google/wiki40b huggingface dataset:
דוד צ'רקסקי

קורות חייו

צ'רקסקי נולד בחיפה וגדל בכפר אז"ר. בן למשה ראובן צ'רקסקי, איש העלייה השנייה והגדוד העברי וחנה (לבית אפשטיין), ממגיני תל חי. בשנת 1942 סיים בית ספר מקצועי כחרט והתגייס כנוטר למשטרת היישובים העבריים, בה שירת כשנתיים. בשנת 1944 התגייס לפלמ"ח ומונה למפקד מחלקה. הוא היה בין מקימי רמות נפתלי ומבוני המבצר במקום ושימש מוכתר היישוב.
הוא השתתף בפריצה למחנה המעצר בעתלית, בפיצוץ תחנות הרדאר בגבעת אולגה ועל הכרמל, בליל הגשרים ובשחרור מעפילים שנעצרו בסוריה.
עם פרוץ מלחמת העצמאות שירת בגדוד השלישי של הפלמ"ח, לימים בחטיבת יפתח, ולחם בקרבות הגליל העליון. הוא השתתף בפשיטה על הכפר הערבי סעסע ופיקד על הדיפת ההתקפה הגדולה על להבות הבשן, על הדיפת התקפות על יישובי החולה ועל פיצוץ כפרים ערביים בגליל העליון.
ב-20 באפריל 1948 השתתף בהתקפה השנייה על משטרת נבי יושע. כמפקד מחלקת הפריצה, פרץ עם המטען שנועד להבקיע את קיר המצודה, אך נפצע מרימון שהושלך על ידי מגניה. בהיעדר דרך להגביה את המטען מעל היסודות המבוטנים של המבנה, הוא קרא לאנשיו להפעיל אותו על כתפיו, אולם הם סירבו. הוא נהרג ליד החומה ונקבר בקבר אחים בבית הקברות בנבי יושע. אחרי מותו הוענקה לו דרגת סגן.

השיר "דודו"

עוד בחייו של צ'רקסקי, כתב ידידו, חיים חפר, שיר למחזה "הוא הלך בשדות" המבוסס על דמותו, בשם "דודו". השיר, בלחנו של אלכסנדר אוריה בוסקוביץ', לא נכנס לבסוף להצגה ובוצע לראשונה על ידי הלהקה הצבאית הארצית במלחמת העצמאות. יוסף מילוא, במאי ההצגה ומי שהזמין את השיר ממחבריו, חשב שהוא כבד מדי ולכן לא שילב אותו, אולם זמן קצר לאחר הבכורה, אולי לאור הצלחתו בציבור, חזר השיר להצגה והוא חלק ממנה בכל ההעלאות שהיו מאז. השיר הפך עם הזמן לאחד מסמלי יום הזיכרון ותרם לקיבוע דמותו של הפלמ"חניק בזיכרון הלאומי הישראלי.
דודו, מאת חיים חפר
"אִתָּנוּ הָלַךְ בַּמַּסָּע הַמְּפָרֵךְ

אִתָּנוּ סִיֵּר הוּא בַּגְּבוּל

בַּקוּמְזִיץ הָיָה מְזַמֵּר וְעוֹד אֵיךְ

אִתָּנוּ סָחַב מִן הַלּוּל...

הַגִּישׁוּ פִינְגָּ'אן וְהַגִּידוּ:

הֲיֵשׁ עוֹד פַּלְמַחְ'נִיק כְּמוֹ דּוּדוּ?"
(הבית השני בשיר)
סטנלה ארוכת-חרטום

תיאור

סטנלה ארוכת-חרטום היא בעלת גוף ארוך ורזה. אורך גופם של בוגרים נע בין 129 לבין 235 ס"מ, ומסת גופם 23–80 ק"ג. חרטומו של מין זה הוא יחסית ארוך וצר. לו סנפיר גבי דמוי משולש.
לסטנלה ארוכת-החרטום יש תבנית תלת צבעית המורכבת מצבע אפור כהה בגב, גוון בהיר יותר בצדם, וצבע לבן או אפור בהיר מאוד בבטנם. פס כהה יותר מצוי מעיניהם ועד לסנפיריהם, ומעליו קו דק בהיר. עם זאת קיימים הבדלים בצורה ובצבעי הגוף בין פרטים שונים. סטנלות ממזרח האוקיינוס השקט הן לרוב בעלות גולגולת קטנה יותר וחרטום קצר יותר. זכרים גדולים מחלק מתת המינים יכולים להיות בעלי סנפירים גביים גדולים אשר זקופים ומשופעים קדימה.
בדרום מזרח אסיה מצויות סטנלות ארוכות-חרטום גמדיות. בתת-מין זה התבנית התלת צבעית מוסתרת על ידי צבע כהה בגב.

אקולוגיה

תחום תפוצתה של הסטנלה ארוכת-החרטום כולל אזורים טרופיים וסובטרופיים כמעט בכל האזורים שבין 40° צפון ל40° דרום. הן חיות לרוב במים הסמוכים לחופים, איים וגדות. באזור מזרח האוקיינוס השקט הן חיות גם מאות קילומטרים מהחופים, באזורים שבהם יש השתנות נמוכה יחסית של טמפרטורה (תרמוקלינה).
סטנלה ארוכת-חרטום ניזונה בעיקר מדגים קטנים החיים באזור מזופלגי (200 עד 1000 מטר מפני הים), דיונונים וחסילונים. הן עשויות לצלול עד ל-200 עד 300 מטר להשגת מזונן.
אויביהן הטבעיים הם כרישים והן ניצודות גם על ידי קטלן, עבשן קטלני ונתב. כמו כן הם חשופות לטפילים שונים, הן חיצוניים כדוגמת זיפרגליים ודבקיים (Echeneidae), והן פנימיים כדוגמת תולעים נימיות, עלקות, שרשורים ותולעים קוצניות ראש.

התנהגות

באזורים מסוימים כדוגמת הוואי וברזיל מבלות הסטנלות ארוכות-החרטום במפרצים רדודים בסמיכות למים עמוקים בשעות היום, ובשעות בין הערביים הן יוצאות לתור אחר מזון הרחק מהחוף. הן עשויות לנוע לאורך החוף בחיפושיהן, ואותה החיה עשויה שלא להימצא באותו המפרץ בשני ימים עוקבים. חלק מהם נעים באטיות לאורך החוף במהלך הלילה.
הסטנלה ארוכת-החרטום חיה בקבוצות, שגודלן עשוי להגיע אף ל-1,000 פרטים, אולם לרוב בקבוצה יהיו פחות מ-250 פרטים. סטנלות ארוכות חרטום מתארגנות במבנים חברתיים משתנים. בהוואי הם חיים כקבוצות משפחתיות, אך גם בחברות מחוץ לקבוצות אלו.
ההיריון נמשך 10 חודשים, והצאצא נגמל מיניקה לאחר שנה עד שנתיים. נקבות מגיעות לבגרות מינית לאחר 4–7 שנים, ועשויות להמליט מדי 3 שנים. הזכרים לעומתן מגיעים לבגרות מינית בגיל 7–10 שנים. תקופת הרבייה היא עונתית, באזורים מסוימים מאפיין זה בולט יותר מאשר באזורים אחרים.
הסטנלות ארוכות-החרטום ידועות ביכולותיהן האקרובטיות.
סטיבן סלואן

ביוגרפיה

סלואן נולד בלוס אנג'לס, קליפורניה. הוא החל להתעניין בניצוח בגיל 16. הוא למד באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס לתואר מוזיקולוגיה לצד נגינה בויולה. במקביל, למד ניצוח אצל יוג'ין אורמנדי, פרנקו פרארה וגארי ברתיני. סלואן חי ועבד במשך רוב שנות ה-80 בישראל. בין השאר ניצח משנת 1988 עד 1990 על המקהלה הפילהרמונית תל אביב.
משנת 1989 עד 1994 היה סלואן קאפלמייסטר ראשון באופרה של פרנקפורט. הוא המנהל המוזיקלי של התזמורת הסימפונית של בוכום מאז 1994. סלואן היה המנהל המוזיקלי של אופרה נורת' מ-1999 עד 2002. הוא היה מנצח ראשי של התזמורת הסימפונית של סטוונגר, נורווגיה, מ-2007 עד 2013.
בארצות הברית היה סלואן מנהל מוזיקלי של פסטיבל ספולטו משנת 1996 עד 2000. בנובמבר 2000, התמנה סלואן למנהל מוזיקלי של תזמורת המלחינים האמריקאים, מינוי שנכנס לתוקף בעונת 2002 - 2003. מינוי זה היה יוצא דופן בכך, שסלואן לא ניצח מעולם על התזמורת לפני מינויו, אף כי נפגש עם כמה מנגניה במהלך חיפושיהם אחר מנהל מוזיקלי לפני מינויו. סלואן ניצח על התזמורת לראשונה רק במרץ 2002 וסיים את כהונתו עם התזמורת בשנת 2006.

חיים אישיים

סלואן היה נשוי לויולנית טביאה צימרמן. לשניים בת שנולדה בשנת 2003.
נפתלי הרמן אדלר

קורות חייו

נולד בגרמניה בעיר הנובר לרב נתן מרקוס אדלר. בהיותו בן שש עקרה משפחתו ללונדון כשאביו התמנה לרב העיר. הוא למד בבית הספר יוניברסיטי קולג' של לונדון בין השנים 1852–1854. הוא סיים את לימודיו בהצטיינו וזכה בפרס על הצטיינותו ביוונית. בגיל 20 נשא את דרשתו הראשונה, מאוחר יותר נסע לפראג ללמוד אצל שי"ר ואצלו נסמך לרבנות. ב-1862 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת לייפציג. עם מות הרב ברוך אברהמס התמנה לעמוד במקומו בראש הג'ואיש קולג' בלונדון, הוא התפטר ממשרה זו כשהוצעה לו משרת המטיף בקהילה במערב לונדון.  
בגיל 27 נישא לרחל בת סלומון יוזפס. מאז שנת ה'תרל"ט (1879) ניהל את ענייני הרבנות בלונדון לצד אביו בשל זקנותו, עד פטירת האב בא' בשבט ה'תר"ן. היה רבה של העיר בייזווטר עוד בימי אביו]. לאחר פטירת אביו התמנה תחתיו כרבה של אנגליה כולה וכאב"ד לונדון. 
אדלר כתב בהרחבה על נושאים בהיסטוריה של יהדות אנגליה ופרסם שני כרכים של דרשות. בשנת 1909 הוא מונה מפקד המסדר הוויקטוריאני המלכותי. 
נפטר ב-18 ביולי 1911 ונקבר בבית הקברות וילסדן.
מייקל או'קיף

ביוגרפיה

או'קיף נולד בעיר מאונט ורנון שבניו יורק, הגדול מבין שבעה אחים במשפחה קתולית אירית. למד ב"אקדמיה האמריקאית לאומנות דרמה" וב"אוניברסיטת ניו יורק".
תפקידו השני של א'וקיף היה כבן מיצ'ום, בנו של טייס המארינס הקשוח בול מיצ'ום (רוברט דובאל) בסרט "טייס שב הביתה", תפקיד אשר העניק לו מועמדויות לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר ופרס גלובוס הזהב בשנת 1980 בה שיחק גם בתור דני נונן בקומדיית הגולף "מהומה במועדון".
או'קיף הופיע לצידו של ג'ק ניקולסון בתור בנו בדרמה התקופתית "עשבי פרא", או'קיף הופיע לצד ניקולסון פעם נוספת בסרט "שבועה". ב-1996 שיחק בסרטו של רוב ריינר "פסק דין".
ב-2002 הופיע בקומדיה "חתיכה של הפתעה" בתור ריצ'רד אביה של ג'סיקה ספנסר (רייצ'ל מקאדמס/ רוב שניידר).
הוא הופיע בדרמות "מייקל קלייטון" בתור עורך הדין בארי גרישום ו"נהר קפוא" בתור השוטר פינרטי החוקר את ריי אדי (מליסה לאו) לגבי מקרה רצח בשמורת אינדיאנים קפואה.
א'וקיף היה נשוי במשך שמונה שנים לזמרת בוני רייט.
מקורות הירדן

מקורות הירדן הוא ביטוי המתייחס על פי רוב לשלושה נחלים איתנים: נחל שניר (בערבית: "חָצְבַּאנִי"), נחל חרמון (בערבית "בָּנְיַאס"), נחל דן (בערבית אֶל־לִידַאנִי) הזורמים בחלקו הצפוני של עמק החולה עד איחודם לנהר הירדן סמוך ליישוב שדה נחמיה ומהווים את מקורות המים העיקריים שלו.
למים הזורמים בנהר הירדן מקורות נוספים, בולטים פחות, המצויים אף הם בעמק החולה: נחל עִיּוֹן (בערבית דרדרה, בּוּרֵעִ'ית או ח'רר), אולם ערוצו המקורי של נחל זה התנקז ישירות אל ביצת החולה בנפרד משאר שלושת הנחלים ולכן הוא יובל של הירדן ולא אחד ממקורותיו. השליטה על מקורות הירדן עמדה במרכז המלחמה על המים בין ישראל לשכנותיה ונמצאת עד עצם היום הזה כמוקד מחלוקת.

במאה העשרים

אזור מקורות הירדן עבר מספר שינויים מדיניים במהלך המאה העשרים: בראשית המאה העשרים היה האזור שטח פנימי בתחומי האימפריה העות'מאנית; לאחר נפילת האימפריה העות'מאנית היה האזור לתחום־גבול בין שתי מדינות־חסות: המנדט הבריטי על ארץ ישראל והמנדט הצרפתי על סוריה; עם תום המנדט הבריטי בארץ ישראל, חולק בין שלוש מדינות עצמאיות: ישראל, סוריה ולבנון. רצונה של בריטניה לכלול כמה שיותר ממקורות המים של ארץ ישראל בתחומי המנדט שלה יצרה את כך את האזור הידוע כיום כ"אצבע הגליל".
עם הקמת מדינת ישראל עבר האזור פיתוח מואץ בדמות הקמת יישובים חדשים ומרכזי תעשייה וחקלאות אשר השפיעו על איכות המים הזורמים במקורות הירדן כמו גם על כמותם ותוואי זרימתם.
מחניים

היסטוריה

אדמות מחניים נרכשו בשנת 1891 בידי אגודת "אהבת ציון" של חובבי ציון בגליציה לשם הקמת מושבה במקום. החברה מכרה מניות ולכל מאה מניות העניקה זכות התיישבות במקום בהגרלה לאחד הקונים. עוד טרם הקמת המושבה, הוצע לאגודת אהבת ציון ב-1898 להחליף את המושבה באדמות של הברון בחורן, לצורך הרחבת משמר הירדן. 
בשנת 1898 התיישבו שם מספר משפחות מגליציה, בעיקר ממחוז בוצ'אץ' והסביבה, בראשות אברהם זאלץ וזכריה שפירא מטרנוב וקראו למקום על שם העיר המקראית מחניים שהייתה בגלעד בשם זה. לאחר תקופת התחלה לא קלה נתקבלו רישיונות לבניית הבתים, ונפתחה במקום חנות שמכרה לתושבים ולערביי הסביבה. בסוף שנת 1899 מפרסם העיתון חבצלת ידיעה : "22 בתים ורפתות במחניים" ומוסיף : " כל בית יהיה משני חדרים ובית-תבשיל, ורפת והגגות עשויים משופעים מזה ומזה ומכוסים ברעפי חרס". אנשי המקום נזקקו לתמיכה לצורך סיום בניית בתיהם ובחברה לתמיכת בני ישראל עובדי אדמה ובעלי מלאכה בסוריא ובארץ הקודש התלבטו האם יש למושבה זכות קיום ואם יש טעם לתמוך בה. בשנת 1901 נסגרה חברת אהבת ציון שהפסיקה לשלוח תמיכה לאיכרים והמושבה קרסה. בראש פינה הוקם ועד לסיוע לאנשי מחנים בעזרת כסף שהגיע מחוץ לארץ. בשנת 1903 נמכרה אדמת מחנים לחקלאי ראש פינה ומתיישבי מחנים פונו מבתיהם תמורת פיצויים. ניסיון ההתיישבות לא עלה יפה, בגלל חוסר התמצאות בתנאי הארץ, מחסור בהון וחוסר מקצועיות גרמו להתפוררות המושבה.
בהמשך היה ניסיון של יק"א ליישב במקום פועלים שיגדלו טבק וכן הביאו קבוצת מתיישבים מן הקווקז לגדל בה בעלי חיים. בשנת 1909 הקציב הוועד האודסאי 1,200 פרנק לצורך שכירת מורה עבור המתיישבים, בתקווה שהדבר יקשור אותם למקום, אולם לא נמצא מורה שימלא את התפקיד]. בסופו של דבר גם יהודי הקווקז נטשו בשנת 1912. בזמן מלחמת העולם הראשונה בשנת 1916 עלתה למקום קבוצה של פועלים מפועלי ציון היה זה יישוב הפועלים הראשון בגליל העליון. בשנת 1922, מחניים הפך למושב עובדים וכעבור שש שנים נעזב שוב.
ב-23 במאי 1939 נבנתה מחניים בשלישית עם ייסודו של הקיבוץ הנוכחי על ידי חברי קיבוץ "יודפת" אנשי צפת. בשנת 1952 עבר משבר קשה על תנועת הקיבוץ המאוחד והיה פילוג בתנועה, עם הפילוג פרשו ממחניים חלק מן החברים. במקומם הגיע לקיבוץ גרעין של תנועת המחנות העולים. במהלך המחצית השנייה של המאה ה-20 הגיע לקיבוץ בכל שנה גרעין ובו כ-20 חברים מתנועת הנוער העובד והלומד במסגרת חוות הכשרה.
מדרום לקיבוץ נמצא שדה התעופה ראש פינה (המכונה גם "שדה התעופה מחניים"), המשמש לטיסות אזרחיות למרכז הארץ וכן כשדה חירום של חיל האוויר.
מצפון לקיבוץ זורם נחל מחניים הנקרא על שם הקיבוץ.
קאליסטו (מתאבק)

החיים שלפני

רודריגז הוא מתאבק דור שני ממוצא מקסיקני-אמריקאי אשר נולד בשכונת פילסן שבשיקגו, אילינוי, ארצות הברית. אף על פי שנולד בארצות הברית, הוא בילה את רוב שנות ילדותו במקסיקו סיטי, מקסיקו. רודריגז גדל כמעריץ של היאבקות מקצועית מקסיקנית ושל סגנון ההיאבקות המקסיקני, הלוצ'ה ליברה, במיוחד מתאבקים כמו טינייבלאס, שהמסיכה והפיזיות שלו תפסו את תשומת ליבו, ואוקטגון, שיכולותיו בזירה השפיעו עליו במשך הקריירה. באמצע שנות ה-90, כשהיה בבית ספר יסודי, משפחתו של רודריגז שבה בחזרה לשיקגו, אף על פי שהיא ביצעה טיולים שגרתיים למקסיקו סיטי כל פרק זמן מסוים. לאחר שחזר לארצות הברית, הוא החל לצפות בארגוני ההיאבקות המובילים באותה התקופה כמו World Wrestling Federation‏ (WWF),‏ World Championship Wrestling‏ (WCW) ו-Extreme Championship Wrestling‏ (ECW). הוא שאב את ההשראה שלו בקריירה ממתאבקים כמו ריי מיסטיריו, רוב ואן דאם וסאבו. בזמן שהיה בבית ספר תיכון, רודריגז החל לצפות בארגוני היאבקות עצמאיים כמו Ring of Honor‏ (ROH) בנוסף לארגוני היאבקות יפניים. במהלך ילדותו, הוא התחרה במספר ענפי ספורט כולל התעמלות, טאקוונדו, ג'ו ג'וטסו, היאבקות ופוטבול.

חיים אישיים

רודריגז נשוי לאשתו אביגיל.
נפטכימיק ניז'נקאמסק (הוקי קרח)

היסטוריה

נפטכימיק נוסדה ב-23 באוקטובר 1968 על ידי עובדי המפעל הפטרוכימי בניז'נקאמסק על מנת לייצג את העיר ניז'נקאמסק באליפות הרפובליקה הטטרית בהוקי קרח. לאחר הזכייה באליפויות אזוריות, הקבוצה התקדמה לרמה הלאומית.
הקבוצה העפילה לאליפות רוסיה בהוקי קרח בעונת 1995 ומאז מתמודדת בה מדי שנה. מהווה גם אחת ממייסדות ליגת ההוקי הקונטיננטלית בעונת 2008.
מאיר קיי

ביוגרפיה

קלמנסון נולד בברוקלין, ניו יורק, וגדל בניו הייבן, קונטיקט. את הקריירה שלו ביוטיוב התחיל במרץ 2010 כשהעלה את סרטונו הראשון "Bubby Luba's Song", בהשראת סבתו. מאז, בעידוד חבריו, המשיך קלמנסון להעלות סרטונים לאתר. סרטוניו, אשר זכו למאות מיליוני צפיות, מתאפיינים בעידוד נתינה, חסד, הכרת הטוב והפצת שמחה. נכון לספטמבר 2019 לערוץ היוטיוב שלו רשומים 241,000 משתמשים.
בשנת 2017 הפיק את הווידאו קליפ לשירו של בני פרידמן, עברי אנכי.
משה גרנות

משה גרנות (גרינברג) (נולד ב-30 בינואר 1939) הוא סופר, סופר ילדים, מבקר, מסאי ועורך ישראלי.

קורות חיים

משה גרנות נולד ב-1939 ברומניה. עלה לישראל ב-1951. בעל תואר ראשון ושני (בהצטיינות) מטעם אוניברסיטת תל אביב, ותואר דוקטור בספרות עברית מטעם אוניברסיטת בר-אילן. שימש כעובד הוראה והגיע לדרגת מפקח כולל על בתי ספר על-יסודיים.
פרסם עשרות סיפורים, מאות מאמרים וערכים לאנציקלופדיות, ולמעלה מ-50 ספרים בסיפורת, ספרות ילדים ונוער, הגות, חינוך, וכן ספרי לימוד וספרי עזר. ערך ספרים, סדרות, אסופות ושנתונים. סיפורי הילדים שלו "להיות כמו כולם", "הנדר", "מיקי", "הארמון הקפוא", "המלאך שמוחק זיכרונות", "אניזו" ו"פטיטון בטיפת הטל" שודרו ברדיו בהמשכים. עורך את "לקסיקון סופרי ישראל" מטעם אגודת הסופרים העבריים וכן לקסיקון היסטורי של הסופרים העברים. החל משנת 2013 עורך ראשי של כתב העת מאזנים. הוענק לו תואר "יקיר אגודת הסופרים (2010).
גרנות נשוי ואב לשלושה.

שירה

הקרחת תוקפת מאחור (איורים - משה גרנות), אור-עם 1981

תרגום

כל שמחה פוצעת מישהו - מבחר שירים מאת אנה בלאנדיאנה (תרגום עם שאול כרמל), קשב לשירה 2007
הטלת מטבע

הטלת מטבע היא פעולה שמטרתה בחירה בין שתי אפשרויות באופן אקראי בהתפלגות אחידה בדידה, בהתאם לצד שעליו נפל המטבע לאחר הטלתו. ההטלה משמשת על פי רוב להטלת גורל בין שניים, כאשר כל אחד מהשניים מהמר על הצד עליו ייפול המטבע, והזוכה הוא זה שבחר בצד שפונה כלפי מעלה לאחר הטלת המטבע. לעיתים משמשת הטלת מטבע להחלטה על ידי יחיד, כדי לבחור בין שתי חלופות.
בתורת ההסתברות הטלת מטבע משמשת לפעמים כמודל למשתנה מקרי המקבל שני ערכים באותה הסתברות. מטבע שהסיכוי לקבל בהטלה צד אחד גדול מהסיכוי לקבל את הצד השני נקרא מטבע לא הוגן.

מינוח

ברחבי העולם מקובלים כינויים שונים להטלת מטבע. בארצות הברית, למשל, מקובל הכינוי "ראש או זנב" (heads or tails). בחיפה (ובעכו) היה מקובל הכינוי טור או יאס. בטבריה היה מקובל הכינוי כוֹס או נֶמֶר ("כוֹס" - הגביע שהיה מוטבע בצדו האחד של המטבע, ו"נֶמֶר" - המספר (num(b)er) שבצידו השני).
הכינוי העברי "עץ או פלי" נטבע בתקופת המנדט הבריטי על ארץ ישראל. על מטבע מיל המנדטורי הוטבע בצד אחד הערך עם ציור של ענף עץ זית, ובצד האחר הופיע הכיתוב העברי "פלשתינה (א"י)" (בצד כיתוב דומה בערבית ובאנגלית). "עץ" הוא הצד שעליו ציור הענף, ו"פלי" הוא הצד שעליו כתוב "פלשתינה". כיום מקובל בישראל ש"עץ" הוא הצד שעליו מופיע ציור-הנושא של המטבע ואילו פלי הוא הצד שעליו מופיע הערך (למשל, במטבע של חצי שקל חדש, "עץ" הוא הצד שעליו מופיע הנבל ו"פלי" הוא הצד שעליו כתוב "½ שקל חדש").
רכבל

רַכֶּבֶל (ברבים: רַכַּבְלִים) הוא קרון המונע באמצעות כבל עילי המחובר למספר מערכות גלגלים הנמצאים בדרך כלל בין שתי נקודות גבוהות. הקרון נמשך על ידי משקולות ועושה את רוב דרכו כשהוא תלוי באוויר.
על מנת לפזר את כוח העומס למספר נקודות שונות, מקובל להציב עמודים במסלול הרכבל. הקרון הקטן מכיל מספר מועט של מקומות ישיבה ומקומות עמידה ומשמש בעיקר להעברת אנשים למרחקים קצרים בגובה רב, כגון הרכבלים במצדה ובראש הנקרה.

 השם העברי

את המילה "רַכֶּבֶל" אימצה האקדמיה ללשון העברית כהלחם המילה "רכבת" והמילה "כֶּבֶל". לפיכך ההגייה "רַכְבָּל" משובשת.

לפי הבלשן יצחק אבינרי, החידוש רַחֶפֶת מבית מדרשו של ברל כצנלסון שימש פרק זמן מסוים, עם הקמת הרכבל בחיפה, אף שלא זה המשמע שביקש כצנלסון לייחד לחידושו:
חִדושו של ב. כצנלסון, במובן רכבת-הרים, כפי ששמעתי מפי צירי הקונגרס הי"ט בש' (שנת) תרצ"ה, והובא במִלון קרופניק מש' תרצ"ו. אח"כ צלל בתהום הנשִיה ולא הובא במִלונים, אך בראשית כסלו תשכ"ט הודיעו ברדיו על הקמת רחפת בחיפה, וחבל שקוראים לה רכּבל, שאינו טוב מן סבורג...
— היכל המשקלים, יזרעאל, 1976, עמ' 215
החידוש רַחֶפֶת אמנם נקלט בשפה העברית, אך משמעותו היא ספינת רחף (hovercraft). מילון אבן שושן (לכל המוקדם – מכרך המילואים שלו שראה אור ב-1968) הכיר במשמע "רכבל"; במהדורת 2003 הוא מונצח במילים: "יש קוראים כך לרכבת הרים, ראו ערך רכבל".
משה שטינברג (רב)

תולדות חייו

נולד בעיר פשמישל שבגליציה. אביו היה הרב יצחק שטיינברג, רב בירוסלב ובבריסל ואב בית דין בבית הדין הרבני בתל אביב. נצר משפחת רבנים ענפה, עליה נמנים הרב שמעיה שטיינברג (סבו), רבה של פרמישלן ואביו הרב אברהם מנחם הלוי שטיינברג, רבה של ברודי ומחבר שו"ת "מחזה אברהם". דודו היה הרב משה שטיינברג, רבה של ברודי ואב"ד של הסתדרות הרבנים דאמריקה. דוד נוסף היה הרב מאיר שטיינברג, רבה של צ'ורטקוב ודיין בלונדון. 
למד תורה אצל אביו וסבו. בצעירותו נשא את גיטל בת ר' אברהם גלייכר. בשנות העשרים לחייו נקרא למלא את מקום סבו ברבנות בפרמישלן. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, נמלט עם סבו מן העיר, והגיע לברית המועצות. עם תום המלחמה, הגיע עם רעייתו למחנה עקורים בעיר הוף  שבבוואריה. הוא התמנה לרב העיר ומחנות העקורים, ועסק בעידוד רוחני של הפליטים. היה חבר ב"מועצת אגודת הרבנים של משוחררי בוואריה". בתקופה זו חקר את תולדות יהודי הוף, והעלה את מחקריו על הכתב.
בשלהי שנת ה'תש"ט (1949) נסע למרסיי שבצרפת, שם עלה על האונייה נגבה שהפליגה לנמל חיפה. מספר חודשים לאחר עלייתו, קיבל מהרב הראשי לישראל דאז, יצחק אייזיק הלוי הרצוג הסמכה לכהן כרב באחד מהיישובים החדשים שהוקמו על מנת לקלוט את גלי העלייה ההמונית שבאו ארצה בראשית ימי המדינה. הוא התמנה לרב וראש המועצה הדתית בעיר קריית ים שהוקמה אז. הוא ייסד בביתו בית כנסת ובית ספר, ייסד מקווה טהרה, עירוב, מערכת כשרות, כולל אברכים ובית דין לגיור. שימש במשך שנים רבות גם כיו"ר "איגוד רבני העיר" בישראל.
בשנת ה'תשמ"ד פרש מתפקידו ועבר לירושלים על מנת להתמסר ללימוד תורה וכתיבה. בירושלים התמנה לחבר הנהלת "אוצר הפוסקים".
נפטר לאחר התמודדות עם מחלה בשנת ה'תשנ"ג, 1993. נקבר בבית העלמין "צור שלום" שבקריית ביאליק. 
בנו הוא הרב פרופ' אברהם שטינברג, מנהל היחידה לאתיקה רפואית במרכז הרפואי שערי צדק בירושלים, מחבר "אנציקלופדיה הלכתית רפואית" ומנכ"ל האנציקלופדיה התלמודית.
ירמיהו רוזנבוים

הרב ירמיהו רוזנבוים (מכונה גם ר' ירמיהו ממטרסדורף. ה'תע"ג, אושווינצ'ים - ד' באב ה'תקס"ד, יולי 1805, דברצן) היה רב פולני-הונגרי שכיהן כרב במטרסדורף ובסאנטוב.

תולדות חייו

נולד באושפיצן בשנת ה'תע"ג לאביו ר' יצחק אייזיק, רב העיר (שהיה מחותנו של הרב יחזקאל לנדא), בנו של הרב יואב רוזנבוים הראשון, רבה של פילץ. למד אצל הרב מאיר אייזנשטט בעל "פנים מאירות" ואצל הרב אברהם צבי הירש מפיוטרקוב בעל "ברית אברהם". נשא את לאה רייזל בת ר' מאיר הלוי מאושפיצין, ממנה נולד לו בן אחד, יואב. לאחר פטירתה נישא את פרידא בת ר' ישראל מלנצהוט, ואימץ את בנה מנישואיה הקודמים הרב אברהם אביש טננבוים. הוא עבר לעיר אסאד (אסוד) שבהונגריה, ובשנת ה'תק"ם עבר לכהן כרב וראש ישיבה במטרסדורף, אחת משבע קהילות בבורגנלנד, אז בהונגריה. קהילת מטרסדורף הענייה שילמה לו משכורת זעומה והסכימה להחזיק ישיבה ובה שישה תלמידים עניים בלבד, אך בישיבתו למדו מאות תלמידים על חשבון הוריהם. לאחר כשנה, ביקש להעלות את משכורתו משום שילדיו סבלו מחרפת רעב, ותמורת הכפלת משכורתו קיצצה הקהילה את תמיכתה בישיבה לכדי ארבעה תלמידים. עם זאת, כשהמצב הכלכלי התדרדר עוד יותר, ויתר על הכפלת המשכורת והסכים לצמצם עוד את התמיכה בישיבה לכדי שני תלמידים בלבד, וחי בעוני. לאחר שמונה עשרה שנה במטרסדורף, עבר בשנת ה'תקנ"ט (בגיל 85) לכהן כרב בסאנטוב וגלילותיה, שם כיהן שבע שנים.
בקיץ ה'תקס"ה (1805) יצא להשתתף בוועידה של רבני הונגריה. בדרכו עבר בעיר דברצן ונפטר בה בד' באב. מכיוון שבאותה העת לא הייתה בדברצן קהילה יהודית, נקבר בשאמשאן הסמוכה. בין מספידיו היה הרב משה מינץ.
התכתב בהלכה עם חכמי דורו. החתם סופר (שכיהן בהמשך כרב במטרסדורף) מצטט מהוראותיו ומכנהו "מופת הדור". עם פרוץ הפולמוס החריף אודות דגי השטירל והטיק שעורר תלמידו הרב אהרן חורין מארד, ניסה בתחילה לשכנע את חורין בדרכי נועם לזנוח את היתרו, אך משהוויכוח החריף והחלו להתפרסם קריאות לשינוי ההלכה מאת חורין, תקף אותו בחריפות וקרא לנדותו.
אתאיזם חדש

אתאיזם חדש או נאו-אתאיזם הוא זרם מחשבתי ורעיוני באתאיזם שהתפתח בתחילת המאה ה-21. גישה זו גורסת שלדת השפעה שלילית על החברה האנושית, שהיא מובילה לאלימות ולבורות, ושעל האתאיסטים לבקר באופן פעיל את הרעיונות הדתיים ולחשוף את הכשלים הרציונליים הקיימים בה, לגישתם.
הגישה מקודמת על ידי מספר כותבים פופולרים: ריצ'רד דוקינס, ויקטור סטנג'ר, כריסטופר היטצ'נס, לורנס קראוס , דניאל דנט וסם האריס, אשר ספריהם משמשים כבסיס להרבה מהרעיונות עליהם נסמכת הגישה. דוקינס, היטצ'נס, דנט והאריס מכונים לעיתים בבדיחות כ"ארבעת הפרשים", ברמיזה לארבעת פרשי האפוקליפסה מהברית החדשה.
הביטוי אתאיזם חדש נטבע לראשונה בכתבה במגזין הטכנולוגיה Wired בשנת 2006.
אוטו הירש

הנצחה

עם פתיחת נמל שטוטגרט בשנת 1958 קראה עיריית שטוטגרט גשר על שמו של הירש. בשנת 1985 הוסר הלוט מעל אנדרטה לזכרו של הירש על הגשר. מאז 1985 מעניקה העירייה מדי שנה מדליה המנציחה את הירש, בשיתוף עם ארגון יהודי-נוצרי והקהילה הדתית היהודית בעיר. המדליה מוענקת לאנשים שהקדישו עצמם לפעילות משותפת של יהודים ונוצרים. 
ביישוב שבי ציון, שנוסד בידי יוצאי וירטמברג, קרוי גן ציבורי על שם הירש.
מלכת הכביש

עלילה

מרגלית חסון (גילה אלמגור) נחשבת מלכת הכביש וגובה תעריפים גבוהים יותר משאר הזונות, יש לה זרם לקוחות רב והיא עובדת ללא סרסור. אריק (יהודה ברקן), קיבוצניק, נשוי, אב לשני ילדים נוהג במשאית של תנובה ונמצא בקשר קבוע עם מרגלית. יום אחד היא מבקרת אותו בקיבוץ ושוכבת איתו בגורן של הקיבוץ, הפעם לא כזונה אלא כמאהבת. לפנות בוקר היא חוזרת לעיר הולדתה דימונה כאשר היא בהריון מאריק. היא מחליטה לשמור על ההריון ומתפרנסת כמלצרית עד שבאחד הערבים היא יוצאת לבלות עם ארבעה גברים ואלו אונסים אותה באלימות, דבר שמוביל לסיום ההריון. לפני שהיא חוזרת לעבוד כזונה בתל אביב, היא מבקרת במוסד לחוסים, שם שוהה בנה הלוקה בתסמונת דאון, אשר אותו היא לא ביקרה 8 שנים. לאחר שהיא מבקרת אותו היא חוזרת לכביש אבל הפעם יש לה סרסור.

הפקה


ב־2018 סיפרה סיפרה אלמגור לידיעות אחרונות כי בזמן צילומי הסרט, כשעמדה על הכביש ליד הבית האדום לבושה בבגדי הדמות, הגיחה לידה מכונית אמריקאית גדולה ובה משה דיין. דיין חשב שהיא זונה והציע לה לעלות לאוטו.

סצנת האונס הקבוצתית

בשנת 2016, בעקבות חשיפת סצנת האונס שהתרחשה בסרט הטנגו האחרון בפריז חשפה גילה אלמגור בראיון לתוכנית חמש עם רפי רשף כי גם היא חוותה מקרה דומה בסצנת האונס הקבוצתי של הסרט מלכת הכביש, "זה אונס קבוצתי, את רואה שזה אונס. חוץ מחדירה, תסלחי לי על הביטוי. הוא אמר להם תקרעו בה, איפה שאסור – תגעו. הוא נתן להם דרור לעשות בי מה שהדמיון הברוטאלי רק גורר אותם. ופתאום מנחם צעק 'קאט', וכעסתי עליו כי ידעתי שיותר לא אעשה את הסצנה הזאת". התברר, כפי שגם הודה אריה מוסקונה, כי מנחם הבמאי הנחה את השחקנים בהוראות שונות משנתנו לגילה, "חבר'ה, אתם עכשיו, היא לא יודעת, תופסים אותה, משליכים אותה על הרצפה, קורעים ממנה את הבגדים ואונסים אותה. תעשו מה שאתם רוצים".
דגל קוויבק

הסמליות בעיצובו של הדגל

מקורו של דגל קוויבק בצלב הלבן שהופיע על הדגלים המלכותיים של צרפת ובפרח האירוס (fleur-de-lis), ואשר נישא עם ידי המיליציות הצרפתיות - קנדיות בראשות הגנרל לואי ג'וזף דה מונטקאל אשר ניצח בקרב טיקונדרוגה שבמדינת ניו יורק. בניגוד לאמונה המקובלת פרח השושן הצחור הלבן אינו לקוח מסמל צרפת אשר היה פרח אירוס מוזהב ולא לבן - אלא מדובר בסמל של מרים הבתולה (הלבן מסמל את התמימות שלה).

הפרוטוקול

יחסי הדגל הרשמיים הם 2:3 (אורך מול גובה) אך ניתן לראות לעיתים את הדגל בתצורת 1:2 על מנת להשתוות ליחסיו של דגל קנדה כאשר הדגלים מונפים יחדיו.
החוק הנוגע לדגל ולסמלי קוויבק קובע כי "בכל המקרים, לדגל קוייבק ישנה קדימות על פני כל דגל או סמל אחר". ככל הנראה לשון החוק כללה את דגל קנדה, אשר תחת החוק הפדרלי מקבל קדימות על פני דגל הפרובינציה כאשר הם מונפים יחדיו. בדרך כלל מחלוקת זו נעקפת באמצעות הנפתו של דגל הפרובינציה לבדו, בעיקר מעל בניינים רשמיים.

ההיסטוריה של הדגל

רצונם של הצרפתים הקנדיים בפרובינציה לדגל נפרד היה רצון עז וישן. ודגלים שונים היו בשימוש תדיר לאורך ההיסטוריה כדגלים אשר ייחדו אותם, ביניהם הטריקולור הירוק-לבן-אדום של הפרטי פטריוט אשר הפך לדגל אגודת סנט ג'ון בפטיסט והטריקולור הצרפתי.

הגרסה הראשונית של הדגל זרוע השושנים המודרני נוצרה על ידי אלפג' פיליאטרו, כומר מקומי בסאן ז'ו שבקוויבק, הדגל נקרא בשם קריליון (Carillon). הדגל דומה לדגל המודרני אולם בעיצוב זה הפרחים פונים פנימה וצבעם היה זהב. עיצוב זה מתבסס על דגל קודם שבמרכזו הייתה דמות מרים הבתולה.
הדגל הונף לראשונה ב-26 בספטמבר 1902, גרסה נוספת של הדגל עם הלב הקדוש במרכזו הופיע גם כן אך גרסה זו נזנחה לאחר מלחמת העולם השנייה במסגרת המסע לאימוצו של דגל חדש לפרובינציה ודגל קריליון הונפו באופן לא רשמי.
ב-26 במאי 1868, ויקטוריה, מלכת בריטניה העניקה שלט אצולה לקוויבק, וכנראה כי הסמל הזה שימש על מנת להשחית הדגל הכחול (דגל כחול עם דגל הממלכה המאוחדת בקנטון) אך דגל שכזה מעולם לא היה בשימוש רשמי, מקורות שונים מציינים כי מעל בית המחוקקים של הפרובינציה הונף עד שנת 1948 דגל הממלכה המאוחדת ולא הנס הכחול.
בשנת 1947 רנה שאלול, חבר האספה המחוקקת העצמאי דרש להעביר את נס קנדה האדום הלא פופולרי ולהחליף את הנס הכחול של קוויבק (אשר גם הוא היה לא פופולרי ולא היה בשימוש כמעט בכלל) בדגל פרובינציאלי חדש.
ב-21 בינואר 1948 נבחר הדגל החדש (הנוכחי) והונף באותו היום על בניין הפרלמנט (ככל הנראה למעשה הדגל שהונף היה באחת מהגרסאות המוקדמות דלעיל, מאחר שהצורה הסופית של הדגל לא הייתה מוכנה קודם ל-2 בפברואר).