google/wiki40b huggingface dataset:
חיפושית (מכונית)

היסטוריה ופיתוח

לאחר עלייתה של המפלגה הנאצית לשלטון בגרמניה, פנה אדולף היטלר למהנדס פרדיננד פורשה במפרט דרישות ליצור מכונית שתוכל להסיע חמישה אנשים, להגיע למהירות של כ-100 קילומטר לשעה, לצרוך לכל היותר ליטר דלק אחד ל-15 קילומטר ובעיקר לעלות פחות מ-1,000 רייכסמארקים של הרייך. פורשה הרים את הכפפה, חבר לתעשיין הגרמני ד"ר פריץ נויימאייר וכך נוצרה ה"חיפושית". זוהי גם תחילתה של חברת פולקסווגן, שהוקמה כדי לייצר "מכונית עממית", במסגרת כוח באמצעות שמחה, תוכנית התרבות העממית של הנאצים. המכונית במתכונתה זו יוצרה במליוני עותקים, בגרמניה, ברזיל ומקסיקו, ואפילו בדרום אפריקה וניגריה וזכתה למעריצים רבים, ואהדה רבה, ונחשבת לאחד מסמלי המאה ה-20. במהלך תקופת השואה התבססה החברה על עבודת כפיה של אסירים יהודים, שהיוו ארבעה מכל חמישה עובדים בה. בזכות קשריו האישיים של פורשה עם צמרת המפלגה הנאצית זכה לאספקה קבועה של עובדי כפיה אלו. 
חברות מתחרות אחדות יצרו גם הן מכוניות לפי המפרט המבוקש, כמו חברת "טטרה" וחברת "רוייטר", אך דגמיהן זכו להצלחה מועטה ביותר ואף לא קיבלו את ברכתו של היטלר.
פורשה החל לעבוד על תכנון המכונית שסימנה היה v1. היטלר דרש גם מכונית פתוחת גג שסימנה נקבע ל-v2. הסדנה, שמוקמה במוסך של פורשה התקשתה לעמוד בלוח הזמנים ועד 1935 יוצרו שלוש מכוניות מטיפוס v1 בלבד. על העיצוב החיצוני הופקד ארוין קומנדה, ממשרד התכנון ההנדסי של ד"ר פורשה. ב-1936 הושק דגם v3 שהוא הגרסה ששימשה לייצור סדרתי של החיפושית. לדגם זה נבחנו מנועים אחדים ולבסוף הוחלט על התקנת מנוע בוקסר בעל ארבעה צילינדרים, וארבע פעימות. המנוע הותקן מאחור, שלא כמקובל, כדי להפחית את העומס על המתלים והסרנים. הורכבו מתלים נפרדים עצמאיים, סרן אחורי אינטגרלי, וקירור אוויר. לשם ייצור דגם זה נעזר פורשה במפעלי דיימלר בנץ, בהם יוצרו 30 מכוניות שחולקו לבכירי המפלגה הנאצית, שהתבקשו לנהוג בהם ולדווח על חוויותיהם לצורך מקצה שיפורים במכונית.
ב-26 במאי 1936 הוקמו קווי היצור של החיפושית ב-וולפסבורג. עד סוף 1944, עקב צורכי המאמץ המלחמתי שלא אפשרו הקצאת כוח אדם וחומרים לפרויקט, יוצרו פחות מ-1,000 מכוניות. עם תום המלחמה הוגבר קצב הייצור. ב-1950 יוצרה המכונית ה-100,000. ב-1953 יוצרה המכונית ה-250,000 וב-1972 יוצרה המכונית ה-15 מיליון. זו הייתה השנה בה הורידה חברת פלקסווגן את קצב הייצור בגרמניה והעתיקה את מרכז הכובד לברזיל ומקסיקו. ב-1974 נסגר פס הייצור בגרמניה ובמקום חיפושית החלו בייצור דגם הגולף.
בשנת 1994 הציגה פולקסווגן את החיפושית החדשה ובשנת 1998 החלה במכירתה. 
בשנת 2003 נמכרו רק כ-30,000 יחידות מהדגם הישן. ב-30 ביולי 2003 נסגר סופית פס היצור של החיפושית הקלאסית (הישנה) במקסיקו, וזאת לאחר שיוצרו 21,529,464 יחידות של המכונית, שהיא מאבני הדרך בהיסטוריה של תעשיית הרכב העולמית.
כיום נחשבת החיפושית ברוב ארצות העולם המערבי כרכב אספנות. יש המקשטים אותה בצבעים ססגוניים ואף מוסיפים לה קישוטים נוספים ייחודיים.
עמיחי כספי

ביוגרפיה

כספי התאמן בקבוצת מכבי תל אביב.
במכביה הראשונה שנערכה בשנת 1932 זכה כספי במדליית ארד בקפיצה לרוחק בתוצאה של 5.94 מטר, אחרי דוד וייט מארצות הברית (6.10 מטר) ופובל מצבא ארץ ישראל (5.98 מטר).
במכביה השנייה שנערכה בשנת 1935 זכה כספי ב-3 מדליות, 2 כסף ו-1 ארד. מדליות כסף, בריצת 110 מטר משוכות בתוצאה של 17.3 שניות, אחרי פ. סמית מדרום אפריקה (17.1 שניות) ולפני ג'יימס סנדלר מארצות הברית (18.3 שניות) ובקפיצה משולשת בתוצאה של 12.20 מטר, אחרי ברמן מצרפת (12.56 מטר) ולפני בנד מלטביה. מדליית ארד, בקפיצה לרוחק בתוצאה של 6.18 מטר, אחרי בדריך ווסר מצ'כוסלובקיה (6.44 מטר) וברמן מצרפת (6.27 מטר).
באליפות האתלטיקה הראשונה של ארץ ישראל שנערכה באצטדיון ימק"א ירושלים בסוף נובמבר 1935 זכה כספי ב-5 מדליות, 2 זהב, 1 כסף ו-2 ארד. מדליות זהב, בריצת 110 מטר משוכות בתוצאה של 18.7 שניות, לפני אהרן פשיגודה ממכבי עתיד תל אביב (22.0 שניות) ומרטין פיידן ממכבי חיפה ובריצת שליחים 4x100 מטר (45.6 שניות) לפני מכבי חיפה (47.1 שניות) ומכבי עתיד תל אביב. מדליית כסף, בקפיצה משולשת בתוצאה של 12.08 מטר, אחרי יצחק חסן ממכבי חיפה (12.32 מטר) ולפני הרולד גינצבורג ממכבי עתיד תל אביב (11.79 מטר) ומדליות ארד, בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.57 מטר, אחרי סם שטיינברג ממכבי תל אביב (1.62 מטר) ומרטין פיידן (1.57 מטר) ובקפיצה לרוחק בתוצאה של 6.015 מטר, אחרי סם שטיינברג שקבע שיא ארץ ישראל חדש של 6.33 מטר ומרדכי פייביסביץ ממכבי תל אביב (6.08 מטר).
בשתי תחרויות שנערכו במרץ 1936 קבע כספי בקפיצה משולשת שיא ארץ ישראל חדש של 12.45 מטר ובקפיצה לרוחק שיא אישי חדש של 6.34 מטר.
לארי בקאו

קורות חיים

בקאו נולד בדטרויט וגדל בפונטיאק שבמישיגן, בן להורים יהודים. אמו היא ניצולת מחנה ההשמדה אושוויץ שהיגרה לארצות הברית מיד לאחר מלחמת העולם השנייה, אביו נולד במינסק, היגר כילד עם משפחתו בתחילת המאה ה-20 ועבד כעורך דין.
ב-1972 סיים בקאו תואר ראשון בכלכלה ב-MIT, לאחר מכן סיים תואר JD במשפטים באוניברסיטת הרווארד, ב-1976 סיים תואר שני במינהל ציבורי וב-1978 תואר שלישי במנהל ציבורי, שניהם מבית הספר קנדי לממשל שבאוניברסיטת הרווארד. הוא כיהן כפרופסור בחמש מחלקות ב-MIT: במחלקה למדינית אורבנית וסביבתית, במחלקה להנדסה אזרחית וסביבתית, במחלקה לכלכלה, במחלקה לבריאות הציבור ובבית הספר למשפטים ודיפלומטיה. מחקריו עסקו בגישות לא שיפוטיות לפתרון סכסוכים סביבתיים. בשנים 1998–2001 כיהן כצ'נסלור האוניברסיטה. באוגוסט 2001 החל לכהן כנשיא אוניברסיטת טאפטס ומילא תפקיד זה עד יוני 2011. לאחר פרישתו מטאפטס שימש במשך שלוש שנים כנשיא תוכניות הלימודים הגבוהים בבית הספר לחינוך של הרווארד. ב-2014 מונה ליועץ בכיר (Hauser Leader-in-Residence) במרכז למנהיגות ציבורית של בית ספר קנדי לממשל. בפברואר 2018 נבחר לכהן כנשיאה הבא של אוניברסיטת הרווארד ונכנס לתפקידו ביולי אותה שנה.
ב-2003 נבחר לחבר באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים. הוא שימש חבר במועצת היועצים של הבית הלבן בתקופת כהונתו של הנשיא ברק אובמה לנושא מכללות ואוניברסיטאיות שחורות היסטוריות .
בקאו נשוי לאדל והם הורים לשני בנים.
טומי סמית' (אצן)

ביוגרפיה

סמית' נולד בקלארקסוויל שבצפון-מזרח טקסס. הוא למד סוציולוגיה באוניברסיטת סן חוזה בקליפורניה, וזכה באליפות המכללות של ארצות הברית ב-1967 בריצת 220 יארד. בסוף אוגוסט אותה שנה בתחרויות האתלטיקה של האוניברסיאדה שנערכו בטוקיו, יפן הוא זכה במ דליית זהב בריצת 200 מטר בתוצאה של 20.7 שניות.

אלוף אולימפי ושיאן עולם

באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) זכה סמית' במדליית זהב בריצת 200 מטר בשיא עולם חדש של 19.83 שניות, לפני פיטר נורמן מאוסטרליה (20.06 דקות) וחברו לנבחרת ג'ון קרלוס (20.10 שניות). בטקס חלוקת המדליות התעוררה סערה, כאשר הוא וזוכה מדליית הארד, קרלוס הצדיעו את הצדעת הכוח השחור בזמן נגינת ההמנון האמריקני, כשהם לובשים כפפות וצעיפים שחורים ויחפים מנעליים. זוכה מדליית הכסף נורמן, הצטרף למחאתם כשענד תג של "הפרויקט האולימפי לזכויות אדם". סמית' הסביר כי הנפת ידו הימנית סימלה את כוחה של אמריקה השחורה, הנפת ידו השמאלית של קרלוס סימלה את אחדותה של אמריקה השחורה (אם כי מאוחר יותר התברר כי קרלוס שכח להביא את זוג הכפפות שלו, ולכן, לפי הצעתו של פיטר נורמן, חלקו בזוג של סמית'), הצעיף סימל את הגאווה השחורה, והיעדרן של נעליים סימל את עוניים של השחורים באמריקה.
ראשי הוועד האולימפי הבינלאומי ראו במעשיהם של סמית' וקרלוס הבעת עמדה פוליטית שאין לה מקום במשחקים האולימפיים. נשיא הוועד, אוורי ברנדג', איים כי אם לא יסולקו השניים, תושעה מהמשחקים המשלחת האמריקנית כולה. בסופו של דבר, עזבו סמית' וקרלוס את הכפר האולימפי ושבו לארצם.
לאחר המשחקים הצטרף סמית' לסינסינטי בנגלס מה-AFL, ושיחק בה במשך עונה אחת. לאחר מכן היה למאמן אתלטיקה במכללת אוברלין באוהיו.
התנקשות

התנקשות היא ניסיון מתוכנן לרצח אדם מסוים למען אינטרס מסוים, אשר בדרך כלל הוא אישיות ידועה או בעל תפקיד ציבורי. 
במישור הפלילי, התנקשות שהצליחה היא פשע של רצח בכוונה תחילה, ועונשה ברוב המדינות הוא מאסר עולם או עונש מוות. התנקשות שנכשלה מוגדרת בדרך כלל כ"ניסיון לרצח". 
המילה האנגלית להתנקשות היא assassin, נגזרת מחשישיון (בערבית: حشّاشين), מסדר של ניזארים, שנתפס באירופה של ימי הביניים כקבוצה רדיקלית של מתנקשים המאומנים לחיסול ממוקד של יריביהם.
קרחון אלדר

היסטוריה

הקרחון מופה על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית, באמצעות סקרים ותצלומי אוויר שבוצעו על ידי צי ארצות הברית בין השנים 1960–1962. 
שמו של הקרחון ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים, והוא נקרא על שם ויליאם ס. אלדר (William C. Elder) מהנדס טופוגרפי, אשר היה חלק ממשלחת הסקר הגאולוגי אשר מיפתה את האזור.
חזקיהו יוסף שרייבר

הרב חזקיהו יוסף שרייבר (נולד בשנת תשי"ד, 1954) הוא ראש ישיבת מהרי"ל-אבן ישראל.

ביוגרפיה

נולד בבני ברק לרב פינחס שרייבר ולרייזל בת אברהם יצחק רוטשטיין, שהיה ראש בית היתומים דיסקין בירושלים. נקרא על שם סבה של אמו, חזקיהו יוסף קרלנשטיין. עוד לפני היותו בר מצווה (סביבות 1967) החל ללמוד בישיבת פוניבז', בתקופה זו היה גם משומעי לקחו של הרב גדליה נדל. באמצע שנות ה-70 נישא למינדל, בתו של הרב חיים אהרן טורצ'ין, ראש ישיבת 'מצוינים' בירושלים.
בשנות ה-80 נתמנה לר"מ בישיבת מהרי"ל על שמו של הרב יהושע לייב דיסקין בבניין בית היתומים דיסקין. בראשות הישיבה עמד הרב רפאל יונה טיקוצ'ינסקי. לאחר שהרב טיקוצ'ינסקי העתיק את ישיבתו לירוחם נתמנה על ידי סבו רוטשטיין לראש ישיבת מהרי"ל.
הישיבה כללה קיבוץ בלבד, מתוך הכרה כי שיטתו של הרב שרייבר לא תובן לתלמידים צעירים. היו ראשי ישיבות שהביעו התנגדות לשיטתו של הרב שרייבר, ומספר התלמידים בה לא עבר את המאה. בר"ח אלול התשנ"ח נוסד בה לראשונה שיעור א'.
באוגוסט 2001 (אלול תשס"א) עברה הישיבה לבית חלקיה. בטקס הפתיחה זכה הרב שרייבר להכרה רשמית כאשר הרב מיכל יהודה ליפקוביץ' הגיע להשתתף בטקס. בראש חודש ניסן תשס"ג עברה הישיבה למודיעין עילית, שוב במתכונת קיבוץ בלבד. מלבד הרב שרייבר, עמד בראשה הרב משה מרדכי קארפ, ששינה את שמה ל"נפש החיים".
לאחר סגירת הישיבה], שימש הרב שרייבר כעורך ראשי של מהדורת הטור השלם בהוצאת המאור.
בשנת 2005 (חורף תשס"ו) פתח הרב שרייבר את ישיבת אבן ישראל בשכונת רמות בירושלים.

משפחתו

אחיו הרב ישראל בונם שרייבר הוא ראש ישיבת נתיב הדעת וממלא מקום אביו כרב הקהילה הליטאית באשדוד. אחיו הרב עוזיאל הוא ראש ישיבת עטרת שלמה לצעירים בבני ברק. חתנו הרב אליעזר הלוי הוא ר"מ בישיבת עטרת שלמה במושב שדי חמד.

שיטתו בלימוד

הרב שרייבר נחשב בעל שיטת לימוד מקורית. יש לרב שרייבר תלמידים גם בישיבות אחרות השומרים על קשר איתו. לחלקם מוסר הרב שרייבר "חבורות" על המסכת הנלמדת בישיבתם. תלמידים אלו מכונים "שרייבריסטים".
רועי לוי (קצין)

ביוגרפיה

לוי נולד בארצות הברית וגדל בירושלים. הוא למד בישיבה התיכונית בבית אל ובישיבת עטרת כהנים. התגייס לצה"ל במרץ 1999 ושובץ בחטיבת גולני. עבר את הגיבוש ליחידות החטיבתיות והתקבל לפלנ"ט גולני. עבר הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. בסיום הקורס שב ליחידה ומונה למפקד צוות מסלול. לאחר מכן מונה למפקד צוות לוחמים ביחידה, ולחם בין השאר במבצע חומת מגן. בהמשך שימש כמפקד פלוגת מסלול בגדס"ר גולני. לאחר מכן מונה למפקד פלוגה רובאית א' בגדוד 51. בהמשך שימש כקצין המבצעים של חטיבת גולני בזמן מלחמת לבנון השנייה. לאחר מכן מונה למפקד פלנ"ט גולני בין השנים 2006–2007. בהמשך שימש כמפקד סיירת גולני בין השנים 2007–2008, במהלך תפקידו פיקד על מבצעים רבים, ובהם, מבצע "דין מקדים", מטרת המבצע הייתה לפגוע בחוליית מרגמות שהתמקמה באזור סג'עיה והטרידה רבות, הסיירת בפיקודו ובמקביל פלנ"ט גולני איגפו משני עברים, בסופה של הפעולה נמנו ששה מחבלים הרוגים. בסיום התפקיד יצא לחופשה ללימודי תואר ראשון במשפטים בקריה האקדמית אונו. בתחילת מבצע עופרת יצוקה קטע את לימודיו, והצטרף ללחימה במסגרת גדס"ר גולני, במהלך המבצע נפצע בהתקלות עם מחבלים. לאחר סיום לימודיו מונה לסגן מפקד גדוד 12, ושימש בתפקיד בין השנים 2011–2012.
ביוני 2013 הועלה לדרגת סא"ל ומונה למפקד גדס"ר גולני, והוביל אותו בין השאר בלחימה במבצע צוק איתן, במהלכו נפצע באורח קשה, עקב פציעתו סיים את תפקידו בגדוד. לאחר תקופת שיקום בה השלים גם לימודי תואר שני במשפטים באוניברסיטת בר-אילן, מונה למפקד גדוד הדס בבה"ד 1, ושימש בתפקיד בין השנים 2015–2016. ב-16 במאי 2016 מונה למפקד יחידת אגוז בחטיבת עוז. באפריל 2018 נבחר על ידי הרמטכ"ל, גדי איזנקוט, להדליק את משואת צה"ל ביום העצמאות ה-70 למדינת ישראל. בהמשך היחידה בפיקודו קיבלה את פרס הרמטכ"ל ליחידות מצטיינות. את תפקידו סיים ב-3 במאי 2018. ב-27 ביוני 2018 הועלה לדרגת אל"ם ומונה למפקד עוצבת ברעם.
לוי מתגורר בקיבוץ ראש הנקרה, גרוש ואב לשלוש בנות. בעל תואר ראשון במשפטים מהקריה האקדמית אונו ותואר שני במשפטים מאוניברסיטת בר-אילן.
מקס אופולס

קורות חיים

אופולס נולד בזארבריקן בשם מקסימיליאן אופנהיימר, אך אימץ את שם העט אופולס (Ophüls) על מנת למנוע מבוכה ממשפחתו אם ייכשל בניסיונותיו כבמאי. בסרטיו המאוחרים, שהופקו בארצות הברית, השמיט את האומלאוט משמו, ומופיע בקרדיטים בשם Ophuls או Opuls.
הוא החל את דרכו כשחקן בשנת 1919 ולאחר מכן עבר לבימוי. אופולס מונה למנהל האמנותי של ה'בורגתיאטר' בווינה, ושם ביים יותר מ-200 מחזות. סרטו הראשון, אותו ביים ב-1931, היה הסרט הקומי הקצר Dann schon lieber Lebertran (מילולית: 'אז כבר עדיף שמן דגים'). ב-1948 ביים את הסרט "מכתב מאישה אלמונית" עם ג'ואן פונטיין ולואי ז'ורדאן בתפקידים הראשיים. ב- 1949 ביים את "רגע של פזיזות" שהיה סרטו האחרון בארצות הברית".
בנו של אופולס הוא הבמאי מרסל אופולס.
בני דרור

חינוך

במושב נמצא בית הספר העל יסודי השש שנתי- קריית החינוך דרור, בית הספר העל יסודי הגדול ביותר בארץ שמכיל בתוכו שש שכבות ז' - י"ב, ומאכלס את כל תלמידי העל יסודי בכעשרים יישובים סמוכים, כגון חרות. נכון לשנת תשע"א בבית הספר לומדים 2,274 תלמידים ב-77 כיתות לימוד.
ג'ון רן-לואיס

ביוגרפיה

רן-לואיס סיים את לימודיו במתמטיקה שימושית מאימפריאל קולג', באוניברסיטה של לונדון. בשנת 1950 ו -1960, תוך כדי עבודה כפי כמנהל מחקר תעשייתי ב" Imperial Chemical Industries", התפרסם כחוקר, סופר ומרצה בנושאים של מדעים, פסיכולוגיה, חינוך ודת.
בשנת 1970 היה נשיא האגודה הבריטית פסיכולוגיה הומניסטית, אשר מאוחר יותר הפך ל"אגודה האירופית לטיפול בפסיכולוגיה הומניסטית".
לאור השתתפותו כחבר בתוכנית המרצים Regents' Lectureship Program בשנים 1971-2 של אוניברסיטת קליפורניה בסנטה ברברה, עבר להתגורר לארצות הברית ב-1972, עם זוגתו, אן פאראדיי שהייתה פסיכולוגית חלומות. ב-1972 הצטרף ניו קולג' בפלורידה בסרסוטה כפרופסור אורח של הפקולטה למדע הדתות וחבר הפקולטה עד 1974. פאראדיי ולואיס עבדו עם מכון אסאלן מאז 1976. הוא לימד באוניברסיטאות בבריטניה ובארצות הברית.

המסע לאסיה וחוויית סף המוות

ג'ון אן עזב את ארצות הברית למסע בן שלוש שנים להודו והמזרח הרחוק.
הם בילו את שנת 1982 יחד במלזיה. מוקדם יותר, בפרסומים הנוגעים לתאוריה בנושא חלומות, כתבה אן פאראדיי תוך ציטוט כתביו של קילטון סטיוארט, מי שראה פוטנציאל גדול, שמה שכינה "תיאורית החלומות של סנוי" (Senoi dream theory), ובאופן דומה פטרישיה גארפילד התייחסה לטכניקות של Senoi כאשר תיארה את עבודתה על חלומות. לעומת,זאת פאראדיי ורן-לואיס תוך מחקר במסעם, לא מצאו כל ראיות התומכות בשימוש בשליטה מכוונת בחלומות בתרבות המקומית.

בשנת 1983, במהלך נסיעה עם אן, הוא הורעל כמעט למוות בתאילנד במהלך ניסיון שוד ועבר חוויית סף-מוות אשר שינתה עמוקות השקפת העולם שלו, ומאז הוא מובא כדוגמה ידועה לאתאיסט "מושבע" שדווח על חוויה תודעתית טרנסצנדנטלית. לאחר שהיה ספקן עד לנקודה ההיא, הוא שינה את נקודת המבט. הוא אמר על הסרט "ללא חת" של פיטר וויר שהוא מעביר "את התחושה בפועל של ממד שמעבר לחיים, ולמרחב-זמן". הוא תיאר את נוף שונה של התפיסה במילים: 
What I perceive with my eyes and other senses is a whole world that seems to be coming fresh-minted into existence moment by moment.
— (Wren-Lewis, J. (1988

אוסטרליה ומוות

בשנת 1984 הזוג עבר לאוסטרליה. מאוחר יותר הוא אמר על עצמו כי באותו רגע הוא היה עדיין "מנוער" עקב הניסיון העוצמתי שחווה שנה לפני כן. הוא מונה כעמית כבוד בפקולטה ללימודי דת של האוניברסיטה של סידני.
הוא ואן פאראדיי כתבו יחד את הספר "9:15 לנירוונה" על חוויית סף-המוות שעבר, אך הוא טרם יצא לאור.
הוא נפטר ב-25 ביוני 2006 בשואלהייבן, ניו סאות' ויילס, בגיל 82.
תחרות העל גרנקה קלאסיק

תחרות העל גרנקה קלאסיק היא תחרות על בשחמט שנערכת בגרמניה מדי שנה החל מ-2013.
תחילה היא נערכה בבאדן באדן והחל משנת 2017 גם בקרלסרוהה. בנוסף לתחרות הראשית, נערכת גם תחרות משנית.
התחרות מתקיימת בשיטת ליגה הכוללת מפגש כפול בין השחמטאים.
הול

היסטוריה

הלהקה הוקמה בלוס אנג'לס על ידי לאב (שלפני כן הייתה סולנית בפיית' נו מור וכן חברה בלהקה Pagan Babies יחד עם קאט ביילנד, סולנית להקת בייבס אין טוילנד) ואריק ארלנדסון. הלהקה אשר כללה גם את ג'יל אמרי וקרוליין רו הקליטה את אלבום הבכורה, Pretty on the Inside אשר נחשב לאחד האלבומים הרועשים והאלימים ביותר של תחילת הניינטיז אבל למרות זאת קיבל ביקורות מצוינות.
ב-1992 התחתנה לאב עם קורט קוביין מלהקת נירוונה. הזוג נקלע זמן קצר לאחר מכן למשברים קשים, כתוצאה מהתמכרותו של קוביין להרואין וכתבה בעיתון אשר האשימה את לאב בהזרקת הרואין בזמן שהייתה בהריון. יציאתם המתוכננת של האלבומים החדשים של נירוונה ושל הול ב-1993 השקיטו קצת את הסערה. קריסטן מ. פאפ ופטי שמל הצטרפו ללהקה והאלבום הראשון של הול בחברה גדולה, Live Through This, שהיה יותר פופולרי מקודמו, יצא, הוכתר בידי אנשים רבים כאחד מאלבומי השנה וזכה להצלחה פנומנלית. שני שירים מהאלבום זכו להצלחה: Doll Parts, שזכה להצלחה במצעד האלטרנטיבי ובמצעד הבריטי ו-Violet שזכה גם הוא להצלחה בבריטניה. ארבעה ימים לפני יציאת האלבום התגלתה גופתו של קוביין בדירתם של בני הזוג בסיאטל. חודשיים אחר כך נמצאה גם גופתה של פאפ. קוביין התאבד ואילו פאפ נפטרה ממנת יתר. לאב התחילה להתרכז בקריירת המשחק שלה והעתיד של הול לא היה ברור.
רק לאחר עיכובים רבים ושני מיני-אלבומים של קטעים נדירים, הול הוציאה ב-1998 את האלבום השלישי (שנקרא "Celebrity Skin") עם בילי קורגן מסמאשינג פאמפקינס כיועץ מוזיקלי. סמנתה מלוני החליפה את פטי שמל והול יצאה לסיבוב הופעות ראשון לאחר שנתיים. האלבום קיבל ביקורות מצוינות, אבל לאב לא הייתה מרוצה מהתנהלות חברת התקליטים ותבעה אותה על מנת להשתחרר מהחוזה שחייב אותה לעוד חמישה תקליטים ולהתחיל לפרסם מוזיקה דרך האינטרנט. בסופו של דבר, ב-2002 לאב פירקה את הלהקה, ושלא כהרגלה פירסמה שכל חברי הלהקה הקודמים ימשיכו להיות חברים שלה.
טענות על כך שלכאורה, קורט קוביין כתב את שירי האלבום Live Through This הופרכו על ידי חברי הלהקה, ומעריצי הול טענו בצדק שהאלבום הראשון של הול הצליח יותר בזמנו מהאלבום הראשון של נירוונה, Bleach, כשבני הזוג עדיין לא הכירו. טענות מסוג דומה הועלו גם לגבי בילי קורגן, כשזה עבד עם הול על האלבום השלישי.
ארבעת הלהיטים הגדולים ביותר של הלהקה הם "Violet","Malibu","Celebrity skin" ו"Doll Parts".
אפיקים (תחבורה ציבורית)

עבר והווה

בספטמבר 2009 החלה אפיקים להפעיל את קו 83 מאלפי מנשה אל מסוף רעננה שהופעל בעבר על ידי חברת דן, קווי תלמידים באריאל וכן את הקווים החדשים – 1, 3, 100, 104 ו-184.
באוקטובר 2009 קבלה אפיקים לידיה את שאר קווי מערב השומרון, ובסך הכל כמאה ושישים קווים, ורשימת היעדים שלה כוללת את אריאל, תל אביב, פתח תקווה, בני ברק, ירושלים, אשדוד, נתניה, חדרה, קדומים, קרני שומרון, אלפי מנשה, יבנה, יקיר, רבבה, נופים, ברקן, מעלה שומרון, אורנית, עמנואל, ראש העין, רעננה, כפר סבא, הוד השרון, מעלה אדומים, מודיעין, רמלה, לוד, רחובות, נס ציונה, רמת גן, ראשון לציון, בית החולים תל השומר ברמת גן ועוד מספר של יעדים ברחבי הארץ.
בשנת 2013 רכשה החברה את פעילות התחבורה של חברת ויאוליה (קונקס) ובהדרגה החלה להפעיל את שירותי התחבורה הציבורית שלה. בספטמבר 2014 זכתה במכרז בקווים שהפעילה חברת ויאוליה (קונקס) (חוץ מקווי טבריה) וביניהם קווי אשכול אשדוד–יבנה–רחובות–תל אביב ויישובי הסביבה, ואשכול בני ברק–ירושלים. והחלה לתפעל את המכרז באוגוסט 2015.
ביולי 2015 סיימה אפיקים את פעילותה באזור טבריה בעקבות הפסדה במכרז של משרד התחבורה באזור זה וכל קווי האוטובוס שהיו ברשותה הועברו לחברת סופרבוס אשר זכתה במכרז.
באוגוסט 2015 חברת אפיקים זכתה במכרז של משרד התחבורה להפעלת קווי תחבורה ציבורית באזור פתח תקווה וראש העין, אותם החלה להפעיל בהדרגה החל ממאי 2016. בכך סיימה חברת "קווים" את פעילותה באשכול.
בפברואר 2016 אפיקים החלה להפעיל את הקווים מחדרה ליישובי צפון השומרון – ריחן, חיננית, שקד, טל מנשה, חרמש ומבוא דותן (קווים 26 ו-27) – במקום אגד.
ב-6 במאי 2016 אפיקים החלה להפעיל את קווי ראש העין וקו 47 מגבעת שמואל לפתח תקווה במסגרת מכרז פתח תקווה–ראש העין בו אפיקים זכתה תשעה חודשים מוקדם יותר. ב-12 באוגוסט, החלה להפעיל את מרבית קווי פתח תקווה, וגם את הקווים 4, 5, 6, 83, ו-183 שהחלה להפעילם ב-18 בנובמבר. 
ב-18 בנובמבר 2016 קווים 49 ו-127 של חברת "דן" הועברו לחברת אפיקים יחד עם הקווים שחברת "קווים" המשיכה להפעיל באשכול פתח תקווה פרט לקו 85 שהועבר לאשכול אונו. בנוסף נוספו קווים חדשים באשכול כגון קו 63 הנוסע מהדר גנים לרכבת סגולה וקו 64 הנוסע מצומת סירקין פתח תקווה לתחנה המרכזית החדשה בתל אביב,בעקבות שינוי מסלולו של קו 92 לתחנה מרכזית ישנה פתח תקווה גם קו 97 שינה את מסלולו בחלק מתוואי המסלול הישן של קו 92.
החל מה-26 ביוני 2016 החלה חברת אפיקים לבצע עוד פעימת שינויים לקווים המופעלים בראש העין ופתח תקווה וביניהם קו 97 אשר נסע עד כיום לתחנה מרכזית פתח תקווה ולאחר השינוי הוארך מסלולו עד לחניון קריית אריה/מסוף החרש ויעבור דרך הקניון הגדול.
ב-16 בדצמבר 2016 החלה אפיקים להפעיל את קווי אשדוד העירוניים, לאחר ניצחונה במכרז על "אגד תעבורה" אשר הפעילה את הקווים במקום "אגד" בסוף העשור הקודם.
החל מה-24 במרץ 2019 שינתה חברת אפיקים את מסלולו של קו 97 בתוואי המסלול הישן של קו 92 לאזור בית הספר שמעוני והחליפה אותו כתחליף לקו 92 הקודם להדר גנים שכיום מגיע לתחנה מרכזית פתח תקווה.
החברה מתכננת להכניס אוטובוסים רבי קיבולת חדשים עם 5 דלתות על תקן יורו 6.

פרשת השוחד במשרד התחבורה

באוקטובר 2018 נחשפה פרשת שחיתות במשרד התחבורה בה נחשדו בעלי החברה, משפחת סלע במתן טובות הנאה לדרור גנון, האמון על מכרזי התחבורה הציבורית תמורת העדפה במכרזים לקבלת רישיונות להפעלה של קווי תחבורה ציבורית. ארבעה מחברי משפחת סלע נעצרו בתנאים מגבילים למשך כשבוע.]
ישיבת תורת חיים (מוסקבה)

תולדות הישיבה

בשנת תשמ"ט (1989), כשהשלטון הקומוניסטי בברית המועצות החל להתרופף, נשלחו למוסקבה, ביוזמתו של הרב משה סולובייצ'יק מציריך, הרב אלכסנדר אייזנשטט והרב יצחק זילבר לבדיקת האפשרות להקמת הישיבה במקום. בהמשך הקים הרב סולובייצ'יק בציריך ועד במטרה לנהל את פעילות הישיבה.
במשך שנותיה שינתה הישיבה את פניה ואת מיקומה כמה וכמה פעמים. תחילה שכנה בדירות שונות בעיר מוסקבה, ובהמשך התמקמה במתחמים שיועדו לבתי הבראה, מחוץ לעיר. היום שוכנת הישיבה באזור כפרי, בבניין שנרכש לשם כך, בסמוך לכפרים פפובקה וחריפן בראיון רמנסקי שבמחוז מוסקבה.
הרב יצחק זילבר נהג להגיע לישיבה בחגים - פסח וסוכות. בשנותיו האחרונות היה מגיע אליה בפסח הרב משה שפירא.
הר"מים בישיבה הם רבנים מישראל המגיעים במהלך השנה לתקופות של שבועיים בכל חודש ומתחלפים ביניהם. בעבר לימדו בה הרבנים: שמעון פוזנר (שאף שימש בה כראש ישיבה), אלכסנדר אייזנשטט, דוד קרוגר, יעקב סקובן, שמעון סוסקין, צבי פטלס ואלכסנדר חייט. נכון ל-2013 מלמדים הרבנים: מרדכי קולביאנסקי, אליהו טבגר, אליהו נחמן ווגנפירר, ומשה אקסלרוד.
לאחר פטירת הרב משה סולובייצ'יק ופירוק הוועד בציריך התמנה הרב אהרן יהודה לייב שטיינמן לנשיא הישיבה, והרב משה לבל לתפקיד ראש הישיבה. מנהל הישיבה הוא הרב אלכסנדר אייזנשטט.
הלימודים בישיבה מיועדים לצעירים, תושבי חבר המדינות. נכון ל-2013 לומדים בה כשישים תלמידים. הם מגיעים אליה, בדרך כלל, אחרי סיום הלימודים בבית הספר בגיל 17–20. כרוב רובם של יהודי ברית המועצות לשעבר, מגיעים התלמידים אליה ללא רקע תורני כלשהו ואף ללא ידיעת השפה העברית. הם שוהים בה 3–4 שנים בממוצע. רובם נשלחים לאחר מכן לישיבות חרדיות בישראל, אנגליה וארצות הברית, וחלקם ממשיכים את לימודם בכולל במוסקבה.
תוכנית הלימודים בישיבה דומה לתוכנית הלימודים בישיבות וכוללת שיעורים בגמרא בחומש, בהלכה ובמוסר. היום מחולק לשלושה סדרי לימוד עצמי בחברותא והתלמידים מחולקים לפי רמות.
התלמידים יוצאים לביתם, לתקופת בין הזמנים, רק פעמיים בשנה - שבועיים אחרי פסח ושבועיים אחרי סוכות. בשאר ימות השנה, כולל חגים, נמצאים התלמידים בישיבה. יהודים רבים מתושבי מוסקבה והסביבה נוהגים להגיע לישיבה לשבתות ולחגים כדי לשמוע את השיעורים והשיחות הנמסרים בימים אלה.
בכל שנה עורכת הישיבה בחול המועד סוכות בירושלים כנס למאות בוגריה בישראל. חלק מבוגרי הישיבה עוסקים בהרבצת תורה ובקירוב רחוקים ברוסיה ובישראל - במסגרת הארגון "תולדות ישורון", בכולל "ברכת יצחק" במוסקבה, בכולל בסרטוב, בישיבה ליוצאי רוסיה בווינה ועוד.
בשנת 2006 הוציא הרב צבי פטלס ספר ברוסית בשם "המאושרים - יומנו של מלמד". הספר מתאר ברובו את הווי החיים בישיבה מנקודת ראותו של ר"מ בישיבה, החל משנותיה הראשונות סמוך לנפילת ברית המועצות.
דגל איי אורקני

דגל אורקני הנוכחי הוא הדגל הבלתי רשמי של איי אורקני. בראשית שנת 2007 נערך באיים משאל עם לבחירת דגל רשמי לאורקני. התושבים בחרו את הדגל מבין חמישה דגלים שהוצעו על ידי חצר הלורד ליון. הדגל שנבחר היה הדגל שעוצב על ידי דאנקן טאלוק (Duncan Tullock) מבירסיי שזכה ב-53% מקולות 200 בעלי זכות הבחירה.
הדגל טרם קיבל תוקף רשמי בהיעדר אישור סופי מחצר הלורד ליון.
הצבעים האדום והצהוב בדגל - הם הצבעים הלאומיים של הנס המלכותי של סקוטלנד, וכן של סמל נורווגיה. כך מסמל הדגל המוצע את הקשר ההיסטורי של אורקני הן לסקוטלנד והן לנורווגיה. הצבע הכחול שבדגל מקורו בדגל סקוטלנד ומסמל גם את הים ואת הקשר של האיים לים.

הדגל הבלתי רשמי של האיים

קודם לבחירת הדגל, נעשה באיים שימוש בדגל בלתי רשמי המכונה "דגל מגנוס הקדוש" (אף שאין ראיה לקשר כלשהו בין מגנוס הקדוש, שהיה רוזן אורקני בין השנים 1108–1117 לדגל זה). דגל זה מכיל צלב אדום על רקע צהוב - צבעים נורדיים מסורתיים המסמלים את הקשר של האיים לנורווגיה.