ביבליוגרפיה

בִּיבְּלִיּוֹגְרַפְיָה (במינוח האקדמיה ללשון העברית: רשימת מקורות) היא תורה שתכליתה מיסוד שיטות שונות לתיאור וסידור רשימות של מקורות מידע: ספרים, מאמרים וכל חומר כתוב אחר (כדוגמת תלמוד או תנ"ך). רשימות ביבליוגרפיות מופיעות בספרים רבים המבקשים להפנות את הקורא לקריאה נוספת. בנפרד מהן, קיימים ספרים שתכליתם היא ביבליוגרפית. ישנם ספרים מועטים מראשית התפתחות הביבליוגרפיה המנסים למפות את כל הספרות שנכתבה אך רובם המוחלט כתוב על נושאים מסוימים, כגון: תחום מדעי, תקופה היסטורית, שפה, ביבליוגרפיה של ספרייה מסוימת או כל תחום ספציפי אחר.
הביבליוגרפיה קיימת כמקצוע מדעי, אמנם כיום לא ניתן ללמוד בו תואר אקדמי בפני עצמו, אך באוניברסיטאות, ספריות ומוסדות לימוד שונים, נלמדת הביבליוגרפיה בסדנאות או קורסים המיוחדים לזה.

היסטוריה

הביבליוגרפיה החלה את דרכה כרשימות הכוללות את שם החיבור בלבד למטרות פונקציונליות של הפניית הקורא. ככל הנראה הוכנו רשימות כאלה לראשונה על ידי מדפיסים שעשו זאת כדי לפרסם את תוצרתם. הביבליוגרפיה המקיפה הראשונה נועדה לאחד את כל ספרי החכמה בעברית, לטינית ויוונית ונכתבה בציריך בשנת 1574 על ידי קונראד גסנר. גסנר אף הוכתר בעקבות ספרו "אבי הביבליוגרפיה". בהמשך, במאה ה-16 הוכנו ביבליוגרפיות ספציפיות יותר לספרות בשפות שונות, אך רק במאה ה-19 חיו מומחים שזה היה תחום עיסוקם העיקרי. מתיעוד עולה, כי בספרייה הלאומית בפריז היו, באותה תקופה, יותר מ-75,000 חיבורים ביבליוגרפיים.
בשנת 1878 התכנס בפריז הקונגרס הראשון לביבליוגרפיה, וב-1887 הקים מלוויל דיואי בניו יורק בית ספר, ראשון מסוגו, לביבליוגרפיה.

כללי האזכור הביבליוגרפי

מוסדות, איגודים מקצועיים, כתבי עת ואוניברסיטאות מפרסמים כללים שונים לכתיבה ביבליוגרפית, אך אין מוסכמות מוחלטות באשר לאופן הכתיבה הביבליוגרפית. למרות זאת, האזכור הביבליוגרפי הנפוץ ביותר, ספר, נכתב כמעט תמיד על פי הסדר הבא: שם המחבר, שם הספר, שם ההוצאה, מקום ההוצאה ותאריך יציאת הספר לאור. לדוגמה: "אילון עמוס, הרצל, הוצאת עם עובד, תל אביב, 1976" .
כהכללה, ניתן לומר כי על כל אזכור ביבליוגרפי להכיל את שם המחבר או המחברים, שם המסגרת בה החיבור נכתב (הוצאת ספרים, כתב עת, עיתון, אנציקלופדיה או כל דבר אחר) שם החיבור ושנת ההוצאה. רוב ההבדלים בין שיטות האזכור השונות, מסתכמים בפיסוק, לא בהבדלי תוכן.
כאמור, אין מוסכמות באשר לאופן האזכורים הביבליוגרפיים, אך אוניברסיטאות, כתבי-עת ומוסדות שונים קובעים הנחיות משלהם לאופן הצגת רשימות ביבליוגרפיות בעבודות או מאמרים המתפרסמים במסגרתם. כתב-העת "קתדרה" למשל, פרסם הנחיות כאלה בגיליון ינואר 1994 ועצם פרסומן של ההנחיות הללו עורר ביקורת נוקבת מצד הסופר ס. יזהר שכתב על כתב העת: "ראשית התדרדרותו של כתב-עת חשוב זה... אל יכתיבו הספרנים את לשון המחקר ולא עושי המצבות את דרכי החיים".
בישראל נעשה ניסיון לקבוע מערכת כללים אחידה לציטוט מקורות משפטיים - "כללי הציטוט האחיד". אך בפועל, כתבי עת שונים אימצו מערכות כללים שונות, כך שכיום מתקיימות במקביל כמה מערכות כללים לציטוט של מקורות משפטיים. מערכת אחת קבועה בחוברת שהוציאה לשכת עורכי הדין בשנת 2006, ומהווה גרסה מעודכנת של הכללים שפורסמו בעבר (אם כי בהבדלים משמעותיים). מערכת נוספת (חלופית) אומצה על ידי כתבי העת של אוניברסיטת חיפה.
במדעי החברה נהוג לכתוב ביבליוגרפיה לפי סגנון ה-APA. במדעי הרוח מקובל סגנון ה-MLA.

ביבליוגרפיה מוערת

גישה שונה לאזכור מקורות משתקפת בביבליוגרפיה המוערת, בה הדגש הוא על הפניית הקורא לקריאה נוספת תוך הרחבת דברים על המקורות השונים על פי ההקשר ולפי טעמו של המחבר. הביבליוגרפיה המוערת היא במידה מסוימת פרק עצמאי שניתן לקוראו בנפרד משאר הספר. שיטה זו אינה נפוצה, אך ניתן למצוא אותה בספרים שונים.