google/wiki40b huggingface dataset:
אגודת אדומי השיער

עלילה

ג'ייבז וילסון, משכונאי  לונדוני, מגיע להתייעץ עם שרלוק הולמס. כשהולמס וד"ר ווטסון בוחנים את הלקוח, שניהם מבחינים בצבע שיערו היוצא דופן – אדום בגוון המזכיר צבע של להבה. וילסון מספר להם שלפני שבועות אחדים, עוזרו הצעיר, וינסנט ספולדינג, שכנע אותו להיענות למודעת הצעת עבודה בעיתון, שפורסמה על ידי "אגודת אדומי השיער", הדורשת גבר  אדום שיער. בבוקר למחרת, וילסון ניגש לראיון העבודה, והיה היחיד שנשכר; גוון שיערם של אדומי השיער האחרים שנענו למודעה היה כהה מדי או בהיר מדי, ורק וילסון הציג את הצבע הרצוי.
וילסון מספר להולמס שלאחר שבועות בודדים בעבודה, הגיע כהרגלו למשרד, אך הוא היה נעול ועל שלט שהוצב עליו נכתב "אגודת אדומי השיער התפרקה, 9 באוקטובר 1890". וילסון ניגש לבעל האחוזה, שהשכיר את המשרדים לאגודה, שאמר לו שמעולם לא שמע על דונקן רוס – שהיה מנהל המשרדים של אגודת אדומי השיער.
הולמס וווטסון מבטיחים לוילסון כי הם יפתרו את התעלומה עד יום שני, והולכים להיפגש עם ספולדינג. הולמס מבחין מיד כי מכנסיו של ספולדינג מלוכלכות באדמה. לאחר מכן הולמס דופק קלות על המדרכה שליד בית העבוט של וילסון, ובמוחו פותר את התעלומה כולה. הולמס מזמין את מפקח המשטרה ג'ונס ואת מר מריוודר, מנהל בנק הממוקם ליד בית העבוט של וילסון.
הולמס, ווטסון, ג'ונס ומריוודר מתחבאים במרתף הבנק ששימש ככספת, וכפי שחזה הולמס, תופסים בפעולה  גנבים שמופיעים ממנהרה המגיחה אל  רצפת המרתף. אחד מהגנבים הוא וינסנט ספולדינג.
מסתבר שספולדינג ודונקן רוס המציאו את אגודת אדומי השיער על מנת להעסיק את וילסון – ובעצם להוציא אותו מבית העבוט, כדי שיוכלו לחפור משם מנהרה עד לקרקעית הבנק ולגנוב ממנו. אף על פי שהיה עליהם לשלם לוילסון על עבודתו, הוצאה זו הייתה מינורית יחסית לסכום שחשבו שירוויחו לאחר הגניבה מהבנק.
חזרה ברחוב בייקר, הולמס מסביר לווטסון כיצד פתר את התעלומה.

עיבודים

הסיפור "אגודת אדומי השיער" עובד פעמים רבות לפרקים בסדרות, ביניהן לפרק טלוויזיה בסדרה "שרלוק הולמס" ב-1951, לפרק בסדרה של 1954, וגם לפרק בסדרה של 1965.
בגרסה שהופיעה בסדרה "שרלוק הולמס" ב-1985, בכיכובו של ג'רמי ברט, הפשע כולו תוכנן על ידי פרופסור מוריארטי.
כריסטיאן פרידריך הנריצי

הנריצי ובאך

הנריצי למד משפטים באוניברסיטת האלה-ויטנברג, כאשר החל מחבר לבריות בתור הכנסה צדדית, והוסיף לכתוב אף שפיתח קריירה בשירות המדינה. באך עבר ללייפציג בשנת 1723 והחל לעבוד עם הנריצי בשנת 1725. טקסטים רבים של הנריקי שימשו ליצירותיו הקוליות של באך, דוגמת קנטטת הקפה וקנטטת האיכרים. יד הגורל קבעה כי מקצת מהלבריות נשמרו בעוד הלחן המקורי של באך, דוגמת רי"ב 244a, אבד. בין מוזיקולוגים נתגלעה מחלוקת באשר למהימנות הצהרתו של הנריצי לפיה הלחין באך את כלל הלבריות שלו בשנת 1729.
מבחן דיריכלה

במתמטיקה, מבחן דיריכלה הוא שיטת בדיקה להתכנסות של טורים. הוא נקרא על שם יוהאן פטר גוסטב לז'ן דיריכלה  שתיארו לראשונה, ופורסם לאחר מותו,  בשנת 1862 כחלק ממאמר פרי עטו.

הוכחה

יהיו   ו-.
מביצוע סכימה בחלקים, נקבל: .
כיוון ש- חסום על ידי M ו- , הראשון באיברים באגף ימין של הביטוי לעיל שווה לאפס, דהיינו  כש- n→∞.

בנוסף, כיוון שהסדרה  היא מונוטונית לא עולה,  חיובי לכל k, לכן . כלומר, גודלו של הסכום החלקי של Bₙ כפול פקטור משתנה מסוים, קטן או שווה לחסם העליון של הסכום החלקי של Bₙ כפול אותו הגורם.
אולם , ולכן הטר טור טלסקופי ששווה , ולפיכך מתכנס ל-  כש- n→∞. לכן,  מתכנס.
מכך נובע איפוא, ש-  מתכנס גם כן כתוצאה ישירה של מבחן ההשוואה. 
מ.ש.ל

יישומים

מקרה פרטי מיוחד מסוים של מבחן דיריכלה הוא מבחן לייבניץ המפורסם יותר, במקרה בו:
.
תוצאה נוספת הנובעת ממבחן דיריכלה היא ש- מתכנס כאשר  היא סדרה יורדת השואפת לאפס (ההנחה שטור הסינוסים חסום  הוא תוצאה ישירה של קיום חסם על הסכימה  כש-i היחידה המדומה).
טריסטן תומפסון

ראשית חייו

תומפסון נולד בטורונטו וגדל בקנדה, וכשהיה בכיתה י' עבר לארצות הברית והחל לשחק במדי קבוצת הכדורסל של בית הספר התיכון "סיינט בנדיקט" שבניו ג'רזי. באמצע שנת הג'וניור, כאשר כבר היה נחשב לאחד הכישרונות המבטיחים בארצות הברית לגילו, הודח תומפסון מקבוצת הכדורסל לאחר שהתעמת עם מאמנו במהלך משחק.
בעקבות ההדחה, עזב תומפסון את בית הספר, ועבר לתיכון "פינדלי" בהנדרסון שבנבדה. בפינדלי הפך תומפסון עד מהרה לשחקן מרכזי, ובשנתו האחרונה בתיכון רשם ממוצעים של 15.9 נקודות, 9.6 ריבאונדים ו-1.8 חסימות למשחק, הוביל את קבוצתו למאזן של 32 ניצחונות מול שני הפסדים ולאליפות המדינה ואף הוזמן להשתתף במשחק מקדונלד'ס אול-אמריקן.

קריירת מכללות

עם סיום לימודיו התיכוניים, דורג תומפסון על ידי ESPN במקום העשירי בין בני המחזור שלו בגיוסים למכללות. הוא בחר לשחק במדי קבוצת הכדורסל של אוניברסיטת טקסס באוסטין המשחקת בחטיבת "ביג 12" של ליגת המכללות.
כבר בעונת הפרשמן שותף תומפסון ב-34 משחקים, בהם הוביל את הקבוצה עם 7.8 ריבאונדים ו-2.4 חסימות למשחק והוסיף גם 13.1 נקודות, שני בקבוצה רק לג'ורדן המילטון. הוא סייע לקבוצתו להעפיל עד למשחק הגמר של טורניר אליפות החטיבה. במשחק הגמר, בו פגשה קבוצתו את אוניברסיטת קנזס, שיחק תומפסון 21 דקות בלבד משום שהסתבך בבעיית עבירות, ולא הצליח למנוע את הפסדה של טקסס בתוצאה 85-73.

קריירת ה-NBA

לאחר שנה אחת בלבד בליגת המכללות, החליט תומפסון להעמיד את עצמו לבחירה בדראפט ה-NBA. הוא נבחר בבחירה הרביעית על ידי קליבלנד קאבלירס, בחירה שהייתה גבוהה מכפי שחזו לו הפרשנים. בעונת הרוקי שלו, שהייתה עונה מקוצרת בשל שביתת השחקנים, עלה תומפסון מהספסל במרבית העונה כמחליפו של אנטואן ג'יימיסון. עם פציעתו של אנדרסון ורז'או החל תומפסון לעלות בחמישייה, אם כי העונה פעמים רבות בעמדת הסנטר. הוא רשם לאורך העונה 8.2 נקודות ו-6.5 ריבאונדים, כולל שיא קריירה של 27 נקודות ו-12 ריבאונדים מול ניו ג'רזי נטס, ובסיום העונה נבחר לחמישיית הרוקיז השנייה.
בעונה הבאה, עונת 2012/2013, עם עזיבתו של ג'יימיסון, החל תומפסון לעלות בחמישייה באופן קבוע. הוא פתח בחמישייה בכל 82 המשחקים של העונה הסדירה, ותרם 11.7 נקודות ו-9.4 ריבאונדים. במהלך העונה, בניסיון לשפר את אחוזי הקליעה מקו העונשין, החל תומפסון השמאלי לזרוק מקו העונשין ביד ימין, ניסיון אשר צלח כששיפר את קליעתו בכ-20%. גם בעונה העוקבת עלה תומפסון בחמישייה בכל 82 משחקי העונה הסדירה ורשם 11.7 נקודות ו-9.2 ריבאונדים, אולם לא הצליח לסייע לקבוצתו להעפיל למשחקי הפלייאוף.
לקראת עונת 2014/2015 הגיע אל קליבלנד קווין לאב, המשחק בעמדתו של תומפסון, ותפס את משבצת הפאוור פורוורד ברוטציה של דייוויד בלאט, מאמן הקבוצה. תומפסון שותף בכל 82 משחקי העונה, אך עלה בחמישייה ב-15 מהם בלבד. ב-26.8 דקות בהן שותף בממוצע רשם 8.5 נקודות ו-8.0 ריבאונדים למשחק, וסייע לקבוצתו לסיים את העונה במאזן של 59 ניצחונות מול 23 הפסדים, בתאריך 22 באוקטובר 2016 חתם על חוזה ל-5 שנים על סך 82 מיליון דולר לכל התקופה עם שכר שנתי של 16.4 מיליון דולר.

חיים אישיים

החל מאפריל 2016 נמצא תומפסון במערכת יחסים עם הדוגמנית וכוכבת הריאלטי קלואי קרדשיאן, אשר הכריזה על הריונה ממנו ב-20 בדצמבר 2017. ב-12 באפריל 2018 נולדה לזוג ילדה בשם טרו תומפסון.
טריסטן נתפס בוגד בקלואי עם החברה הכי טובה של אחותה קטנה, קיילי ג'נר. השניים נפרדו.

סטטיסטיקות הקריירה

נכון לסוף עונת 2018/2019.‏
יחסי קניה–שוודיה

סחר ושותפות כלכלית

בשנת 1973 חתמו שתי המדינות על הסכם הימנעות ממס כפול. בין השנים 2003–2012 עלה המסחר בין שתי המדינות ב-310%.
בשנת 2012 נאמד סך הסיוע ההומניטרי של שוודיה בקניה בכ-8.7 מיליון אירו, כשסך הסיוע הכלכלי ותוכניות הפיתוח במשך השנים נאמד בכ-50 מיליון אירו.
הייצוא העיקרי של קניה לשוודיה כולל קפה, פרחים, פירות וירקות. הייצוא העיקרי של שוודיה לקניה כולל ציוד טלקומוניקציה, נייר, מכונות, מוצרים מיוצרים, ציוד רפואי וכלי רכב. בשנת 2012 ייצאה קניה לשוודיה סחורות בסך 47.34 מיליון אירו, ושוודיה ייצאה לקניה סחורות בשווי 61 מיליון אירו.
למעלה מ-50 חברות שוודיות בינלאומיות פועלות בניירובי, כשרוב החברות מנהלות משם את פעילותן ברחבי אפריקה, בשל מיקומה האסטרטגי של העיר.

ייצוג דיפלומטי

לקניה יש שגרירות בסטוקהולם, כששגריר זה מכהן גם כשגריר באיסלנד, דנמרק, נורווגיה ופינלנד.
לשוודיה יש שגרירות בניירובי.
גדות

היסטוריה

הקיבוץ הוקם בשנת 1949 במובלעת משמר הירדן שהייתה חלק מארץ ישראל אך נכבש על ידי הצבא הסורי במלחמת העצמאות. בעקבות הסכם שביתת הנשק בין ישראל לסוריה נסוג הצבא הסורי מהמובלעת, אך נקבע בהסכם שהמקום ייחשב שטח מפורז. על פי סימן 5 של ההסכם, מטרת ההסכם הייתה להביא לשיבה הדרגתית לחיים אזרחיים נורמליים במובלעת וליו"ר ועדת שביתת הנשק ישראל-סוריה הייתה סמכות לאשר חזרת אזרחים לכפרים ויישובים במובלעת. לפי הפרשנות הסורית, שטח המובלעת היה שטח הפקר בו היה מותר להתגורר רק לאזרחים שהתגוררו במקום לפני המלחמה. לעומת זאת, לפי הפרשנות הישראלית היה זה שטח ריבוני ישראלי שאסור להחזיק בו צבא. הבדלי פרשנות אלה ורצונה של ישראל לבטא את ריבונותה בשטח היו אחד הגורמים העיקריים להקמת גדות (כמו גם משמר הירדן הסמוך)].
הקיבוץ הוקם בידי גרעין נח"ל מתנועת הנוער הנוער העובד ועולים פליטי שואה מאירופה. שמו המקורי היה "הגוברים" והשם שונה באופן רשמי ל-"גדות" רק בשנת 1954. לכן בכמה רשומות רשמיות שנת ההקמה של היישוב היא 1954. הוא הוקם על אדמות המושבה ההרוסה משמר הירדן.
בשנת 1953, בעקבות הפילוג בקיבוץ המאוחד, הצטרפה אליו קבוצת יוצאי פלמ"ח, אשר התפלגו מקיבוץ יפתח.
הקיבוץ מאוכלס בעיקר בבוגרי גרעיני נח"ל מתנועות הנוער - מ"הצופים" ובעיקר מ"המחנות העולים", וכן מבני קיבוצים ותיקים אשר באו לסיוע והשתקעו במקום. קיימת גם קבוצה של חברים ילידי צפון אירופה וארצות הברית.
בשנות ה-50 וה-60 סבל הקיבוץ מהתנכלויות קשות של הצבא הסורי ונפגע מספר פעמים בהפגזות כבדות.
ב-7 באפריל 1967, בתקרית בה הופלו 6 מטוסי מיג סוריים, ספג הקיבוץ הפגזה כבדה בה נפגעו כמעט כל בתי היישוב.
חודשיים לאחר מכן, בימים הראשונים של מלחמת ששת הימים, טרם פעל צה"ל כנגד הצבא הסורי, הפגיזו הסורים קשות את יישובי עמק החולה. רוב המבנים בגדות נפגעו או נהרסו כליל. מצב הקיבוץ בזמן ההפגזות על הקיבוץ והשינוי שהביא איתו הניצחון במלחמה, מונצחים בשירם של יובב כץ ודוד קריבושי "בתי את בוכה או צוחקת".
במלחמת יום הכיפורים נפגע הקיבוץ פעם נוספת מהפגזה.
בשנת 2009 הפך הקיבוץ להיות "קיבוץ מתחדש" המשלם שכר על עבודת החברים.
כפר הס

כלכלה

בעבר הושתת על חקלאות שעיקרה פרדסי הדר, ירקות עונתיים, לולי עופות לביצים, הודים לפיטום ופרחים ליצוא וכן כוורות לדבש ופרות לחלב. כיום רוב  התושבים אינם עוסקים בחקלאות ומתפרנסים מחוץ ליישוב, אך עדיין החקלאות מהווה מרכיב מרכזי בכלכלת המקום.

אופי היישוב

לשעבר הוגדר כמושב עובדים להתיישבות שיתופית בע"מ והיה חלק מתנועת המושבים שבשליטת מפא"י ואחר כך מפלגת העבודה. מייסדי היישוב השתייכו רובם ככולם למפלגת אחדות העבודה ואחר כך למפא"י. בשנת 1998 הוקמה בשטחו שכונת הרחבה ותושביה שאינם חקלאים מהווים יותר ממחצית מכלל התושבים. חלקם מבני המקום וחלקם  חדשים במושב.

המייסדים והממשיכים

מייסדי המושב עלו לארץ ברובם שמהלך שנות העשרים במסגרת העלייה השלישית וגם הרביעית. רובם עלו ממזרח אירופה, מעיירות קטנות ב"תחום המושב" שבמסגרת האימפריה הצארית לשעבר, בעיקר ממחוזות בסרביה, ווהלין וגליציה ומפולין הקונגרסאית.
מייסדי המושב התאגדו בתחילה בארגון ושמו "יזרעאל", שנועד להתיישב באדמות שיקנו מהכפר זרעין שבשולי עמק יזרעאל, ליד כפר יחזקאל. רעיון הארגון עלה בשנת 1924, בפתח תקווה, בחדרם של הפועלים החקלאיים החלוצים חברי מפלגת אחדות העבודה, ניסן בורד ומרדכי תאני. לאחר מספר שבועות התקיים המעמד הרשמי, במועדון הפועלים במושבה פתח תקווה, בו השתתפו עשרת מייסדי הארגון: מרדכי תאני, אהרון בן יוסף, יהודה אבלסון, משה ברן (הדר), אברהם גוטקובסקי, ניסן בורד, דב גלונסקי, דוד דוקסין, יצחק מיטראני, יוסף ברגר ויעקב בן ציוני. במקביל התארגנה בנפרד וללא תיאום קבוצה דומה של פועלים בחדרה שכללה תשעה חלוצים פועלים חקלאיים: חיים סגל, צבי בוטניק, ישראל לוין, יוסף יודלביץ, יעקב בורטניקר (בוקר), חיים גולדשטיין, יעקב זלצהנדלר, אברהם כפרי ושלמה ולדמן. בהמשך חברו שתי הקבוצות לארגון התיישבות אחד. בשנת 1929 התכנסו כולם בזכרון יעקב, עם עוד 24 מצטרפים נוספים שנוספו במשך הזמן. אלו היו הגברים, מייסדי המושב, ו"לצידם" נשיהם וילדיהם.
לאחר מלחמת העצמאות קלט היישוב מתיישבים חדשים מניצולי השואה, ממזרח אירופה ובעיקר מבולגריה. בהדרגה הם השתלבו ביישוב וחיזקו אותו, אך חלק מהם עזבו במוקדם או במאוחר ובני המקום מהדור השני קיבלו את משקיהם.
בני המייסדים, ילדי הארץ, ילידי שלהי שנות העשרים ושנות השלושים קיבלו את האתוס של הוריהם בשלמותו ורבים מאוד מהם המשיכו את הדרך ההתיישבותית החקלאית משלהי שנות הארבעים ובמהלך שנות החמישים. נכדי המייסדים וניניהם כבר פחות מחויבים לאתוס החקלאי התיישבותי אך עדיין רבים מהם מוצאים את מקומם בחקלאות במושב או כתושבים הגרים בו אך עובדים מחוצה לו.

המושב במלחמת העצמאות

במלחמת העצמאות היה כפר הס בחזית, מול הכוחות הפלסטיניים והעיראקיים בכפר א-טירה וסביבתו. כמה מחברי המושב נפלו במלחמה, מהם בהתקפה שנכשלה על הכפר א-טירה ב-14 במאי 1948. 
אחרי המלחמה סבל המושב מאוד מפשיטות של מסתננים ופידאיון משטח הגדה המערבית ואחדים מחבריו נרצחו על ידי המסתננים. בפברואר שנת 1965 הותקף על ידי מחבלים מארגון פת"ח בפעולותו הראשונה נגד אזרחים, שהטמינו פצצות באסם התערובת ובאחד הבתים. לא היו נפגעים בנפש.
צועקת

רקע וכתיבה

השיר נכתב על ידי צ'ולי זכאי, הולחן על ידי און זיו והופק על ידי אלי קשת. השיר הוא מעין בלדה ים-תיכונית. בסמוך לצאתו של השיר כסינגל, הכריזה עדן בן זקן על הופעה גדולת ממדים שהתקיימה בהיכל מנורה מבטחים.
בסמוך לצאתו כסינגל, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי.

וידאו קליפ

טרם הוציאה את הווידאו קליפ המלא של השיר, העלתה עדן בן זקן לערוץ היוטיוב שלה את האודיו של השיר, אשר מציג בתוכו את עטיפתו של הסינגל ואת מילות השיר, בדומה לשאר שירי האלבום. 
נכון לספטמבר 2019, מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-2.5 מיליון צפיות.
ננסי וקסלר

ביוגרפיה

וקסלר נולדה ב-19 ביולי 1945 בוושינגטון, ארצות הברית למילטון  ולאונורה וקסלר. אביה היה פסיכואנליטיקאי שפעל בלוס אנג'לס, ואימה הייתה ביולוגית שנפטרה לאחר שלקתה במחלת הנטינגטון. בשנת 1964 סיימה תואר ראשון בפסיכולוגיה במכללת רדקליף, ובשנת 1974 קיבלה את הדוקטורט שלה בפסיכולוגיה קלינית מאוניברסיטת מישיגן.

מחלת הנטינגטון

בשנת 1972, בעת שנכחה בסימפוזיון לציון 100 שנים למאמר שכתב ג'ורג' הנטינגטון, שמעה מפסיכיאטר ונצואלני כי על חופי אגם מרקאיבו נמצאת אוכלוסייה גדולה של חולי מחלת הנטינגטון.
בשנת 1976 מונתה להוביל ועדה שזימן הקונגרס של ארצות הברית, שמטרתה הייתה לייצר סדר עדיפויות תקציבי במימון המאבק נגד מחלת הנטינגטון. ב-1977 הציגה הוועדה את המלצותיה בפני הקונגרס, שאישר תקצוב לחקר המחלה.

מציאת הכרומוזום הפגום

ביולי 1979 ובאפריל 1980 נסעה וקסלר לוונצואלה כהקדמה להגעת משלחות המחקר. באוקטובר 1979, במסגרת סדנה שהעבירה, עלה רעיון של שימוש בפולימורפיזמים כסמן שישב קרוב למיקום של הגן הגורם לפגם הגנטי על הכרומוזום. הדבר התאפשר הודות למהפכה שהתרחשה באותה עת בביולוגיה המולקולרית - הגילוי וההשמשה של אנזימי הגבלה. 
במרץ 1981 הגיעה לוונצואלה משלחת המחקר (שלימים תהפוך למשלחת שנתית) לאסוף דגימות דם ולמפות את עץ המשפחה של תושבי המקום. 
ב-1982 הצליח ג'יימס גוסלה (James Gusella), חוקר מבית החולים האוניברסיטאי של אוניברסיטת הרווארד, לזהות פולימורפיזם שהופיע רק בבני משפחה (מתוך מאגר גנטי של משפחה מאיווה) שלקו במחלה. במאגר לא היה די כדי לזהותו בוודאות, אך הדגימות ששלחה וקסלר מוונצואלה אימתו את הזיהוי. המחקר מיקם את הפולימורפיזם בזרוע הקצרה של כרומוזום 4, ובנוסף זיהה 20 גרסאות של הסמן, שאפשרו לזהות אם לאדם הפגם הגנטי הגורם למחלה, בדיוק של 96 אחוז.
ב-1983 התפרסם בכתב העת Nature מאמר המסכם את תוצאות המחקר.

מציאת הגן הפגום

וקסלר לא הסתפקה במציאת הכרומוזום בו נמצא הפגם, ולאחר הגילוי פנתה למצוא את הגן הספציפי הגורם למחלה. בתחילת 1984 הקימה, יחד עם אלן טובין (Allan Tobin), קבוצת מחקר שיתופית שהציבה לעצמה את המטרה הזו. בזמן העבודה בקבוצת המחקר, עברה וקסלר ממעבדה למעבדה במטרה לסייע לחוקרים, נסעה כל שנה לוונצואלה לאסוף דגימות דם, נכחה בהתרמות למען המחקר ועוד. בשנת 1992 גילתה אחת המדעניות בקבוצה, מרסי מקדונלד (Marcy MacDonald) את הגן האחראי למחלה. כשפורסם המאמר, במרץ 1993, ניתן הקרדיט לקבוצת המחקר השיתופית, ובכללה וקסלר.
מאז 1985 משמשת וקסלר פרופסור לנוירופסיכולוגיה בפקולטה לרפואה באוניברסיטת קולומביה. בנוסף, וקסלר מכהנת כנשיאת ארגון HDF , ארגון לחקר מחלות תורשתיות ובראשן מחלת הנטינגטון.

פרסים והוקרה

וקסלר זכתה במספר רב של הוקרות ופרסים, ואף במספר תוארי דוקטור לשם כבוד.
בשנת 1993 זכתה וקסלר בפרס לסקר לשירות ציבורי "על מחקרה היוצא מן הכלל שהוביל למיקום ולבסוף למציאת הגן הגורם למחלת הנטינגטון ועל הובלת המחקר, פיתוח מדיניות ותמיכה מדעית במאמץ העולמי למציאת תרופה".
בשנת 2007 זכתה במדליית בנג'מין פרנקלין במדעי החיים "על חלקה החיוני בגילוי הגן הגורם למחלת הנטינגטון".
שווידניצה

היסטוריה

בשנת 1250 הפכה שווידניצה לעיירה, אך פרט לאזכור מ-1267, אף מסמך מכונן לא שרד כדי לאשר זאת. בתחילה העיירה הייתה שייכת לדוכסות ברסלאו ונשלטה על ידי הנריק הרביעי. ב-1290 לשווידניצה היו חומות ושישה שערים, והמלאכה והמסחר בעיירה שגשגו, מה שהפך אותה לבירתה של דוכסות שווידניצה. בסוף המאה ה-14 נשלטה העיירה על ידי ממלכת בוהמיה, והחלה תקופה ארוכה של צמיחה.
בשנת 1526 העיירה ושלזיה כולה נשלטו על ידי ממלכת הבסבורג, ובמהלך מלחמת שלושים השנים הדוכסות הושחתה. בתחילת מלחמת שבע השנים העיירה סופחה לממלכת פרוסיה. בסוף שנת 1762 נכבשה העיר פעם נוספת על ידי אוסטריה, אך לאחר תום המלחמה נשארה בממלכת פרוסיה.
בשנת 1871 במהלך איחוד גרמניה, העיר הפכה לחלק מהאימפריה הגרמנית. לאחר תבוסתה של גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה בשנת 1945, עקב שינויים שנקבעו בוועידת פוטסדם העיר הפכה לחלק מפולין, התושבים הגרמנים שלא ברחו לאחר המלחמה גורשו והוחלפו בפולנים, שרבים מהם גורשו מאזורי פולין שסופחו לברית המועצות.

גאוגרפיה

שווידניצה ממוקמת במחוז שווידניצה, בחלקה הדרומי של שלזיה תחתית. היא שוכנת על קצה רכס ההרים סודטים בגובה של בין 225 ל-265.9 מטרים. נכון ל-1 בינואר 2012 שטח העיר 21.76 קמ"ר (2.93% משטח המחוז). אחוז משטח העיר מיוער, ו-41% כולל קרקע חקלאית.
זבורטור

זבורטור (ברומנית: Zburător "מתעופף", מהפועל הרומני: a zbura "לעוף" שמקורו בלטינית וולגרית exvolare, באיטלקית svolare) הוא דמות דמונית ארוטית במיתולוגיה הרומנית, בתרגום משמעותו "מעופף". בדרך כלל הוא מתואר כצעיר יפה תואר ושחור שיער, הנכנס לבתים דרך חלונות או ארובות, ומטריף בלילות את שנתן של נערות ונשים צעירות, על ידי נשיקות ועינוגים מיניים. תואם גרסה של המושג הלטיני incubus (אינקובוס)
על מיתוס ה"זבורטור" כתב המלומד הרומני, הנסיך דימיטריה קנטמיר בספרו בלטינית "תיאור מולדובה" (Descriptio Moldaviae) (1716-1714). לדבריו, הזבורטור רוח רפאים, גבר צעיר יפה תואר הפוקד באמצע הלילה את הנערות, ובמיוחד את הנשים הנשואות לא מזמן, ומקיים איתן יחסי מין שאינם נראים על ידי איש, אף לא על ידי הבעל השוכב לצידו. עם זאת ציין קנטמיר שנמצאו בעלים שחוננו בתכונות מיוחדות שתפסו "זבארטורים" כאלה והענישו אותם.
ה"זבורטור" הוא מסוכן, יש לו כוח פיתוי עצום וגורר את קרבנו למגעי מין חסרי גבולות הגורמים למותה. לפי אחד ההסברים העממיים של התופעה ה"זבורטור" אינו אלא תוצר של געגועים או חלומות של הנערות המתבגרות עצמן ודמותו כצלם הגבר הנחשק בדמיונן, באופן נדיר ישנם סיפורים שבהם מתואר ה"זבורטור" בצורת להבה בעלת ראש גבר.
המיתוס הפך לנושא פואמה רומנטית מאת הסופר יון אליאדה רדולסקו, בשם "זבורטורול" (Sburătorul, לפי הכתיב הארכאי שבו כתב המחבר). האגדה מופיעה שוב הספרות הרומנטית המאוחרת הרומנית, בשיריו של מיכאי אמינסקו - "קלין (דפי סיפור)" ו "לוצ'אפרול" (כוכב השחר) (1884).
לפעמים בטעות היו שבלבלו את מושג ה"זבורטור" עם דמויות דרקונים מסוג זמאו.

לקריאה נוספת

Victor Kernbach, Dicționar de mitologie generală, Editura Albatros, București 1983
יחיאל מיכל דורפמן

ביוגרפיה

מקורה של משפחת דורפמן ממחוז ברסלב באוקראינה. הוא נולד לרב יהושע דוד הלוי דורפמן ולמד אצל הרב אברהם שטרנהרץ (נכדו של רבי נתן מברסלב) ונשא את נכדתו. הרב דורפמן נתמנה לרבנות לראשונה בטשרינר והחל להפיץ את תורתה של ברסלב. משנות ה-30 עד לעלייתו לארץ התגורר במלחובקה, פרבר של מוסקבה, ועבד כחייט. עם סיום מלחמת העולם השנייה נמנה עם היהודים היחידים מרוסיה ומאוקראינה שנסעו לבקר את הקהילה היהודית באומן. הרב דורפמן היה מי שייסד את הקלויז הענק שבסמוך לקבר רבי נחמן מברסלב. בשנת ה'תש"ל (1970) עלה הרב דורפמן לארץ ישראל והיה לתלמיד מובהק של הרב לוי יצחק בנדר.

בישראל

לאחר שעלה לישראל המשיך הרב דורפמן לשמור על קשר עם חסידי ברסלב בברית המועצות ועם בעלי הבית שעל קברו של רבי נחמן. בשנת 1979 נודע לרב מיכל שהאשה שמתגוררת בבית שעל קבר רבי נחמן חוששת מהתוכנית הממשלתית לבנות שיכון של בנינים רבי קומות על שטח בית העלמין העתיק ועל ציון רבי נחמן. לביטול הגזרה נוסע רבי מיכל לארצות הברית ומפעיל את קשריו של הרבי מליובביץ עם ממשל ארצות הברית ובמיוחד עם ג'ימי קרטר]. לאחר השתדלויות הגזרה מתבטלת והציון ובית הקברות נותרים על כנם.
עם פטירת הרב בנדר בכ"ב תמוז ה'תשמ"ט, תפס הרב דורפמן את ההנהגה והחל לכהן כרב קהילת ברסלב בשכונת מאה שערים בירושלים, מרכז תורתו היה בשול. ברבות השנים הפך לאחת הדמויות המשפיעות ביותר בקרב חסידי ברסלב ומרבית החסידים בירושלים היו סרים למרותו]. הרב יחיאל מיכל הלוי דורפמן נפטר בי' אב ה'תשס"ו כשהוא נחשב לזקן חסידי ברסלב, בן 93 בפטירתו.
לאחר פטירתו קובצו דברי תורה לזכרו בקונטרס "אור הנעלם" ע"ש הישיבה שעמד בראשה. הוא נטמן בבית העלמין הר הזיתים שבירושלים.
באר אורה

היסטוריה

בשנת 1949 נקדחה באר מים על ידי אגף המים במשרד החקלאות, במקום שעד אז כונה ביר הינדיס (מערבית: באר חושך). הבאר שימשה כמקור המים הראשון של אילת, בטרם חוברה העיר לרשת המים הארצית.
בדצמבר 1950 הוקם בקרבת הבאר בסיס גדנ"ע. ועדת השמות הממשלתית קבעה את שמו החדש של המקום, באר אורה (בניגוד למשמעות השם המקורי: באר החושך). הבסיס פעל עד ראשית שנות ה-90.
בשנת 1989 החליטה הממשלה להקים יישוב בבאר אורה במקום בסיס הגדנ"ע. ב-15 במאי 2001 הונחה אבן הפינה ליישוב, בסמוך לבסיס הנטוש, במטרה לאכלס את הערבה ולקרב תושבים ממרכז הארץ אל הנגב אשר נקבע כאזור התיישבותי מועדף. סגנון הבנייה ייחודי ומותאם לאופי המדבר. עם הקמתו הוקצו ביישוב 195 מגרשים לבניית בתים, ובשלב ראשון נבנו ביישוב 24 בתים ומבני ציבור. בשנת 2009 הושלם הקמת שלב ב' של היישוב שכלל עוד 22 בתים.
בשנת 2010, לאחר דיונים שנמשכו מאז שנת 2004, הוחלט להעביר את נמל התעופה אילת לאזור הסמוך לבאר אורה, ולהקים בו את נמל התעופה תמנע.
איה סופיה

ההיסטוריה של המבנה

במקום שבו עומדת כיום כנסיית איה סופיה, עמדה במאה הרביעית כנסייה אחרת, שממנה לא נותרו שרידים. לאחר הריסתה נבנתה במקום כנסייה נוספת על ידי קונסטנטיוס השני בנו של קונסטנטינוס. כנסייה זו נחנכה ב-15 בפברואר 360 ונשרפה בזמן מהומות ניקה בשנת 532. 
הקיסר יוסטיניאנוס הראשון הורה על בניית הכנסייה מחדש, ולשם כך אספו הבנאים עמודים, כותרות ואבנים מסותתות ממקומות שונים ואף ייבאו אבנים ממצרים. על מנת לעמוד בלוח הזמנים שקבע הקיסר, עבדו בהקמת הכנסייה, שהייתה מיועדת להיות קתדרלת העיר, ובשירותים לבנאים קרוב ל-10,000 פועלים. הקיסר חנך את המבנה ב-27 בדצמבר 537 אולם חלק מהפסיפסים הושלמו במועד מאוחר יותר. 
פרוקופיוס מתאר את בניית הכנסייה על ידי איזדור ממילטוס ואנת'מיוס מטראלס. אנת'מיוס (שאף השתמש בסוג של קמרה אובסקורה בניסיונותיו) מת לאחר שנה ואיזדור סיים את הבנייה. רעידות אדמה שהתרחשו באוגוסט 553 ובדצמבר 557 פערו סדקים בכיפת הכנסייה. רעידה נוספת במאי 558 מוטטה את הכיפה על המזבח והבמה תוך שהיא גורמת להם נזקים. הכנסייה נחנכה פעם נוספת בשנת 563 אחרי שהכיפה נבנתה מחדש והוגבהה לגובה 55.6 מטר. הבניין היה מהמפוארים בבניינים שנבנו, וקירותיו הפנימיים כוסו פסיפסים ושיש. לאחר שראה את הבניין המפואר הכריז יוסטיניאנוס: "ניצחתי אותך שלמה!" (Νενίκηκά σε Σολομών) בהתייחסו לבניינו של בית המקדש הראשון.
לאחר רעידת אדמה אשר אירעה בשנת 989, שבה נהרסה כיפת המבנה, הזמין הקיסר בסיליוס השני את הארכיטקט הארמני טרידאט לבצע תיקונים בכנסייה. תוקנו הקשת המערבית וחלק מהכיפה. התיקונים נמשכו שש שנים, והכנסייה נפתחה מחדש בשנת 994.
מיום חנוכת המבנה, ולמשך כ-1,000 שנים, עד אשר נבנתה קתדרלת סביליה, היה זה המבנה הגדול בעולם והוא עורר התפעלות רבה אצל המבקרים בו. המבנה סימל את עוצמתה של האימפריה הביזנטית, ובו נערכו טקסי ההשבעה של הקיסרים החדשים של האימפריה. איה סופיה הייתה מקום מושבו של פטריארך קונסטנטינופול, והמקום בו נערכו הטקסים הדתיים בהשתתפות משפחת הקיסר. במהלך מסע הצלב הרביעי וכיבוש העיר, הפכה הכנסייה לקתולית, וחלק מאוצרותיה נבזזו. לאחר זמן, חזרה הכנסייה לשליטת הביזנטים.

מכנסייה למסגד

לאחר כיבוש העיר על ידי הסולטאן העות'מאני מהמט השני בשנת 1453, הפכה הכנסייה למסגד, ציורי הקיר והפסיפסים בה כוסו טיח והמבנה עבר התאמה לתפקידו החדש כמסגד. לשם כך נבנו ארבעה מינרטים, מחראב ב"קיר הקיבלה" ומינבר לצדו. 
מסגד איה סופיה הפך למודל לחיקוי בבנייה העות'מאנית, ובמיוחד הושפע ממנו מבנה המסגד הכחול שנבנה בסמוך אליו.

מוזיאון

בשנת 1934 תחת שלטונו של נשיא טורקיה מוסטפא כמאל אטאטורק הפך המבנה למוזיאון. במסגרת תהליך הפיכתו למוזיאון נחשפו הפסיפסים הנוצרים הקדומים. בשנת 1993, לאחר בדיקה של אונסק"ו הוחלט על תוכנית לשיקום המבנה.
בסוף המאה ה-20 ביוזמת ילמז אזטונה התקבלה החלטה להרשות תפילות בגלריה פרטית של הסולטאנים שנמצאת במתחם.

תיאור המבנה

במרכז הכנסייה נמצאת כיפה מרכזית שקוטרה 31 מטרים וגובהה 56 מטרים. כיפה זו קטנה במקצת מכיפת הפנתאון שברומא. ארבעה עמודים בארבע פינות המבנה מחזיקים את משקלה הרב של הכיפה על ידי פנדנטיבה (משולשים קמורים מתחת לכיפה המעבירים את העומסים ל-4 נקודות). בכניסה המערבית של המבנה ובצידו המזרחי של המבנה ישנן חצאי כיפות היוצרות אכסדראות. 
המבנה ניזוק מספר פעמים בשל רעידות אדמה. הכיפה קרסה לאחר רעידת אדמה בשנת 558, ולאחר שנבנתה מחדש קרסה שוב בשנת 563. חלקים מהכיפה קרסו בשנים 989 ו-1346. 
פנים המבנה מצופה בשיש, ובפסיפסים בצבעים, ירוק, לבן, ורוד וזהב המתארים אישים מהתקופה הביזנטית ודמויות מעולם הנצרות.
צ'אדיה איירליינס

היסטוריה

באוגוסט 2018, הוכרז כי ממשלת צ'אד חתמה על הסכם שותפות עם אתיופיאן איירליינס על מנת להשיק את חברת התעופה הלאומית החדשה של צ'אד, אשר תתחיל לפעול ב-1 באוקטובר 2018. 51% מהבעלות על החברה החדשה יהיו בידי ממשלת צ'אד ו-49% בידי אתיופיאן איירליינס בנוסף, הוכרז כי חברת התעופה תקרא בשם צ'אדיה איירליינס והיא תפעל באמצעות צי של 2 בומברדיה דאש 8 Q400 שיועבר מחברת אתיופיאן. בתחילה היא תשרת ארבעה ערים ראשיות בצ'אד ומדינות שכנות.