יהדות כורדיסטן

יהדות כורדיסטן היא קהילה יהודית עתיקה אשר התקיימה בעבר באזור ארם נהריים, בין שלוחות הפרת והחידקל עד ימת אורמיה. האזור הגאוגרפי של כורדיסטן כולל את צפון-מערב איראן, צפון עיראק, צפון-מזרח סוריה, דרום-מזרח טורקיה, דרום ארמניה וקצה גבול אזרבייג'ן. תחום זה השתייך בעבר לממלכות הקדומות: מדי, פרס, אשור ובבל.
משערים כי גל הגולים הראשון שהגיע לכורדיסטן היה בימי בית ראשון, ואחריו הגיעו גלים נוספים ככל הנראה עד ימי בית שני. קהילה יהודית של ממש נוצרה ככל הנראה בימי גלות בבל ובימי עזרא. רוב הקהילות היהודיות ישבו באזור עיראק ואיראן של היום ופחות באזור טורקיה וארמניה.
עוד לפני הקמת המדינה עלו יהודים רבים מכורדיסטן לארץ ישראל. עם הקמת המדינה עלתה כמעט כל הקהילה היהודית שהייתה בכורדיסטן, למעט מספר מועט של יהודים שנשארו באזור. בזמן מלחמת עיראק עלו יהודים נוספים מכורדיסטן לישראל כתוצאה מהעברת השליטה בחלק העיראקי לידי צבאות בריטניה וארצות הברית.
יהודי כורדיסטן מונים כיום כ-130 אלף נפש הפזורים בכל רחבי הארץ ובעיקר בעיר ירושלים. בכורדיסטן העיראקית עדיין קיימת קהילה יהודית קטנה, ואף קיים אגף יהודי במשרד הדתות הכורדי.

היסטוריה

על פי מסורות המצויות בידי יהודי כורדיסטן, היהודים הראשונים הגיעו לכורדיסטן עוד בימי בית ראשון והיו מצאצאי עשרת השבטים. וכך כתוב בספר מלכים ב': "בִּשְׁנַת הַתְּשִׁיעִית לְהוֹשֵׁעַ לָכַד מֶלֶךְ אַשּׁוּר אֶת שֹׁמְרוֹן וַיֶּגֶל אֶת יִשְׂרָאֵל אַשּׁוּרָה וַיַּשֶׁב אֹתָם בַּחְלַח וּבְחָבוֹר נְהַר גּוֹזָן וְעָרֵי מָדָי". בין האזורים האלה נימנת גם כורדיסטן (אחד האזורים הוודאיים שזוהו הוא "חבור", שם שהשתמר עד ימינו כאחד מיובלי החידקל הנמצאים בקרבת העיר זאכו). אליהם הצטרפו אחר כך יהודים מגולי ירושלים שבממלכת יהודה, אשר הובלו לבבל על ידי נבוכדנאצר, מלך בבל, וכך הוקמו באזור היישובים הראשונים של יהודים.
ליד האזור בו התיישבו היהודים, שכנה ממלכת חדייב אשר מלך בה מונבז השני יחד עם אימו הלני המלכה. בימי בית שני אחדים ממשפחת המלוכה קבלו עליהם את דת ישראל. המלכים קיימו קשר הדוק עם ירושלים וכמה מבני משפחתם עלו לחיות בה. קיימת מסורת יהודית המייחסת את הלני המלכה וצאצאיה לנצר של שושלת בית חשמונאי שאבד ושב למקורותיו. מעריכים כי קברי המלכים שהתגלו בסוף המאה ה-19 באזור ירושלים המזרחית הם קברי הלני המלכה ובני משפחתה. אם ממלכת חדייב אכן שכנה באזור ההררי של כורדיסטן, מתחזקת ההנחה שלא גל אחד יסד את הקהילות באזור זה אלה מספר גלים.
היישוב היהודי לא פסק בכורדיסטן, אך היה מנותק ממרכזי היהדות, אפילו מאלה הקרובים אליו בבבל (היום עיראק). התנאים הטופוגרפיים ההרריים הקשו על מעבר נוח באזורים אלו וכן גם תנאי מזג האוויר. בנוסף לכך, הימצאותם של שודדי דרכים בגאיות ובמעברי ההרים היה שכיח, והיוו סיכון חמור שלא איפשר תנועה חופשית באזור.
היהודים דברו ארמית חדשה צפון-מזרחית, הדומה ללשון התלמוד הבבלי. גם שכניהם הנוצרים האשורים מדברים בשפה זו. הנוסע היהודי רבי בנימין מטודלה, אשר ביקר באזור בשנת 1170 כותב: "הם מן הגלות הראשון שהגלה שלמנאסר המלך והם מדברים בלשון התרגום". סמוך לביקור זה, התחוללה בכורדיסטן תנועה משיחית שהשאירה רושם רב על היהודים. מחוללה היה דוד אלרואי שנשא עמו חזון משיחי ולאומי.
לפי ספרם של רזיאל ממט ואבי בלייר, היו חיי היהודים בכורדיסטן הפקר. שוד, רצח ואונס היה מעשה שכיח. ניתוקם היחסי משאר קהילות ישראל גרם לכך שלא היה מי שיושיע להם. בשנת 1848 ביקר שם הנוסע היהודי ישראל יוסף בנימין. הוא מספר על מקרים רבים של פגיעה של הכורדים ביהודים. הם מתאר כי: "את לחמם יאכלו בזיעת אפם, ולפעמים טבולים בדמי לבבם". הוא מוסיף כי התנכלות מיוחדת הייתה לנשים יהודיות אשר הלכו לטבול במקווה. אלו עונו ולעיתים אף נרצחו.
אישיות מפורסמת של יהדות כורדיסטן הייתה אסנת ברזאני שעמדה בראש ישיבה בכורדיסטן במאה ה-17. אסנת הייתה בתו של הרב שמואל ברזני ולימדה בישיבה שהקים. היא נישאה ליעקב מזרחי, בכיר תלמידיו של אביה, אשר ירש את מקומו של האב כראש הישיבה. לאחר מות בעלה, אסנת עמדה בראש הישיבה עד פטירתה בשנת 1670 לערך. היא כתבה פירוש לספר משלי, אשר אבד. על הכבוד הרב שרחשו לה בני דורה ניתן ללמוד, למשל, מאיגרת ששלח לה הרב פנחס חרירי, ובה הוא פונה אליה בתארים "כמוהר"ר" (כבוד מורנו ורבנו הרב רבי) ו"אמי רבנתי".

השפעת המנדט הבריטי בעיראק על הקהילה

המנדט הבריטי בעיראק השפיע על חיי יהודי כורדיסטן במידה כזו ואחרת, הואיל וכ-50% מחברי הקהילה חיו בשטח עיראק, תחת השלטון הנתון בכל עת- העות'מאני, הבריטי ולבסוף העיראקי העצמאי.
את ההשפעה הזו ניתן לחלק למס' תחומים מרכזיים: כלכלי, פוליטי וחברתי.
ניתן לומר כי המנדט הוביל לבסוף לכינון העצמאות העיראקית, שגררה אחריה אירועים רבים שהובילו לבסוף לשרשרת האירועים שגרמה לעלייה המאסיבית של יהודי כורדיסטן בשנות ה-50 של המאה ה-20.

השפעה כלכלית

לאחר תחילתו של המנדט הבריטי גברה הצמיחה הכלכלית שהחלה לפניו, ורבים התעשרו. צמיחה זו גרמה לשינויים במעמדות הכלכליים-חברתיים, בעיקר לעלייה במעמד הבורגנות ובמעמד הגבוה. בתקופת הכיבוש הצבאי הבריטי נהנו יהודי עיראק משוויון מלא, וחלק אף קבלו עבודות במנהל הבריטי.

השפעה פוליטית

גם מן הבחינה הפוליטית השתפר מעמדם של היהודים, הם קבלו עמדות מנהליות בשלטון הבריטי המקומי ונהנו מן ההשפעה שהגיעה איתן. הבריטים סמכו על היהודים יותר מאשר על המוסלמים המקומיים משום שהיהודים נטו להיות פתוחים יותר לרעיונות האירופאים ולא התנגדו ללמוד אנגלית ולתקשר עם הבריטים.
לאחר שהבריטים הסכימו לדרישות הערבים הלאומנים והסירו את השלטון הצבאי (1922) היהודים המשיכו ליהנות מרב הזכויות שהיו להם בתקופת השלטון הצבאי- זכויותיהם קובעו על ידי הפרלמנט העיראקי בשנת 1924, והם קבלו שוויון זכויות כמעט מלא. שיפור עצום לעומת התקופה העות'מאנית, אך הידרדרות קלה לעומת תקופת השלטון הבריטי הצבאי. הקהילה היהודית יוצגה בפרלמנט העיראקי על ידי חמישה צירים, ובהמשך קבלו אף סנטור יהודי אחד.

השפעה חברתית

לפני המאה ה-20 היו למעשה היהודים הכורדים בתחתית הסולם החברתי, ומעמדם היה זהה לזה של עבדים, ובעקבות המנדט הבריטי קיבלו העיראקים כלים משמעותיים - התפתחות כלכלית, מדינית, משפטית וכדומה. התפתחויות פוליטיות אלה, לצד שיפור בתשתיות בצפון עיראק והגברת נוכחות השלטון המרכזי תחת המנדט הבריטי, הביאו לשיפור במעמד היהודים. למרות זאת הייתה השפעתם של ראשי השבטים המקומיים חזקה יותר על היהודים שבשליטתם מאשר לשלטון המרכזי. לעומת זאת בערים דוגמת זאכו, מצב היחסים בין המוסלמים ליהודים היה טוב - היהודים התלבשו ונראו כמו הכורדים המוסלמים (לרוב לבוש היהודים הכורדים לא נבדל משל המוסלמים משמעותית)  ואף נשאו נשק כמותם. אולם כל צד ידע את מקומו ומעמדו וההבדלים בזהות הדתית והלאומית היו ברורים. המוסלמים כיבדו את החירות הדתית של היהודים, התירו להם לנהוג עם פי מנהגיהם ובדרך כלל שררו ביניהם יחסי שכנות טובה. עם זאת, לא היה ספק מי הוא השולט בעיר. מצד אחד, היהודים היו תלויים לחלוטין ברצונם הטוב של המוסלמים, בעיקר במשפחות השליטות בעיר. מצד שני, הם השתדלו להבליט מראית עין של "שוויון" ועשו כל שביכולתם לשמור על גאוותם וכבודם כיהודים. אמנם אין כמעט עדויות בכתב על ההתרחשויות בזאכו במערכת היחסים בין היהודים למוסלמים לאחר מלחמת העולם הראשונה, בתקופת שלטון המנדט הבריטי בעיראק, אך ממה שקיים ידוע כי הכיבוד ההדדי נשמר והנכבדים המוסלמים ביקרו בבתי היהודים בחגים, זאת בהתחשב במעמדן ההיררכי של המשפחות בקהילה.

הקשר לארץ ישראל

בשנת 1616 הופיעו באזור שליחים מיהודי ירושלים ובשנת 1669 הגיעו שליחים במטרה להפיץ את תורתו של שבתי צבי. החל משנת 1760 הגיעו שליחים גם מצפת, מטבריה ואפילו מקהילות באירופה. במאה ה-19 גברה תנועת השליחים מארץ ישראל אבל, בניגוד לעבר, לא היה זה רק למטרת איסוף תרומות אלא גם לחקר הקהילות היהודיות ומוצאן. ביקורים אלה עודדו את בני המקום שחשו כי הבידוד בו שהו נפרץ.
בספרות היהודית, נזכרים יהודים שעלו מכורדיסטן לארץ ישראל כבר במאה ה-18 והתיישבו בעיר צפת. יהודי כורדיסטן היו מבין ראשוני יהדות המזרח שהתיישבו בירושלים. תחילה באו טיפין טיפין אך עד מהרה גבר זרם העולים, והרדיפות המתמידות שאפיינו במיוחד את סוף המאה ה-19 אף הגבירו את קצב עלייתם.