המהפך הכלכלי

רקע

במשך כשלושה עשורים, מקום המדינה ועד 1977, נוהלו המדינה וכלכלתה בידי מפא"י וממשיכתה מפלגת העבודה. המשטר הכלכלי הושתת על עקרונות סוציאל-דמוקרטיים וכלכלה קיינסיאנית, עם התערבות ממשלתית ניכרת בהכוונת הפעילות הכלכלית במשק. למשטר כלכלי כזה היו יתרונות רבים בימיה הראשונים של המדינה, עם הצלחות בהתגברות על אתגרים לא פשוטים ], וגם הישגים נאים במספר תקופות שגשוג וצמיחה שהוגדרו ], עולמית, כ"נס כלכלי" ]. אולם בטווח הארוך הנציחה השיטה עיוותים כלכליים, הקצאה לא יעילה של מקורות, תמריץ שלילי ליזמות עסקית פרטית, ונטל כבד על תקציב המדינה בדמות תמיכות וסובסידיות. בנוסף, הטילה השיטה על הציבור הפרטי והעסקי איסורים והגבלות, בעיקר בתחום החזקת מטבע חוץ (מט"ח) ותנועות בו, בניסיון לשלוט במאזן התשלומים ולמנוע, או לפחות לצמצם, גרעון במאזן זה שמשמעותו הידלדלות יתרות המט"ח של המדינה. כך, למשל, על הנוסעים לחו"ל הוטל מס נסיעות והם הורשו לקבל הקצבה זעומה של מט"ח.
עם הזמן נוצר מצב של "ריבוי שערים" בתחום המט"ח – נקבעו על ידי הממשלה שערים שונים לתחומים שונים: שער ליבואנים, שער ליצואנים, שער לתנועות הון, שער לנוסעים וכדומה – לכל תחום פעילות שער שונה שגילם בתוכו סובסידיה או מס, ונקבע על-פי כוונת הממשלה לתמרץ חיובית או שלילית תנועות מט"ח בו.  שערי החליפין נשלטו ונקבעו בידי הממשלה, שלא על פי כוחות השוק (ועל פי רוב, כנגד כוחות השוק). עד שנת 1974 שמרה הממשלה על מדיניות של שער חליפין קבוע של הלירה הישראלית (לעומת דולר אמריקני), אותו שינתה על ידי פיחותים גדולים, אחת למספר שנים, בניסיון להתאים את הלירה לערכה הריאלי ההולך וקטן, לצמצם את הביקוש למט"ח ולהגדיל את רווחיות היצוא. בין פיחות לפיחות, ניסתה הממשלה לאזן את תנועות מטבע החוץ על ידי שינויים במדיניות תמריצי היצוא ושינוי השערים המיוחדים שמחוץ לשער הרשמי. אחת התוצאות הייתה שבצד הכלכלה הרשמית פרח שוק שחור למט"ח, שנועד לתת מענה לעודף הביקוש של הציבור למט"ח, אשר הכלכלה הממוסדת הייתה מנועה מלספקו. 
מלחמת יום הכיפורים ומשבר האנרגיה בעקבותיה הביאו להידרדרות חמורה במצב הכלכלי. התייקרות הנפט גררה גל התייקרויות גורף והאצה של התהליך האינפלציוני, בצד הגדלה ניכרת של הגרעון במאזן התשלומים והידלדלות מסוכנת של יתרות המט"ח. ממשלת רבין הראשונה עם שר האוצר יהושע רבינוביץ יזמו פיחות גדול (מ-4.20 ל"י לדולר ל-6 ל"י לדולר) בנובמבר 1974. לאחר מכן, החל בשנת 1975, כדי למנוע זעזועים יזמה הממשלה פיחות מבוקר ("פיחות זוחל") בשער הלירה הישראלית. צעדי הממשלה מיתנו מאוד את השפעת המיתון העולמי והגידול בהוצאות הביטחוניות על המשק הישראלי, אולם הוא לא חזר לצמיחה וליציבות שאפיונו אותו בשנים קודמות.    
הליכוד, ממשיכו של גח"ל אשר איחד את חרות עם המפלגה הליברלית, הציג מן האופוזיציה משנה כלכלית קפיטליסטית-ליברלית, אשר דגלה בכלכלת שוק חופשית ותחרותית, ובשחרור המשק ממעורבות הממשלתית ("תנו לחיות בארץ הזאת" הייתה סיסמת הבחירות שלהם בשנות ה-50). באופן טבעי, נושאי הדגל הכלכלי בליכוד היו אנשי החטיבה הליברלית במפלגה, בראשות שמחה ארליך. מאידך, מעבר לרטוריקה לא היה לאנשי המפלגה  הליברלית ניסיון ביישום מדיניות כלכלית ואף לא ניסיון עסקי רב (פרט ליצחק מודעי שניהל את חברת הקוסמטיקה "רבלון").  באותה עת התפרסם בעולם הכלכלן האמריקני מילטון פרידמן, חתן פרס נובל לכלכלה לשנת 1976, כמתנגד ראשי לכלכלה הקיינסיאנית ומי שמטיף למדיניות הלסה פר (שוק חופשי ללא התערבות ממשלתית).

המהפך

הבחירות לכנסת התשיעית העלו את הליכוד בראשות מנחם בגין לשלטון במה שכונה "המהפך" במאי 1977. שמחה ארליך מונה לסגן ראש הממשלה ושר האוצר בממשלתו של בגין. ב-29 באוקטובר הציג שמחה ארליך את תוכניתו הכלכלית החדשה, תוכנית הליברליזציה, שזכתה לכינוי "המהפך הכלכלי".
התוכנית נועדה לצמצם את הפיקוח הממשלתי ההדוק על המשק ולהביא לפתיחת דף חדש בכלכלה הישראלית, אשר תהיה מבוססת על יוזמה חופשית שתוביל לשגשוג של המשק, ברוח משנתו של מילטון פרידמן. על פי ארליך, עתידה הייתה מדיניותו הכלכלית הליברלית להפוך את ישראל ל"שווייץ של המזרח התיכון".
התוכנית ביטלה את מרבית הסובסידיות, בעיקר למצרכי יסוד, שהשתרשו על פני שנות ממשלות השמאל והיו חלק בלתי נפרד מן הכלכלה הישראלית. התוכנית גרסה שיש להניח לכוחות השוק לקבוע את המחירים, ולמיעוטי היכולת הזקוקים לכך ניתן לסייע באמצעות תמיכות מוגבלות – במקום סובסידיה גורפת, ממנה נהנים גם בעלי היכולת.
עיקר הליברליזציה הייתה בתחום מטבע החוץ. בוטלו מרבית המגבלות על החזקת מט"ח, הותר לישראלים לפתוח חשבונות בנק במט"ח, והורחבה משמעותית הקצאת המט"ח לנוסעים לחו"ל. מס הנסיעות בוטל, ונסיעה לחו"ל הפכה פעולה "לגיטימית", שאינה מצטיירת כמנוגדת לאינטרס הכלכלי של המשק. במקביל, בוצעה האחדה של שערי החליפין, כלומר בוטל מצב ריבוי השערים ("מאה שערים", כפי שנקרא לעיתים), וכמו כן הוכרז על ניוד שער החליפין: שער החליפין יהיה נייד וייקבע מדי יום בידי כוחות השוק, על פי ההיצע והביקוש. התוכנית גרסה שכוחות השוק יפעלו להביא לשער של שיווי משקל, בו ישתוו הביקוש וההיצע למט"ח, ומאיליו יימנע גרעון במאזן התשלומים.
צעד נוסף שכללה התוכנית היה העלאה משמעותית של מס ערך מוסף – מ-8% ל-12%, וזאת במטרה לספוג עודפי כספים מן הציבור, לרסן השתוללות צרכנית בעקבות הליברליזציה, ולצמצם את הגרעון הממשלתי.