google/wiki40b huggingface dataset:
טומאת שכבת זרע

טומאת שכבת זרע היא טומאה בדרגת אב הטומאה החלה על האדם אשר יוצאת ממנו שכבת זרע ומביאה אותו לדרגת ראשון לטומאה. טומאה זו מקורה בפרשת מצורע בפסוק "ואִישׁ כִּי תֵצֵא מִמֶּנּוּ שִׁכְבַת זָרַע וְרָחַץ בַּמַּיִם אֶת כָּל בְּשָׂרוֹ וְטָמֵא עַד הָעָרֶב" (ויקרא פרק ט"ו פסוק ט"ז). הנטמא בטומאה זו נקרא בהרבה מקומות "בעל קרי".

טעם המצווה

טומאה זו מהותה היא לעורר את האדם שיצאה ממנו שכבת הזרע המגיעה על ידי מחשבות תאווה גופניות, בין מרצונו ובין באונס בשנתו. ועל ידי שנהיה טמא למשך יום אחד תתנקה מחשבתו ואחר כך יטהר על ידי טבילה. ובדומה לכך כתבו שטומאת בעל קרי היא טומאה הבאה על ידי קלות ראש וזחות הדעת.

גדרי הטומאה

שיעור שכבת הזרע המטמאת במגע היא כעדשה, אך לאדם עצמו היוצאת ממנו שכבת הזרע שיעורה בכל שהוא. והטומאה חלה על האדם בין אם ראה באונס ובין ברצון. חכמים גזרו אף על המהרהר בלילה וחלם ששימש וכשהתעורר מצא את בשרו חם, שהוא טמא, ואף שלא ראה שכבת זרע, אך טומאה זו חלה רק לעניין תרומה, ואינה מטמאת חולין.
הזרע המטמא צריך להיות לבן, אך אדום או צבע אחר אינו מטמא. וכן צריך האדם להרגיש ביציאת שכבת הזרע כדי להיטמא. זרעו של קטן אינו מטמא אותו או אחרים. וזרעו של אנדרוגינוס טמא מספק, מכיוון שהוא ספק האם מוגדר כזכר, נקבה, או מין אחר. זרעו של הגוי אף אם הוא גר תושב, וכן זרעו של עבד כנעני, וזרע הבהמה אינם מטמאים.
השוכב עם האשה וגמר ביאתו שניהם טמאים. וטומאת האשה אינה משום שבית סתריה נגע בשכבת זרע, אלא משום טומאה מיוחדת אשר גזרה התורה על האשה הנבעלת. יש שהסתפקו בדין האשה כאשר בא עליה אדם ולא הוציא שכבת זרע, האם הביאה מספיקה דיה כדי לטמאותה. אך מוסכם שאם רק הערה בה אינה נטמאת. אם היה הבועל פחות מבן תשע או הנבעלת פחותה מבת שלוש ולכן אינם נחשבים כראויים לביאה, אינם טמאים מחמת הביאה, והיא לא תהיה טמאה אף במגע משום שאין בית סתריה נטמאים במגע. וכן ביאה שלא כדרכה אינה נחשבת ביאה כדי לטמאות.

פולטת שכבת זרע

אשה הפולטת מבית סתריה שכבת זרע לחה בתוך שלוש עונות (עונה היא יום או לילה) מעת הביאה, הרי היא טמאה ואף אם פלטה כל שהוא. אך אם שכבת הזרע יבשה או שכבר עברו שלוש עונות, אין שכבת הזרע מטמאת. אמנם זכר שנרבע, שכבת הזרע הנפלטת ממנו מטמאת אף לאחר שלוש עונות. ויש שהסתפקו על גויה או בהמה הפולטות שכבת זרע של ישראל לאחר שלוש עונות, אם מטמא.

דיני הטמא

הטמא הוא ראשון לטומאה ולכן כדי להיטהר עליו לטבול ולהמתין בטומאתו עד הערב, ועד שאינו נטהר ייחשב כטבול יום ואסור לו להיות בהר הבית ולאכול קדשים.
אברהם ארלנגר (רב)

הרב אברהם ארלנגר (נולד בו' בטבת ה'תרצ"ב, 16 בדצמבר 1931) מראשי ישיבת קול תורה בירושלים, מחבר סדרת הספרים ברכת אברהם.

ביוגרפיה

נולד בשווייץ לרב שמשון רפאל ארלנגר, בנו של אברהם ארלנגר מראשי היהדות האורתודוקסית בשווייץ. אחיו הוא המקובל הרב חיים אריה ארלנגר. 
נשוי למרים בת הרב חיים יוסף יעקובוביץ, שהיה ר"מ בישיבת פרנקפורט, ועם עלייתו ארצה בשנת תרצ"ד שימש כר"מ בישיבת קול תורה.
היה מתלמידיו הראשונים של רבי יוסף דב סולובייצ'יק (ירושלים), וקיבל גם מאביו הרב יצחק זאב סולובייצ'יק.
כיהן בעקבות חמיו כאחד מראשי ישיבת קול תורה, ופרש בהגיעו לגיל שבעים, על מנת ללמוד מסכתות שאינן נלמדות בישיבות, ואף הוציא ספרים על מסכת שבת.
מחבר סדרת הספרים הפופולרית ברכת אברהם על מסכתות רבות ממסכתות הש"ס, וכן חיבר ספר מאור השער על שערי תשובה לרבינו יונה, וספר מאור המסילה על מסילת ישרים.
בלילות שבת מוסר שיחות בישיבת קמניץ בירושלים
בשנת תשע"ח שיכל את כלתו חיה רבקה ארלנגר אשת בנו הרב ישראל מאיר. ובעשרה בטבת באותה השנה שיכל את בתו דינה ברענדל פרג אשת הרב שמעון פרג.
קורט קירשמן

תחילת דרכו

קירשמן נולד בשנת 1895 בברלין בירת הקיסרות הגרמנית. למד רפואה באוניברסיטת פרידריך וילהלם בברלין וסיים בהצטיינות ב-1919.
מתחילת דרכו כרופא התלהב מהאפשרויות הגלומות בקרני רנטגן כאמצעי דיאגנוסטי ובחר להתמחות ברנטגנולוגיה. עבד במכון לרנטגן ולרפואה פיזיקלית של ד"ר תומאס במרכז ברלין, תחילה כרופא שכיר וכעבור שנים אחדות כשותף של ד"ר תומאס. בנוסף לעבודתו זו גם ארגן וניהל קורסים לטכנאי רנטגן, שזכו בהכרת הרשויות. באותה תקופה טרח בשעות הפנאי על כתיבת הספר Das Röntgenverfahren; ein Lehrbuch für den Arzt und die technische Assistentin ("השיטה הרנטגנית – ספר לימוד לרופא ולאסיסטנטית הטכנית"; לייפציג: הוצאת גיאורג תימה, 1930; הספר הושמד על ידי הנאצים שנים מעטות לאחר הוצאתו לאור).

חייו בישראל

ד"ר קירשמן עלה לארץ ישראל עם אשתו ושלוש בנותיהם בשלהי 1933 והתיישב ברמת גן, אז מושבה קטנה. ד"ר קירשמן עבד כרופא כללי, עצמאי, והיה מבקר בבתיהם של חולים שנזקקו לו, בכל שעות היום והלילה. את רוב הביקורים הללו עשה ברגל; נסיעה במוניות הייתה אז יקרה והשידוך עם החמור שרכש לא עלה יפה, והסתיים עם בריחת החמור. חוג החולים שלו כלל גם פלאחים ערביים שהתגוררו ליד נחל הירקון, בסביבות שבע טחנות, וכשהיה אצלם מחסור במזומנים היו משלמים לו בביצים ובבננות.
בסוף שנות השלושים נפתח על גבעה ברמת גן בי"ח פרטי בשם "רפאל", שנסגר לאחר זמן קצר ובמקומו נוסד בי"ח "רמת מרפא". ד"ר קירשמן ביצע את כל שירותי הרנטגן בבתי חולים אלה. כמו כן עבד זמן מה במכון הרנטגן של בית החולים דג'אני ביפו.
בתקופת מגוריו ברמת גן, 1933 עד 1946, היה ד"ר קירשמן מעורה בחיי החברה במושבה, ונתגלו כישוריו כעובד ציבור נבחר. הוא מילא בהצלחה ולפרקי זמן ממושכים תפקידים כמו: יו"ר ההסתדרות הרפואית, יו"ר הליגה למלחמה בשחפת, יו"ר הוועד למען החייל ונשיא לשכת "בני ברית" – סניף רמת גן.

פועלו

פעילותו הציבורית המגוונת נתנה לו הזדמנות לעזור ולעודד רבים מתושבי המושבה, בני כל שכבות האוכלוסייה, בתקופה הקשה ההיא. ב-1938 נשלח על ידי ההסתדרות הרפואית לאלכסנדריה שבמצרים למטרת איסוף תרומות מרופאים יוצאי גרמניה שישבו שם, וגם שליחות זו הוכתרה בהצלחה.
לאחר מכירת בית קירשמן ב-1946, ד"ר קירשמן עבר עם משפחתו לפתח תקווה, ופתח את מכון הרנטגן הראשון שם, כשאשתו מסייעת לו כטכנאית. המכון שירת חולים של הרופאים הפרטיים בפתח תקווה ובסביבתה, אך לא משך ידו מעבודה גם עבור גופים ציבוריים. ב-1948, כשהיישוב התכונן למלחמת העצמאות, עבדו בעליו במשך שבועות רבים עד מאוחר בלילה על מנת להספיק לבדוק את המוני המתגייסים לכוחות הביטחון. אחר כך הגיעו דיירי המעברות שהופנו אליו על ידי משרד הבריאות של המדינה הצעירה. בשנות החמישים החלה הפריצה הגדולה של קופ"ח מכבי לפתח תקווה. ד"ר קירשמן התמנה "רופא מהימן" מטעמה, ומכון הרנטגן שלו שירת את מבוטחי "מכבי".
נפטר באוגוסט 1955 לאחר מחלה קצרה, והוא בן 60.

בית קירשמן

מיד לאחר עלייתם פתחו קירשמן ואשתו את "בית קירשמן", פנסיון ובית החלמה, ברחוב ביאליק (ליד הרחוב שלימים נקרא שלמה בן יוסף). היה זה הפנסיון הראשון ברמת גן, והוא משך אליו בשנותיו הראשונות רבים מבכירי היישוב, שנהנו לקבל בו יחס אישי ושיחה מעניינת יחד עם הדיאטה המתאימה. הבית עבר שיפוצים בשנת 1936 ושוב בשנת 1943. "בית קירשמן" נמכר בתחילת 1946, בעיקר עקב סיבות כלכליות, והיה לפנסיון פוליצר. בתחילת 1956 עבר הפנסיון לבעלות מאיר טברסקי ואריך ליטנר.
מרטינס פריימאניס

ביוגרפיה

פריימאניס נולד בלייפאיה, הוא התפרסם כסולן וככותב השירים של להקת הרוק "טומסה" והלהקה הוציאה שישה אלבומים, ב-2003 הוא ייצג את לטביה באירוויזיון שנערך במדינה כחלק מהצמד "F.L.Y", ב-2005 הוא כתב והלחין את השיר "המלחמה לא נגמרה" שנבחר לייצג את לטביה באירוויזיון באותה שנה בביצועם של הצמד וולטרס וקאז'ה ולבסוף הגיע השיר למקום החמישי, ב-2006 הציג את תוצאות הניקוד של לטביה באירוויזיון. 
הוא השתתף במספר הפקות כשחקן ובין היתר הופיע באופרת הסבון "UgunsGrēks", ב-2011 שיחק בסרט "ריקוד בשלושה" (Dancis pa trim) העוסק בחיילים לטבים במהלך מלחמת העולם השנייה.

מותו

ב-18 בינואר 2011, נלקח פריימאניס למרכז רפואי בריגה, לטביה עם מה שדווח לראשונה כזיהום חמור בדרכי הנשימה. הוא נפטר כעבור תשעה ימים.
מאוחר יותר התברר כי פריימאניס נפטר מהפטוקוצניות , שהפך לכבד שומני, ולדופק חלש, שגרמו לאי ספיקת כליות ולפרכוסים.
כלא מאמרטינום

כלא מאמרטינום המכונה גם טוליאנום (בלטינית: Mamertinum או Tullianum) היה כלא ברומא העתיקה. הכלא היה ממוקם על המדרון הצפון מזרחי של גבעת הקפיטולין, לצד המדרגות הגמוניאניות שהובילו מהפורום הרומאי אל גבעת הקפיטולין. הכלא צפה לעבר הפורומים הקיסריים ובהם פורום נרווה, פורום אספסיאנוס ופורום אוגוסטוס. מדרום למבנה בצידם השני של המדרגות הגמוניאניות ניצב הטאבולאריום.
בכלא זה היו כלואים הקדושים הנוצריים פטרוס ופאולוס.

מקור השם

מקור שם הכלא אינו ידוע. בעת העתיקה נקרא "טוליאנום", ככל הנראה על שם המלכים הרומיים טולוס הוסטיליוס או סרוויוס טוליוס. לפי סברה אחרת מקור השם במילה הלטינית הקדומה "טוליוס", שמשמעו זרם מים - או צינור מים. השם "מאמרטינום" הוא מתקופת ימי הביניים, ומתייחס למקדש האל מרס שניצב בסמוך או למרטירים פאולוס ופטרוס שהיו כלואים בכלא.

היסטוריה

הכלא הוקם, ככל הנראה, סמוך לביזת רומא בשנת 386 לפנה"ס. במקור היה המבנה מאגר מים תת-קרקעי, אולם בהמשך שימש המבנה ככלא - כאשר האסירים הוכנסו לקומה התחתונה במבנה באמצעות חור בתקרתו. קוטרו של חדר מעגלי זה כ-7 מטרים, וייתכן שהיו בו למעשה שתי קומות, שביניהן רצפת עץ. בקומתו השנייה של המבנה (הקומה שמעל לפני הקרקע) חדר טרפוזאידי שגודלו 5 מטרים על 3.6 מטרים. חזית המבנה נבנתה בשנת 22 לספירה.
בכלא זה נשמרו רק אסירים בעלי חשיבות רבה- לרוב מדובר היה במצביאים זרים שהוכנעו על ידי הצבא הרומי והובאו לעיר רומא על מנת להיות מובלים בתהלוכות הניצחון לאורך הפורום הרומי. הכליאה הייתה לזמן קצר - בין תהלוכת הניצחון לבין ההוצאה להורג בחניקה (כליאה שלעצמה לא הייתה ענישה מקובלת על פי המשפט הרומי).
לפי המסורת הנוצרית נכלאו כאן בין היתר הקדושים הנוצריים פטרוס, פאולוס והאפיפיור סיקסטוס השני. מאז ימי הביניים שימש הכלא ככנסייה. בקפלה בקומה התחתונה של המבנה ניצב צלב הפוך, מאחר שעל פי המסורת הנוצרית השליח פטרוס שהוחזק בקומה זו נצלב הפוך.
המבנה שימש ככלא עד שנת 368.
פוליפרכון

פוליפרכון (ביוונית: Πολυπέρχων;‏ תאריך הלידה לא ידוע במדויק סביר להניח שנולד בין 390 לפנה"ס ל-380 לפנה"ס‏ - 303 לפנה"ס) היה מצביא מוקדוני נודע, יליד אפירוס. דיאדוך בעצמו, היה דמות משנית במלחמות הדיאדוכים.

חייו

פוליפרכון החל את שירותו הצבאי תחת שלטונו של פיליפוס השני, מלך מוקדון במחצית השנייה של המאה ה-4 לפנה"ס והמשיך לשרת את בנו, אלכסנדר הגדול שאליו נלווה במסעותיו לכיבוש האימפריה הפרסית. לאחר מותו של אלכסנדר הגדול בבבל בשנת 323 לפנה"ס עבר ליוון ועזר בדיכוי המרד היווני נגד השלטון המוקדוני. לאחר רציחתו של פרדיקס, העוצר של יורש העצר, אלכסנדר הרביעי, עבר תואר העוצרות לאנטיפטרוס השישי, אך הוא נפטר בשנת 319 לפנה"ס וכך פוליפרכון התמנה לעוצר הממלכה.
עד מהרה הסתכסך עם בנו של אנטיפטרוס, קסנדר, שהיה אחד מסגניו הבכירים של פוליפרכון. מלחמתם הפנימית התפשטה חיש מהר ויתר הדיאדוכים הצטרפו למהומה. פוליפרכון מצא עצמו בברית עם אאומנס נגד קואליציה של קסנדר, אנטיגונוס מונופתלמוס ותלמי הראשון. למרות ההצלחות הראשוניות, ציו הושמד על ידי אנטיגונוס בשנת 318 וקסנדר השתלט על אתונה. פרק זמן קצר לאחר מכן הדף קסנדר את פוליפרכון ממוקדון והוא נאלץ לברוח למולדתו, אפירוס, שם הצטרף לאמו של אלכסנדר הגדול אולימפיאס, אשתו רוקסנה ובנו הצעיר אלכסנדר הרביעי. החבורה כרתה ברית ויצאה להחזיר לעצמה את השליטה במוקדון, אך קסנדר הביסה ורצח אותה בשנת 316 לפנה"ס. כתוצאה מהתבוסה נפלו רוקסנה ויורש העצר הצעיר בשבי קסנדרוס.
פוליפרכון נמלט לפלופונסוס, שם עדיין שלט בכמה נקודות אסטרטגיות וכרת ברית חדשה, הפעם עם אנטיגונוס שסר חינו בעיני בעלי בריתו הקודמים. פוליפרכון הצליח להשתלט על רובו של חצי האי הפלופונסי. שטחים אלה נותרו בחזקתו גם אחרי הסכם הפסקת האש משנת 311 ורציחתו של יורש העצר, אלכסנדר הרביעי בידי קסנדר. למרות הברית שהייתה לו עם אנטיגונוס החליט להפנות לו עורף ונטש אותו בשנת 309. פוליפרכון נותר דמות משנית במלחמות הדיאדוכים עד מותו כמה שנים מאוחר יותר.
אוטופיה (ספר)

מבנה הספר ועלילתו

לספר שני חלקים. המספר נשלח על ידי הנרי השמיני לפלנדריה בשליחות דיפלומטית ומתארח אצל ידידו תושב אנטוורפן פטרוס אגידיוס שמפגיש אותו עם ספן בשם רפאל היתלודיאוס. היתלודיאוס, שהכיר במסעותיו בעולם החדש עמים וחברות שונות ומגוונות, מנהל בחלק הראשון של הספר רב שיח עם המספר, אגידיוס ואחרים, בו הוא מנגיד את המידות הטובות שמצא בניכר לניהולה של החברה האירופית, המלאה עוולות הגורמות סבל רב לבני האדם. חלקו השני והעיקרי של הספר הוא רובו ככולו מונולוג של היתלודיאוס, בו הוא מספר על אי אחד אידיאלי בעולם החדש ששמו אוטופיה. מור עצמו ביאר את השם אוטופיה, וכתב שגזר אותו משורשים יווניים באופן שאפשר יהיה לפרשו בשני אופנים: Eutopia - "מקום טוב", או "Outopia" - "שום-מקום" ("מקום שאינו קיים"). במדינה שעל האי מתקיימת חברה בה נפתרו בעיותיה של החברה האירופית. 
היסוד המארגן הבסיסי של החברה הוא הרציונליזם. באוטופיה כל הרכוש מוחזק במשותף. בנוסף, יש לה מעט חוקים, אין שם עורכי דין וכמעט שאין היא שולחת את אזרחיה להילחם, אך היא שוכרת שכירי חרב מאזרחי המדינות הקרובות.

פרשנות ומחלוקת

סגנונו הספרותי של הספר מרבה במשחקי מילים וכפלי משמעות וכולל שילוב מתעתע בין הרקע ההיסטורי הממשי של חייו של תומאס מור לבין סיפורו הבדיוני של היתלודיאוס. הסגנון מקשה על ההבנה הבסיסית האם ניסה מור אכן לתאר "אוטופיה" שתפקידה לכונן תוכנית-אב למהפכה חברתית או שהסתכלותו היא סרקסטית וצינית וכל תפקידה להטיל ספק. האם הספר הוא "מדריך למלך הנבון", כמו הנסיך של מקיאוולי או שהוא סאטירה על החברה האנגלית, שנועדה להאיר את פגמיה ותחלואיה? במאה התשע עשרה, היללו הוגים מרקסיסטיים את תומאס מור כאחד ממבשרי הסוציאליזם המוקדם עם קריאתו לביטול הקניין הפרטי. במקביל זכה מור לביקורת מצד מבקרים ליברליים, כגון קרל פופר (החברה הפתוחה ואויביה), כאחד מאבות המחשבה הטוטליטרית.
אל קלפטה

אטימולוגיה

משמעות השם "אל קלפטה" היא "הקלפטה". קלפטה הוא השם הספרדי של שיח מסוג ברברית שגדל באזור פטגוניה. משמעות המילה "קלפטה" בספרדית היא "סותם סדקים", והצמח נקרא כך משום שפרותיו שימשו את הספרדים כסותם סדקים לספינותיהם כשהגיעו לראשונה לפטגוניה.

היסטוריה

לפני בואו של האדם הלבן לאזור אל קלפטה של היום, חיו בו שבטים ילידיים שהתפרסנו מרעיית עדרי גואנקו.
בעשורים הראשונים של המאה ה-20 התהווה באזור העיר של ימינו מקום מפגש ומסחר של סוחרי צמר. אל קלפטה נוסדה רשמית ב-7 בדצמבר 1927 על ידי הממשלה הארגנטינאית במטרה לייצב את ההתיישבות באזור.
הקמתו של הפארק הלאומי לוס גלסיירס באזור העיר ב-1937 תרמה לפיתוח העיר.

כלכלה

בעבר הכלכלה באזור הסתמכה על גידול כבשים בשביל צמר, אך כיום הכלכלה מסתמכת בעיקר על תיירות.

תיירות

העיר נמצאת במיקום אסטרטגי בקרבת אגם ארחנטינו, אגם ויידמה והפארק הלאומי לוס גלסיירס, הכולל בין היתר את האתרים קרחון פריטו מורנו, קרחון אופסלה והר פיץ רוי ליד העיירה אל צ'לטן, מה שהופך אותה למוקד התיירותי של האזור כולו.

תחבורה

העיר מקושרת בעזרת מספר כבישים, כמו למשל כביש 40, לאזורים שונים בארגנטינה ובצ'ילה.
את אל קלפטה משרת נמל התעופה הבינלאומי קומנדנטה ארמנדו טולה נמצא במרחק של כ-20 קילומטרים ממזרח לעיר.
בריכת טוטו וינגייט

תכנון ובנייה

עלות בניית הבריכה תוקצב בשלב התכנון ל-60 מיליון ש"ח, שבהמשך צמח ל-80 מיליון ש"ח. אולם, עלות הבנייה הגיעה לבסוף ל-95 מיליון ש"ח ובנייתה התעכבה מספר פעמים. בנייתה טרם הסתיימה ומספר ליקויים עדיין קיימים בה. הבריכה אינה נגישה לנכים, אין דלתות נפתחות בלחיצת כפתור ולא התוקנה מעלית בשפת הבריכה על מנת ששחיינים נכים יוכלו להיכנס לתוכה.
הבריכה באורך 50 מטר אך בעלת אפשרות להפוך לבריכת 25 מטר באמצעות גשר נייד המונע למרכז הבריכה. המתקן כולל גם שירותים נוספים: לובי, חדרי אדמיניסטרציה וחנות ספורט. הבריכה עומדת בתקנים האולימפים של פדרציית השחייה הבינלאומית: בריכה באורך של 50 מטרים, רוחב 25 מטר ועומק כ-3 מטרים.

שימוש

הבריכה מארחת באופן קבוע פעמיים בשנה את אליפות ישראל בשחייה, בקיץ ובחורף. בנוסף, הנבחרות ההישגיות של ישראל בשחייה, בהן מתאמנים רוב השחיינים האולימפיים הישראליים, מתאמנות בה.  
בתחילת דצמבר 2015 נערכה בבריכה זו אליפות אירופה בשחייה 2015 (בריכת 25 מטר) והושגו בה שלושה שיא עולם. שניים של קטינקה הוסו מהונגריה ואחד של גרגוריו פלטריניירי מאיטליה, ושני שיאי אירופה של לאסלו צ'ה מהונגריה. בקיץ 2017 אירחה את אליפות אירופה בשחייה לנוער ומיד אחריה את תחרויות השחייה של המכביה העשרים.
לא ילבש

הגדרת האיסור

האיסור הוא על לבישת בגד מיוחד לאחד המינים, אבל בגד שמיועד לבני שני המינים - מותר. כך מסופר בגמרא על התנא רבי יהודה ואשתו שהיו עניים מרודים, והייתה להם גלימה אחת בלבד, וכאשר כל אחד מהם שהיה נצרך לצאת מהבית – היה מתכסה בה. עם זאת, האיסור אינו חל רק כאשר השימוש מוביל לחוסר זיהוי מוחלט בין מראהו של הלובש לבין מינו (קרוס-דרסינג), אלא גם כאשר מדובר בשימוש בפריט מסוים, ובתנאי שיהיה זה מלבוש או כלי מיוחד למין השני.

לא יהיה כלי גבר על אישה

האיסור "לא יהיה כלי גבר על אשה" כולל, מלבד האיסור ללבוש בגדי גברים, גם איסור ללבוש "עדי" (תכשיט) של גברים, או לגלח את הראש כפי שגברים מגלחים את ראשם (איסור מדרבנן).
לפי רבי אליעזר בן יעקב איסור זה כולל: "שלא תצא אשה בכלי זין (כלי נשק) למלחמה", כיוון שכלי נשק הוא "כלי גבר". כך גם מתרגם אונקלוס את הפסוק "לא יהיה כלי גבר על אשה": "לא יהי תקון זין דגבר על אתא" (לא יהיה כלי נשק של גבר על אשה). עם זאת, פוסקים בני זמננו התירו לנשים באזורי ספר להצטייד בנשק לצורך הגנה עצמית, ויש שהתירו זאת אף לחיילות.
לגבי מכנסיים לנשים, אסור לאישה ללבוש מכנסיים שמיועדים לגברים בגלל איסור "לא ילבש", אף אם מדובר במכנסיים שנחשבים צנועים. לגבי מכנסיים שמיועדים לנשים קיימת מחלוקת בין הפוסקים. הרב עובדיה יוסף והרב מרדכי אליהו כתבו שהם מותרים כיוון שהם מיוחדים לנשים, ומכל מקום ללא חצאית מלמעלה אסרו אותם מטעמי צניעות. לעומתו, הרב יצחק יעקב וייס סבור שמכנסיים מעצם טבעם נחשבים כ"כלי גבר", אף־על־פי שהם "משונים קצת", ולכן אפילו אם הם מיוחדים לנשים חל עליהם איסור "לא ילבש", ואסורים אפילו "היא בעצמה בביתה". למעשה, לבישת מכנסי פיג'מה לנשים מקובלת מאוד גם בציבור הדתי והחרדי.

לא ילבש גבר שמלת אישה

האיסור "לא ילבש גבר שמלת אשה" כולל אף הוא פרטים נוספים, מלבד לבישת בגדים ותכשיטים המיוחדים לנשים. כך לדוגמה, אסור מדרבנן לגלח את שער בית השחי והערווה, כיון שגילוח שער זה הוא פעולה מיוחדת לנשים; אך אם מקובל במקום מסוים שגם גברים יגלחו שער זה – הדבר מותר. בכל מקרה, אם הדבר נעשה מתוך צורך רפואי – הדבר מותר. כמו כן, אסור לגבר לצבוע שערות לבנות בשחור, לתלוש שערות לבנות מתוך השחורות, או להסתכל בראי. שכן גם פעולות אלה מיוחדות לנשים; ברם בזמננו שדרך האנשים להסתכל בראי – הדבר מותר.

בזמן שמחה

כמה פוסקים הזכירו לשלילה מנהגים לפיהם בזמן החתונה היו החתן והכלה לובשים את בגדי המין השני. כך מתאר הרמב"ם מנהג שהיה בזמנו במצרים, לפיו "הכלה תצנוף מצנפת או כובע, ולוקחת בידה סיף, ויוצאת במחול לפני האנשים והנשים". הרמב"ם כותב שלא יעלה על הדעת שלכלה הותר איסור תורה, והוא מעיד שהוא נאבק במנהג זה עד שהצליח לבטלו. גם רבי יהודה בן אליעזר הלוי מינץ מתאר בספרו (שו"ת מהר"י מינץ) מנהג דומה, והוא כותב שהדבר אסור, משום שאין לחלק בין לבישת בגדי המין השני בדרך קבע, ללבישה כזו בדרך עראי.
קיים תיעוד על מנהגים דומים של התחפשות בפורים לבן המין האחר. יש שהצדיקו מנהג זה, כיון שאין עושים כן לשם פריצות, אלא לשם שמחת פורים, וכך אף נפסק להלכה בדברי הרמ"א בהלכות פורים, אך הדעה הרווחת בין האחרונים היא לאסור מנהג זה.
עד מאה ועשרים

עד מאה ועשרים היא ברכה יהודית נפוצה, המשמשת בעיקר בימי הולדת. משמעותה היא איחול לאריכות ימים עד לגיל 120 שנה.

הטיות

נהוג כי כאשר מאחלים ברכת אריכות ימים לאדם זקן המתקרב כבר לשנתו המאה ועשרים, אין מן הראוי לאחל לו עד מאה ועשרים, אלא עוד מאה ועשרים.
בפרפרזה על הביטוי יש המברכים: "עד מאה כעשרים", ומאחלים בכך לא רק אריכות ימים, אלא גם נעורי נצח. המקור לפרפרזה הוא ככל הנראה בדברי רש"י על שרה אמנו שמקורם בחז"ל (בראשית, כ"ג, א'): "ויהיו חיי שרה, מאה שנה, ועשרים שנה, ושבע שנים, שני חיי שרה - לכך נכתב שנה בכל כלל וכלל, לומר לך שכל אחד נדרש לעצמו; בת מאה כבת עשרים לחטא, מה בת כ' לא חטאה שהרי אינה בת עונשין, אף בת ק' בלא חטא, ובת עשרים כבת שבע ליופי, כולם שוים לטובה."

השפעה

בהשראת הברכה, הפך הביטוי "עד מאה ועשרים" כמילה נרדפת לאריכות ימים בשפת היום יום בישראל, כמו למשל: "המוצר חזק כל כך, שיחזיק מעמד עד מאה ועשרים". כמו גם לכותרות מאמרים ומחקרים בעברית העוסקים בתוחלת החיים.
הביטוי השפיע רבות על מותגים ופרסומות במגזר העוסק עם קשישים, כמו למשל: רשת בתי האבות לקשישים של הפניקס אחזקות נקראת "עד 120". תוכניות סיוע רבות לקשישים, כמו תוכנית החרום של משרד הרווחה בשיתוף עם ג'וינט ישראל, לסיוע לקשישים ולאנשים עם מוגבלות ביישובי קו העימות הדרומי, נושאות את השם "עד 120". שמו של סרט דוקומנטרי המתעד את חייהם של שלושת האנשים הזקנים בעולם, תורגם לעברית תחת השם "עד מאה ועשרים?", ללא שום קשר לשם המקור. ואפילו ספר העוסק בענייני צוואה וירושה, זכה לשם זה.
יוהאן לודוויג בורקהרדט

יוהאן לודוויג בורקהרדט (בגרמנית: Johann Ludwig Burckhardt; ‏24 בנובמבר 1784 - 15 באוקטובר 1817) היה נוסע שווייצרי ומזרחן. שב וגילה לעולם המערבי את שרידי פטרה שבירדן.

ראשית דרכו ולימודיו

בורקהרדט נולד בלוזאן, בחלק דובר הצרפתית של שווייץ. הוא כתב את מכתביו בצרפתית וחתם בשם "לואי". הוא ידוע גם בשמו הצרפתי ז'אן לואי בורקהרדט. לאחר שלמד בלייפציג ובאוניברסיטת גטינגן, נסע בורקהרדט ב-1806 לאנגליה וקיבל את אישור "התאחדות אפריקה" (African Association) - גוף מדעי לחקר אפריקה המערבית, לעריכת מסע מחקר למציאת מקורות נהר הניז'ר. בורקהרדט סבר שיהיה עדיף אם יציג עצמו כמוסלמי במסעו ועל כן תכנן לעבור במסעו בלבאנט כדי להתערות במנהגי המוסלמים. כהכנה למסעו למד ערבית באוניברסיטת קיימברידג' ואף ניסה לסגל לעצמו אורח חיים סגפני, גם זאת כהכנה למסעו במזרח. באביב 1809 הפליג בורקהרדט למלטה ובסתיו באותה שנה הפליג לחלב שבסוריה כדי לשפר את שליטתו בערבית וללמוד את השריעה - המשפט המוסלמי. שמו המוסלמי של בורקהרדט היה שיח' אברהים אבן עבדאללה. קיימים חילוקי דעות לגבי התאסלמותו. על פי מספר מקורות נראה כי המיר את דתו מתוך כוונה כנה, אולם משפחתו הכחישה זאת. לאחר שנתיים בסוריה השלים את לימודיו ורכש שליטה מוחלטת בערבית, בקוראן ובפרשנויות השונות לכתבי הדת המוסלמיים.

מסעות במזרח

במשך שהותו בסוריה ערך בורקהרדט מספר מסעות ותעד אותם בצורה מפורטת. הוא נסע לתדמור, לדמשק, ללבנון ולחבלי ארץ הנמצאים כיום בממלכת ירדן. באחד ממסעותיו הוא ביקר בשרידי העיר הקדומה פטרה - בירת ממלכת הנבטים, והיה לאדם המערבי הראשון שתעד את העיר העתיקה אחרי כ-1000 שנים מאז ננטשה. הוא המשיך במסעו מזרחה והגיע עד חצי האי סיני וקהיר. למרות תגלית זו, עדיין דבק בורקהרדט במשימה אותה נטל על עצמו - חקר נהר הניז'ר והוא נסע ב-1812 לקהיר במטרה להצטרף לשיירת סוחרים שיעדה היה חבל פזאן שבדרום מערב לוב. תחת זאת, יצא בורקהרדט למסע במעלה נהר הנילוס בניסיון להפליג ביובליו המערביים. ב-1813, במהלך מסעו, היה המערבי הראשון שגילה מחדש את מקדשי אבו סימבל הקבורים בחול כשרק האפריז של אחד המקדשים בולט מעל החול. הוא מסר את תגליתו לחוקר האיטלקי ג'ובאני בלצוני שהמשיך בחקירת האתר. כשלא יכול היה עוד להמשיך במסעו מערבה, פנה מזרחה ביבשה ועבר דרך ברבר, שנדי עד לסואקין שעל שפת ים סוף ולאחר שחצה את ים סוף לג'דה, החל בחג' למכה. הוא חלה במכה בדיזנטריה ונשאר שם במשך זמן רב בניסיון להחלים. לאחר מכן נסע לאל-מדינה ושהה שם שהות נוספת בניסיון להחלים ולהתאושש.
ביוני 1815 שב לקהיר במצב של תשישות קשה ונשאר בה להתאוששות עד אשר יצא באביב 1816 למסע אל הר סיני. ביוני באותה שנה שב לקהיר והחל שוב בהכנות למסע לפזאן שבלוב. הכנותיו נתקלו בקשיים והמסע התעכב מספר פעמים. באפריל 1817, כשהושלמו ההכנות ובורקהרדט עמד לצאת למסע, הוא חלה בדיזנטריה ונפטר בקהיר באוקטובר 1817. הוא נקבר כמוסלמי בבית קברות מוסלמי בקהיר וקברו שמור עד היום.
יעד

היסטוריה והווה

גרעין יעד התגבש סביב כ-15 בוגרי המחזור הראשון של לימודי מדעי המחשב בטכניון בראשית שנות ה-70. בסוף 1974, עוד לפני כינונה הרשמי של תוכנית המצפים ל"ייהוד הגליל", שרצו להמשיך לגור בסמיכות. מנהל מחוז הצפון של הסוכנות היהודית, שמעון רביד, שבאותה תקופה חיפש גרעין להקמה של כפר תעשייתי (כפ"ת) מצא אינטרס משותף עם גרעין יעד, וכך הוקם הכפ"ת הראשון. בסוף 1974 עלו לאתר זמני וביוני 1975 התגוררו 17 משפחות מהגרעין באתר הקראוונים יבור ובגרעין היו עוד כ-13 משפחות שהתכוונו לעבור לאתר  היישוב עם הקמת יישוב הקבע. בדצמבר 1976 פורסם שהיישוב יוקם בקרוב ושהשטח להקמת היישוב כבר אותר.
אנשי היישוב עלו לאתר הקבע שלהם בנובמבר 1978. בתחילת 1979 היו ביישוב 24 משפחות שהתפרנסו ממכירת שירותי מיחשוב, חממת ורדים לייצוא, משרד אדריכלי ומפעל אלקטרוניקה. 
חברי יעד מילאו תפקיד חשוב בהקמתה של המועצה האזורית משגב על מוסדותיה: אריק רז, ראש המועצה הראשון, הוא אחד ממייסדי יעד, כמו גם ד"ר אלי מנברג, המנהל-מקים של בית הספר האזורי; אליהו שטרן הוא מנהל-מקים של החממה הטכנולוגית וצביקה וייסברוד, ששימש כמנהל החברה הכלכלית של המועצה.
בין תושבי יעד יזמים רבים. בתקופה השיתופית הוקמו בית תוכנה, מפעל אלקטרוניקה שהתמחה בשקילה ובקרה, משרד תכנון שהיה הגדול בצפון הארץ. לאחר שיעד הפך למושב עובדים, המשיכו מפעליו לפעול, הפעם בבעלות פרטית ובנוסף אליהם הוקמו עסקים רבים נוספים כדוגמת חברת בי.או.אס. שהוקמה על ידי איזי גל, משרד תכנון נוף, שהוקם על ידי עליזה רפפורט-רוטמן או סדנת נפחות, שהוקמה על ידי שוקי זרח.
למרות זאת מרבית התושבים עובדים מחוץ למושב.
בשנות האלפיים, מספר המשפחות עומד על כ־150.

חינוך ותרבות

במושב פעוטונים, גנים ומסגרות עד שעות אחר הצהרים. רוב ילדי המושב לומדים בבי"ס יסודי משגב ולאחר מכן בחטיבת ביניים ותיכון משגב.
פעילות נוער מגוונת מתקיימת באמצעות רכזי הנוער, מטעם תנועת הנוער "האיחוד החקלאי". בנוסף מאורגנת פעילות חברתית ענפה בחופשות.
חיי הקהילה באים לידי ביטוי בדרכים שונות – מערכת חינוך שפועלת ביישוב, ניהול עצמי של היישוב באמצעות ועדות שמבוססות על התנדבות, פעילות תרבותית-קהילתית כמו ערבי תרבות, שירה, הרצאות, מסיבות, פעילות ויוזמות שונות.
רוברט רוי מקגרגור

רוברט רוי מקגרגור (Robert Roy MacGregor ) המכונה גם רוב רוי (1 בפברואר 1671 - 28 בדצמבר 1734) הוא גיבור לאומי סקוטי. נקרא גם "רוברט האדום" על שם שערו האדמוני.

קורות חיים

הוא נולד בעיירה גלנגייל בהיילנדס וב-1693 נישא למרי מקגרגור (1671–1745). כמו רוב אנשי השבטים הסקוטים הצטרף ביחד עם אביו למרד היעקוביטים כתמיכה בג'יימס השני, מלך אנגליה, הקתולי.
המרד דוכא ורוב רוי עבר עם אנשי שבטו לכפר Balquhidder שם עסק ביחד עם אנשיו בגביית דמי חסות מבעלי ממון תמורת שמירה על בקרם מפני גניבה.
לאחר שלווה כסף מהמרקיז ממונטרוז והפסיד אותו הוכרז כעבריין נמלט והחל במלחמה עקובה מדם נגד המרקיז שבה כונה על ידי האצולה כ"בנדיט" ועל ידי אנשיו כרובין הוד, עד שנאלץ להיכנע ב-1722. הוא נכלא בבית כלא אך קיבל חנינה ב-1727 ושוחרר. הוא חזר ל-Balquhidder ושם מת ונקבר.
העולם המוסלמי

קהילות מוסלמים בימינו

אנשים מכל מוצא אתני יכולים להצטרף לשורות המאמינים בדת האסלאם, ולכן ישנן קהילות מוסלמים בכל העולם. מדינות מוסלמיות (קרי מדינות שהמוסלמים מהווים רוב מתושביהן) נמצאות באסיה, באפריקה, ובאירופה. אוכלוסיית המוסלמים הגדולה ביותר חיה באינדונזיה.