כרתים

היסטוריה

הפרה-היסטוריה של כרתים מבוססת בעיקרה על ממצאים ארכאולוגיים כגון כדים. לפי מציאתם של כדים דומים גם בכרתים וגם במקומות אחרים, כמו מצרים, ניתן להסיק שתושבי כרתים העתיקה נהגו לסחור בכדים עם שכניהם מעבר לים. האי היה למרכז התרבות המינואית, שהגיעה אל סופה כאשר הר הגעש סנטוריני שהתפרץ גרם לצונאמי גדול. בתקופה זו נהנו תושבי האי ממותרות יוצאי-דופן לתקופה ובתיהם הכילו שירותי מים זורמים ואמבטיות. בשנת 1400 לפנה"ס לערך, ניצלו המיקנים את המצב וכבשו את האי.
בתקופה ההלניסטית נקלע האי למלחמות פנימיות בין ארבע ערים ראשיות, דבר שהזמין גורמים חיצוניים. ואכן, למלחמות הצטרפו המוקדונים, צבא רודוס, הצבא המצרי (שנשלט על ידי תלמי הראשון) ואפילו הרומאים. לבסוף נכבש האי על ידי הרומאים. כרתים המשיך להיות חלק מן האימפריה הרומית המזרחית גם אחרי נפילת העיר רומא, עד שלבסוף נפל לידי הערבים ב-824. בשנת 960 נכבש האי בחזרה על ידי הביזנטים. ב-1204, במהלך מסע הצלב הרביעי, נכבש האי על ידי רפובליקת ונציה ותושביו נחשפו לתרבות הרנסאנס המערבית.

באימפריה העות'מאנית

במהלך השנים 1645–1669 התקיימה מלחמה ארוכה בין האימפריה העות'מאנית לתושבי האי, שהסתיימה בכיבוש האי בידי העות'מאנים. אחרי הכיבוש העות'מאני, נחשפו רוב תושבי האי לתרבות האסלאם, ורבים המירו את דתם לאסלאם. 
בפרוץ מלחמת העצמאות של יוון ב-1821, הצטרפו תושבי האי למרד נגד השלטונות העות'מאנים. המרד דוכא קשות, והאי נחלק לשניים, כאשר בצדו האחד שוכנים המורדים, ובצדו האחר נמצאים הצבא העות'מאני החלש ותומכיו. צבא מצרי נשלח לכרתים כדי לחזק את העמדה העות'מאנית, שבה תמכו גם הבריטים, שהתנגדו אז לשיוך כרתים ליוון מחשש שהאי יהפוך למוצב פיראטים, או לשלוחה של הרוסים בים התיכון. ב-1832 קיבלה יוון עצמאות, אולם האי כרתים נשארה באימפריה העותמאנית. מוחמד עלי שהרגיש שלא קיבל מהעות'מאנים פיצוי נאות על העזרה בניסיונות דיכוי המרד ביוון, דרש וקיבל את השלטון בכרתים. אולם שלטונו בכרתים הסתיים בשנת 1841 בעקבות הסכם לונדון וכרתים שבה לשליטה עות'מאנית ישירה. 
במהלך המאה ה-19 המירו תושבים רבים את דתם בחזרה לנצרות, ונרשם גידול מהיר של האוכלוסייה הנוצרית באי. בנוסף, התושבים המוסלמים החלו להתרכז בערים, בעוד המרחב הכפרי נהיה יותר ויותר נוצרי. בשנת 1881 היו 82.4% מהכפריים נוצריים ו-70% מהעירוניים מוסלמים. 
במהלך השנים התושבים מרדו בשלטונות הטורקים פעמים רבות ללא הצלחה. באוקטובר 1896 הושג הסכם, אחד מני רבים, בין השולטן העותמאני לבין מעצמות אירופה על מתן אוטונומיה לאי. על פי ההסכם, ימונה נציב נוצרי לאי לתקופה בהתייעצות משותפת של העותמאנים ומעצמות אירופה לתקופה של חמש שנים. בתפקידים באי ימונו שני שלישים נוצרים ושליש מוסלמים. פרלמנט של תושבי האי ייבחר אחת לשנתיים וינהל את תקציב האי.

אוטונומיה ואיחוד עם יוון

ההסכם של 1896 לא החזיק לזמן רב ובמרץ 1897 פרץ מרד בכרתים בסיוע של כוחות מתנדבים מיוון. בעקבות זאת פרצו קרבות בין הצבא העותמאני לכוחות יוון והוטל מצור על כרתים. בריטניה, צרפת, איטליה ורוסיה הודיעו על נייטרליות, גינו את היוונים על שסייעו למורדים וסייעו בקיום המצור על כרתים. יוון הפסידה במלחמה ונאלצה להסיג את צבאה מכרתים. אולם לאחר טבח שנעשה על ידי המון טורקי ב-25 באוגוסט 1898, בו נהרגו כ-700 יוונים בני כרתים בהרקליון, אילצו המעצמות את העות'מאנים להסיג את צבאם מהאי בנובמבר 1898 והקימו בה אוטונומיה עצמאית בחסות ארבע המעצמות בריטניה, צרפת, איטליה ורוסיה, אשר הבטיחו מצד אחד את האוטונומיה של האי ומצד שני הבטיחו לעותמאנים שהאי לא יופרד מעל האימפריה, לאור חשיבותו לנתיבי השיט לאיים האחרים של האימפריה בים התיכון.
בלחץ מעצמות אירופה נתמנה הנסיך גאורגיוס מיוון לנציב העליון של האי, כשאלפתריוס וניזלוס משמש כשר המשפטים שלו מ-1899 עד 1901. מעצמות אירופה אף סייעו לנסיך גאורגיוס להקים את הז'נדרמריה של כרתים, כדי לאכוף את החוק. בשנת 1908 החלו בכרתים בצעדים המכריזים על איחוד עם יוון. בין השאר, קיצונים תלו את דגל יוון על בניין הפרלמנט. במאי 1910 נשבעו הצירים היוונים בכרתים אמונים למלך יוון והם קבעו שמי שלא נשבע אמונים לא יוכל להמשיך לכהן בפרלמנט של האי. האספה הכללית בחרה את אלפתריוס וניזלוס לראש ממשלת האי. בהמשך 1910 השתתפו אזרחי כרתים בבחירות לפרלמנט היווני. העות'מאנים דרשו מהמעצמות למנוע את הדברים אבל אלו לא רצו להשתמש בכח צבאי. 
האיחוד עם יוון הוכר לבסוף על ידי מדינות העולם אחרי מלחמות הבלקן ב-1913.
במלחמת העולם השנייה, ב-1941, כבשו הגרמנים את האי, על מנת לאבטח את קווי האספקה לקרב באפריקה. כיבוש האי ארך 10 ימים של קרבות עיקשים, שהוכרעו בעיקר בשל טעויות טקטיות של הצבא הבריטי. האוכלוסייה המקומית המשיכה בהתנגדות לכיבוש הגרמני. האי שוחרר בסוף מלחמת העולם השנייה, ב-1945.

גאוגרפיה

האי כרתים הוא אחד מ-13 המחוזות של יוון, והוא ממוקם כ-160 ק"מ מדרום לחופי יוון. הוא האי הגדול מבין איי יוון, והשני בגודלו במזרח הים התיכון (אחרי קפריסין). לאי צורה מוארכת (260 ק"מ ממזרח למערב, ו-60 ק"מ מצפון לדרום). שטחו הוא 8,336 קמ"ר, ורצועת החוף שלו נמתחת על פני 1,046 ק"מ. מצפון גובל האי בים כרתים (ביוונית: Κρητικό Πέλαγος); מדרום הוא גובל בים לוב; במערב - בים מירטון ובמזרח - בים הקארפאתי. ב-2005 חיו באי 650,000 איש.
האי הררי ביותר, ומאופיין ברכסי הרים גבוהים שחוצים אותו ממערב למזרח. שלושת הרכסים הגבוהים הם: ההרים הלבנים (לֵפְקה אוֹרי) שגובהם מגיע ל-2,452 מ'; רכס אידי, או אידה (הגבוה מבין ההרים ברכס הוא גם ההר הגבוה בכרתים - פסילוריטיס, 2,456 מ'), והרי דיקטי שמגיעים לגובה של 2,148 מ'. הרים אלו יצרו בכרתים מישורים פוריים, מערות מיוחדות וערוצי נחל רבים. הערוץ הארוך ביותר, שאורכו 16 ק"מ, הוא קניון סאמריה, שנמצא על רכס ההרים הלבנים במערב כרתים.
העיר הגדולה בכרתים היא הרקליון (Iraklion או Candia), בירת המחוז, שבה 137,700 תושבים. העיר השנייה בגודלה היא חאניה (Chania או Haniá) ובה 53,300 תושבים. אחריהן נמצאים היישובים רֶתִ'ימְנוֹ (31,600 איש), ייֵרַפֶטְרָה (23,700 איש), אַגִיוֹס נִיקוֹלַאוֹס (19,400 איש) וסִיטִיַה (14,300 איש).

אקלים

בכרתים האקלים ים תיכוני הוא הבולט ביותר. האקלים באי הוא מתון ברובו, הלחות גבוהה מאוד, בעיקר באזורים הקרובים לחוף. החורף באי מתון, ושלג יורד רק בפסגות ההרים הגבוהים. במהלך הקיץ מגיעות הטמפרטורות לממוצע של 20–30 מעלות צלזיוס.

כלכלה

כלכלת כרתים, שהתבססה בעבר בעיקר על חקלאות, החלה להשתנות במהלך שנות ה-70. אף על פי שחוות ומשקים עדיין בולטים ברחבי האי, ישנה עלייה חדה בתעשיית השירותים (בעיקר תיירות). ממוצע ההכנסה לאדם קרוב ל-100% מהממוצע ביוון, ושיעור האבטלה נמוך בחצי מאשר ביוון - 4%. אחת מהתעשיות הפורחות בכרתים היא תעשיית שמן הזית, כמו באזורים אחרים ביוון.
בכרתים שלושה שדות תעופה: אחד בעיר הרקליון, שני הוא שדה תעופה צבאי, והשלישי הוא שדה תעופה חדש בעיר סיטיה. באי ארבעה נמלי ים: בהרקליון, בהאניה, ברתימנו ובאגיוס ניקולאוס.

הקהילה היהודית

קהילת יהודי כרתים (שנקרא בפיהם קריטה) הייתה רומניוטית ברובה ובאי נתגלו שרידי התיישבות שקדמו לעידן הוונציאני. סביר להניח שראשוני היהודים הגיעו לכרתים בשלהי המאה ה-3 לפנה"ס ממצרים. בתקופה הרומית גדלה מאוד אוכלוסיית יהודי האי ושטח נרחב המצוי 43 ק"מ דרומית-מזרחית להרקליון, כונה Evraioi שמשמעו העברים. קיימת מסורת ולפיה ראשוני היהודים שהתיישבו באי היו בני שבט זבולון שהגיעו בתקופת בית ראשון.
ההיסטוריון הרומי טקיטוס מציין את אזור ההר אידה (פסילוריטיס) כשטח שבו התגוררו יהודים. מסופר על משיח שקר בשם משה, אשר ב-448 הבטיח לבני הקהילה היהודית שבכוחו לפצל את הים ולהוביל את בני הקהילה בחרבה לארץ ישראל. חלק מבני הקהילה שנהו אחריו, טבעו עמו בים.
בראשית המאה ה-14 מנתה הקהילה באי 1,600 יהודים, אשר רוכזו בעיקר בערים חאניה, רת'ימנו והרקליון, אשר נקראה בתקופה זו קאנדיה. היהודים היו סוחרים זעירים בעיקר בתחום המזון. בשנת 1364 פרץ מרד כללי באי כנגד השלטון הוונציאני ובמהלכו הותקפו בני הקהילה היהודית בידי האוכלוסייה המקומית ונמנו נפגעים רבים.
לאחר הכיבוש העות'מאני החלו היהודים להתיישב מחוץ למרכזי הערים וזכו לחופש פולחן ועיסוק כפי שלא ידעו מאות שנים. תהליך נסיגתה של האימפריה העות'מאנית, אשר לווה במשבר כלכלי ותרבותי קשה גם בכרתים, בליווי המרידות כנגד השלטון במהלך המאה ה-19, הביא להגירה המונית של בני הקהילה בעיר לסלוניקי. בראשית המאה ה-20 נותרה קהילה מאורגנת שבה רק 647 נפשות בעיר חאניה.
ב-אפריל 1941, לאחר כיבוש ממלכת יוון בידי צבא גרמניה הנאצית, חולק שטח המדינה לשלושה אזורי שליטה: גרמני, איטלקי ובולגרי. האי כרתים נכלל בשטח השליטה הגרמני. בראשית שנת 1944 מנתה הקהילה היהודית 284 נפשות. בסוף חודש מאי נעצרו 276 מיהודי כרתים והועלו יחד עם לוחמי מחתרת יוונים על הספינה "טאנאיס" שעשתה דרכה לנמל פיראוס. התכנון המקורי היה להעביר את בני הקהילה למחנה הריכוז חיידרי ומשם לגרשם לאושוויץ. בדרך לנמל פיראוס טובעה הספינה באמצעות שני טילי טורפדו שנורו ממשחתת בריטית, אשר מפקדיה סברו בטעות שהיא ספינת צי גרמנית. הספינה טבעה תוך כרבע שעה ועימה כל בני הקהילה. שמונת היהודים שלא גורשו ניצלו מהשמדה וחלקם נותרו לגור באי עד סוף שנות ה-60. בימינו מתגוררת משפחה יהודית אחת בעיר חאניה, אשר פועלת לשיקום ותחזוקת בית הכנסת שבעיר.
בתחילת שנת 2017 נפתח במקום בית חב"ד, אותו נהלו בני הזוג יעקב וליבי נחימובסקי עד 2018.