google/wiki40b huggingface dataset:
קלאוס טנשטדט

ביוגרפיה

קלאוס טנשטדט למד נגינה בכינור ופסנתר בקונסרבטוריון של לייפציג. בשנת 1948 התקבל ככנר ראשי לתזמורת התיאטרון העירוני בהאלה, אולם פגיעה באצבעו שמה קץ לקריירה שלו ככנר, ולאחר מכן עבד כמדריך זמרים באותו תיאטרון. בהמשך ניתב טנשטדט את כשרונותיו לניצוח. בשנת 1958 התמנה למנהל מוזיקלי באופרה של דרזדן, ובשנת 1962 למנהל המוזיקלי של התזמורת והתיאטרון של שוורין.
טנשטדט היגר מגרמניה המזרחית בשנת 1971, וקיבל מקלט מדיני בשוודיה. הוא ניצח בגטבורג על תזמורת התיאטרון, ובסטוקהולם על התזמורת הסימפונית של רדיו שוודיה. בשנת 1972 התמנה למנהל מוזיקלי כללי של האופרה של קיל בצפון גרמניה. משנת 1979 עד 1982 כיהן כמנצח ראשי של תזמורת רדיו צפון גרמניה בהמבורג.
במהלך 1974 הופיע לראשונה בצפון אמריקה, בניצוח על התזמורת הסימפונית של טורונטו. זמן קצר אחר כך, בדצמבר של אותה שנה, הופיע לראשונה בארצות הברית, עם התזמורת הסימפונית של בוסטון בניצוח על הסימפוניה השמינית של אנטון ברוקנר. נורמן לברכט מספר בספרו "אגדת המאסטרו" שכאשר שאלה הנהלת תזמורת בוסטון את טנשטדט על מה ירצה לנצח, השיב: "אתם רוצים להגיד שאני יכול לבחור?" הקונצרטים שלו נחלו הצלחה רבה, וכתוצאה מכך הופיע כמנצח אורח בפסטיבל טנגלווד בשנת 1975. הופעתו הראשונה כמנצח אופרה בארצות הברית הייתה במטרופוליטן אופרה בניו יורק, בשנת 1983, שם ניצח על הפקת "פידליו" של בטהובן. כמנצח אורח הופיע גם עם תזמורת פילדלפיה, התזמורת הסימפונית של שיקגו והפילהרמונית של ניו יורק.
הופעתו הראשונה בלונדון הייתה עם התזמורת הסימפונית של לונדון בשנת 1976. בשנת 1977 ניצח לראשונה על הפילהרמונית של לונדון, הופעה שאחריה התמנה למנצח אורח ראשי של התזמורת משנת 1980 ובהמשך, משנת 1983, למנצחה הראשי. בריאותו הרעועה אילצה אותו לפרוש מן התפקיד בשנת 1990 ולאחר מכן הכתירה אותו הפילהרמונית של לונדון בתואר מנצח כבוד. הוא חזר אומנם לנצח על קונצרטים של מהלר בנובמבר 1991 (הסימפוניה השישית) ובמאי 1993 (הסימפוניה השביעית), אך בעצת רופאיו פרש כליל מן הניצוח באוקטובר 1994.
בשנת 1978 טנשטדט ניצח על הפילהרמוניה הישראלית, המנצח הגרמני הראשון מדורו לנצח עליה; עד אז הפילהרמוניה לא הזמינה מנצחים גרמנים בגלל קשריהם עם משטר הנאצי.
הקלטותיו כוללות את מחזור הסימפוניות השלם של גוסטב מהלר.
מאזן חומצה ובסיס

מאזן חומצה ובסיס הרצוי בגוף (הומאוסטאזיס) הוא בערך pH שווה ל-7.4. מעליו, קיימת בַּסֶּסֶת (אלקלוזיס), ומתחתיו חַמֶּצֶת (אצידוזיס), כאשר מכל אחת מההפרעות הללו עלולות לנבוע השלכות קליניות חמורות.
מאזן החומצה והבסיס בגוף מושג על ידי פעולות מתואמות של הכבד, הריאות והכליות. הכבד מוסיף לנוזל החוץ תאי חומרים שונים של חומצה ובסיס, ואילו הריאות והכליות מטפלות בעודף חומצה או בסיס.
ריכוז יוני המימן בנוזלי הגוף נמוך בהשוואה לריכוזם של יונים חיוניים אחרים, אך למרות ריכוזו הנמוך, תפקידם של יוני המימן חשוב ביותר מאחר שהם פולאריים מאוד, הם יכולים להיקשר בקלות לאתרים שונים על גבי חלבונים, לשנות את צורתם המרחבית, ולפגוע בתפקודם. מכאן, שעל הגוף לשמור על ריכוז יוני המימן בטווח צר יחסית.

אצידוזיס רספירטורי

הגורמים לאצידוזיס רספירטורי הם מחלות, בהן מערכת הנשימה נכשלת בפינוי פחמן דו-חמצני - הוא מצטבר בדם והופך לחומצה פחמנית. הביקרבונט יעלה כדי לפצות על כך, אולם הוא לא ינטרל את החומצה הפחמנית, היות שהוא המלח שלה - הניטרול ייעשה על ידי בופרים תוך-תאיים, כאשר רמות הביקרבונט יישארו גבוהות. הסיבות לאצידוזיס רספירטורי יכולות להיות למשל פגיעה מרכזית, פגיעה בשרירי הנשימה, או מחלות ריאה (פגיעה בפרנכימת הריאה - ראו פתולוגיה של מערכת הנשימה). 
סימפטומים קליניים: כאבי ראש, אי שקט, רעד, שקיעה במצב ההכרה - יחסית סימפטומים נוירולוגיים משמעותיים יותר מאשר באצידוזיס מטבולי. הטיפול נעשה על ידי הרחבת סימפונות, הנשמה ועוד - הזרמת חמצן למערכת הנשימה.

אלקלוזיס רספירטורי

מצב שבו יש היפרוונטילציה, אשר מביאה להורדת הלחץ החלקי של פחמן דו-חמצני בדם. במקרה כזה הביקרבונט יירד, כמנגנון פיצוי (הפוך מאצידוזיס). נגרם כתוצאה מבעיה פסיכוגנית (היסטריה ונשימת יתר), או למשל אנשים שחיים בגבהים, אי-ספיקת כבד, הריון ועוד.
בסיס טיסה (חיל האוויר הישראלי)

מבנה ארגוני של בסיס טיסה

בסיס טיסה מורכב מארבעה סוגי טייסות: טיסה, תחזוקה אווירית, תעופה ומנהלה. בנוסף, קיימת בכל בסיס יחידת בינוי. טייסת היא יחידת משנה בבסיס טיסה. לכל טייסת יש סמל הייחודי לה.
בראש כל טייסת עומד קצין בדרגת סגן-אלוף.
כל טייסת נחלקת למספר גפים, כשבראש כל אחד מהם עומד קצין בדרגת רב־סרן או סרן.

טייסות טיסה

הטייסות המפעילות כלי טיס. בטייסות אלו משרתים אנשי צוות אוויר (בטייסות של כלי טיס מאוישים) או מטיסים (בטייסות של כלי טיס בלתי מאוישים). בנוסף משרתים בטייסות הללו טכנאי דרג א'. מפקד הטייסת הוא איש צוות אוויר בדרגת סא"ל, ולצידו משרתים סגני מפקד הטייסת: סמ"ט א' וסמ"ט ב' בדרגת רס"ן. לכל טייסת יש כינוי (למשל: "טייסת העטלף") ומספר ייחודי, לרוב בן שלוש ספרות (יוצאת מן הכלל היא טייסת 69). ברוב בסיסי הטיסה יש 3 עד 6 טייסות טיסה.

טייסות תומכות

בכל בסיס קיימות שלוש טייסות תומכות שאינן טייסות טיסה:

הפיקוד בטייסת

מפקד הטייסת מכונה מטת"א, והוא קצין בדרגת סגן־אלוף. בבסיסים בעלי טייסות טיסה רבות מסוגים שונים, ישנו סגן־אלוף נוסף, המשמש כסגן מפקד הטייסת, שבאחריותו לתאם בין עבודות האחזקה השונות, והוא מכונה ראש תחום מטוסים (רת"ם). בעבר בבסיסים כאלו מטת"א היה בדרגת אלוף־משנה.
בבסיסים רגילים מפקדי הגפים הם בדרגת רב־סרן, כאשר מפקד גף מטוסים (מג"ם) משמש כסגן מטת"א. בבסיס עובדה, עקב אופי העבודה שבו, מטת"א ומג"ם הם בדרגת רב־סרן, ושאר מפקדי הגפים הם בדרגת סרן.

שיכון משפחות

למעט הטכני, כוללים כל בסיסי הטיסה של חיל האוויר הישראלי שיכון משפחות בו מתגוררים אנשי צוות אוויר של טייסות הבסיס ורבים מקציני הבסיס עם משפחותיהם. שמונה בסיסים אלו הם היחידים בצה"ל בהם קיים שיכון משפחות. הקמתם של שיכוני המשפחות החלה בשנות ה־50 של המאה ה־20 כדי לאפשר לאנשי מקצוע זמינות מיידית לפעילות מבצעית. כנגזרת של קצב חילופי התפקידים בחיל האוויר והצבה מחדש בבסיסים שונים, עומד פרק הזמן שבו מתגוררת משפחה בבסיס על כשנתיים עד שלוש. לעיתים מתנה חיל האוויר את קידומם של חייליו בנכונותם להתגורר בבסיס. תשלומי המשפחות המתגוררות בבסיסים (שכר דירה, מסי שיכון, גני־ילדים, חשמל, מים, גז וטלפון) משולמים על ידי תושבי השיכון (למעט סבסוד המדינה לפי אזור המגורים). בדצמבר 2006 התגוררו בשיכוני המשפחות 1,164 ילדים.

שירותי בסיס

בסיסי הטיסה של חיל האוויר כוללים בתוכם שירותים שונים לרווחת החיילים והמשפחות המתגוררות בו, כגון: בנק, חדר כושר, בריכת שחייה, מרכולית, שקמ"מ (שק"ם משפחות), מגרשי ספורט, היכל ספורט, מתקני ספורט שונים, בית קולנוע, ומסעדה.

בסיסים שנסגרו

במהלך השנים השתמש חיל האוויר בשדות תעופה שונים, ביניהם כאלו שנכבשו במהלך המלחמות השונות, ואף כאלו שהוקמו עצמאית. עם השנים נסגרו בסיסים ולאחר מכן נפתחו מחדש.
עם פינוי סיני, נסגרו ארבעה בסיסי טיסה של חיל האוויר, ובמקומם הוקמו בעזרת מימון אמריקאי, בסיסי הטיסה נבטים, רמון ועובדה.
דיהידרופולאט רדוקטאז

דיהידרופולאט רדוקטאז (Dihydrofolate reductase ובקיצור: DHFR) הוא אנזים בתהליך המטבוליזם של פולאטים. הוא הופך פולאט לדיהידרופולאט (dihydrofolate) באמצעות חיזור, ובאמצעות חיזור נוסף הופך אותו לטטראהידרופולאט (tetrahydrofolate). בתהליך זה משמש NADPH כתורם אלקטרונים. למינים שונים של חיידקים יש אנזימים שונים מהמשפחה, אולם ליונקים יש שמירות גבוהה של האנזים.
הנגזרות של טטראהידרופולאט דרושים לצורך יצירה מחדש (de novo) של פורינים, של תימין עם זרחן אחד ושל חלק מחומצות האמינו. יש לו אם כן חשיבות בחלוקת התא ובגדילתו. לדיהידרופולאט רדוקטאז תפקיד בבקרה על הכמות של דיהידרופולאט. בנוסף, האנזים משחק תפקיד חשוב ביצירה של פרקורסורים של חומצות גרעין. מוטנטים של האנזים דורשים גליצין ותימין לצורך גדילתם.
ג'בל יעלק

ג'בל יעלק (בערבית:  جبل يعلق) הוא רכס הרים בצפון סיני. הפסגה הגבוהה ביותר ברכס היא ראס אבו קרון (תרגום: ראש אבי קרניים, בשל צורתה המסועפת). ומתנשאת לגובה של 1,094 מטר מעל פני הים. זוהי הפסגה הגבוהה ביותר בצפון סיני. מקור השם אינו ידוע והבדואים מבטאים אותו יעלג. 
ההר הוא חלקה המערבי של מערכת הקימוט בצפון סיני שכיוונה הכללי הוא: דרום מערב – צפון מזרח. בדומה לרכסי מרכז הנגב, בנוי ההר מסלעי גיר. בהר מצוי מכתש הדומה במבנהו למכתשי הנגב. רכס ג'בל יעלק תחום מצפון בכביש אבו עגילה - ביר גפגפה. ממזרח בכביש ג'בל לבני - ביר חסנה. מדרום בכביש ביר חסנה - ביר תמדה וממערב, בכביש ביר תמדה - ביר גפגפה.
בזמן השלטון הישראלי בסיני, בשנים 1980-1967, היה ממוקם על ההר ממסר תקשורת (שהותקף במלחמת יום הכיפורים) ובסיס של חיל המודיעין הישראלי.
רעלה

רְעָלָה היא פריט לבוש המשמש לכיסוי הראש או הפנים. בין היתר, נחשבת הרעלה לסממן של צניעות בדת המוסלמית, ונשים אדוקות לובשות אותה. מקור השם העברי הוא בספר ישעיה, שבו מתוארים לבושים שלבשו בנות ירושלים כדי להתייפות, ובהם רעלה.

היסטוריה

פרופ' מועאזז אילמייה צ'יג  הטורקית, מומחית לחקר שומר, חקרה ומצאה שהרעלות הראשונות שימשו כוהנות מין בשומר. גם מהתנ"ך עולה כי הזונות בתקופה הכנענית, היו מכסות את פניהן במין רעלה, כנראה כדי שקרוביהן לא יכירו אותן, כפי שעולה מפרשת יהודה ותמר.
מצד שני, מסמך משפטי אשורי מן המאה ה-13 לפנה"ס מעיד על איסור על לבישת רעלה לנשים פשוטות ובייחוד לזונות. גם טקסטים יווניים מתייחסים ללבישת רעלה כאל סימן של השתייכות למעמד גבוה יותר בפרס העתיקה. באירופה לבשו נשים אנגלו-סקסיות ואנגלו-נורמניות נשואות (עד שנת 1175 לפחות) רעלות על שיערן וחלק מפניהן. רק בתקופת בית טיודור (1485) הפכו רעלות לפחות נפוצות, עם כניסתם של הברדסים לאופנה. הרעלה הייתה מסמלת אבל ומוצמדת לקצה המצנפת של אישה "בשיא תקופת האבלות". בנוסף, היה נפוץ גם שימוש ברעלה כתחליף למסכה, ובכך להסתיר את זהותה של אישה המעורבת בפרשיית אהבים או בפעילות אחרת שהיא העדיפה לא לפרסם בציבור. רעלות גם נועדו להגן על העור מפני גורמי האקלים ולמנוע מאבק לחדור לפנים.

ביהדות

מהמשנה עולה שיהודיות בארצות ערביות היו מתכסות ברעלה. המשנה מתירה להן לצאת רעולות בשבת לרשות הרבים בלא לחשוש לאיסור טלטול, שהרי הרעלה היא חלק מלבושם: "ערביות יוצאות רעולות, ומדיות פרופות, וכל אדם, אלא שדברו חכמים בהווה". 
ערביות יוצאות רעולות כותב הרמב"ם : "רעולות, שיש עליהן פעמונים, כלומר שהנשים הערביות יוצאות בפעמונים לפי שכך דרכן לעשות תמיד, והוא ממיני הקשוטין הנטפות והשרות והרעלות, ומזה הברושים הרעלו, כלומר הורעדו והונעו כדי שיפול פרים"
בימינו, קרא בית הדין של העדה החרדית שלא ללבוש "כיסויים משונים ותמוהים (וכל שכן רעלות)", לאחר שיותר ויותר נשים חרדיות, בעיקר מחוגים קיצוניים, החלו לאמץ את כיסוי הרעלה. הרב שלום משאש, שכיהן כרבה של ירושלים, ביקר אף הוא בחריפות את התופעה.
אניטה ואן לרסל

ביוגרפיה

ואן לרסל נולדה בצפון בראבנט שבהולנד. בצעירותה הלכה ללמוד שפות בפריז ובלונדון. היא עבדה כדיילת אוויר בחברות התעופה KLM ואליטליה. 
במהלך עבודתה הכירה את הפוליטיקאי הצעיר פול קיטינג וב-1975 נישאו השניים. היא עברה עמו לאוסטרליה, ולאחר מכן גם הוריה היגרו לאוסטרליה על מנת להיות קרובים לביתם. לזוג יש ארבעה ילדים.
ב-1991 נבחר בעלה לראשות הממשלה. במהלך הסיורים הדיפלומטים כאשר התלוותה לבעלה, הפגינה כישוריים דיפלומטיים, וזאת בין היתר עקב שליטתה בחמש שפות. 
ב-1998 הזוג התגרש. היא הייתה פעילה בהפקת אולימפיאדת סידני.
במשך תקופה למדה צילום ואמנות בבית הספר לאמנות הלאומי של אוסטרליה, וב-2008 היא הציגה תערוכה משלה.
אלברכט השני, נסיך אנהלט-צרבסט

ביוגרפיה

אלברכט נולד בשנת 1306, והיה בנם של אלברכט הראשון, נסיך אנהלט-צרבסט ואגנס מברנדנבורג-שטנדאל, בתו של קונרד, מרקיז ברנדנבורג-שטנדאל.
בשנת 1316 מת אביו, ואלברכט ואחיו הצעיר ולדמאר הראשון, נסיך אנהלט-צרבסט ירשו את נחלותיו, תוך שדודם ולדמאר, המרקיז של ברנדנבורג-שטנדאל שימש כעוצר עד לבגרותם. בבגרותם שני האחים שלטו במשותף, ללא חלוקה טריטוריאלית של ירושה שלהם, אבל עם מגורים מופרדים: ולדמאר חי בדסאו ואלברכט בצרבסט או קתן.
יחד, שני האחים רכשו את מרקיזות לנדסברג, ואת הפלטין המחוזי של סקסוניה לאחר היכחדותה של שושלת אסקניה הברנדנבורגית, אבל מרקיזות ברנדנבורג נלקחה על ידי לודוויג הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, בשם בנו לודוויג החמישי, דוכס בוואריה. שלוש שנים מאוחר יותר, בשנת 1323, הוענק לאלברכט התואר "נסיך אסקניה".
ב-17 ביולי 1362 מת אלברכט, ובנו יוהאן השני, נסיך אנהלט-צרבסט ירשו את נחלותיו.
קליקבייט

קליקבייט (באנגלית: Clickbait, בתרגום חופשי, "פיתיון לחיצות")  הוא מונח גנאי המתאר תוכן אינטרנטי המכוון ליצירת הכנסות מפרסום מקוון, בעיקר על חשבון רמת איכות או דיוק נמוכה, כאשר הוא מסתמך על כותרת סנסציונית או תמונות ממוזערות, המעוררות עניין. זאת, על מנת להעלות את שיעורי הלחיצה ולעודד את העברת התוכן באמצעות הרשתות החברתיות. כותרות קליקבייט שואפות לנצל את סקרנות האדם - הן מספקות די מידע כדי לסקרן את הקורא, אולם לא מספיק כדי לתת מענה לסקרנות, אלא על ידי לחיצה על הקישור לתוכן.
מנקודת מבט היסטורית, הטכניקות המיושמות על ידי יוצרי קליקבייט דומות לאלה המיושמות בעיתונות צהובה, אשר מציגה ידיעות חדשותיות-לכאורה, כמעט ללא מחקר מעמיק, וכוללת כותרות מוגזמות המושכות את העין, תוך שימוש במילים "שערורייה", "סקנדל", "סנסציה" ועוד.
עד 2014, ההתפשטות של הקליקבייט בכל רחבי הרשת הובילה לתגובה חריפה נגד השימוש בו. באוגוסט 2014 הודיעה ​​פייסבוק שהיא תפעיל אמצעים טכניים כדי לצמצם את השפעת הקליקבייט על הרשת החברתית שלה באמצעות בחינת משך הזמן שהמשתמש מבקר בדף כדרך להבחין בין קליקבייט לבין תכנים אחרים.
ג'רי מורן

ביוגרפיה

מורן גדל בפליינוויל שבקנזס, והוא בוגר בית הספר למשפטים של אוניברסיטת קנזס. הוא התמחה במשפט פרטי ושימש כעוזר התובע הכללי של מדינת קנזס (1982 - 1985) וסגן פרקליט מחוז רוקס (1987 - 1995). מורן היה חבר בסנאט של קנזס (1989 - 1997), והיה מנהיג הרוב בשנתיים האחרונות לכהונתו. הוא נבחר לבית הנבחרים האמריקאי ב-1996 וכיהן שם בשש תקופות כהונה כשהוא זוכה להתנגדות אלקטורלית מועטה. אל הסנאט האמריקאי נבחר ב-2010 ונבחר מחדש בבחירות 2016 לקונגרס.
מטעם המפלגה הרפובליקנית, כיהן מורן כיושב ראש הוועדה הסנאטוריאלית הרפובליקנית הלאומית (NRSC) בקונגרס ה-113 של ארצות הברית, ובמהלך כהונתו בתפקיד זה הוביל מאמצים מוצלחים לבחירת רפובליקנים לסנאט בבחירות 2014 לקונגרס, ובכך נטלו הרפובליקנים את הרוב בסנאט מן המפלגה הדמוקרטית מאז 2006.
חגי לב

חגי לב (13 באפריל 1924 - 21 באפריל 2010) היה לוחם במחתרת האצ"ל, שליח מטעם "המוסד" להעלאת יהודי צפון אפריקה לישראל, ראש תנועת החרות בארצות הברית ומזכיר ההנהלה של האוניברסיטה העברית בירושלים.

ביוגרפיה

חגי לב נולד ב-13 באפריל 1924 בפולין להורים ציונים ששמשו כמורים לעברית, בריהו ולאה לב. בשנת 1936 עלה עם משפחתו לארץ ישראל. קרוביו שנותרו בפולין נספו בשואה. לב, שהיה בן 12, הצטרף לתנועת בית"ר ובגיל 15 התגייס לשורות האצ"ל. 
בגיל 17, בסמוך לסיום לימודיו, הוסגר לידי הבולשת הבריטית. אולם, כשהבריטים נכנסו בדלת, הוא נמלט דרך החלון. לב נרשם ללימודים באוניברסיטה העברית, הצטרף לפעילות האצ"ל בירושלים ומילא תפקידי פיקוד ומודיעין. היה מופקד על שירות המודיעין של האצ"ל בירושלים.
בגיל 20, בעקבות הלשנה נוספת, נתפס לב על ידי הבריטים. לאחר מעצר בן חודשיים במחנה המעצר בלטרון נלקח יחד עם עצורים נוספים מלח"י ואצ"ל לארבע שנות גלות באריתריאה ובקניה. במחנות המעצר שימש לב, שהיה בעל כישרון לשפות, מעין "קצין מודיעין ראשי" ואסף מהעיתונות המקומית את הפרטים הנחוצים לתכנון הבריחות. הוא היה אחד משלושת המשתתפים בבריחה הראשונה מהמחנות (ביחד עם שמעון שייבה ובנימין זרעוני). השלושה נלכדו והוחזרו למחנה, ובהמשך השתתף בבריחה נוספת.
לאחר הקמת המדינה התגייס לצה"ל ועבר קורס קצינים (השתתף במלחמת ששת הימים ובמלחמת יום הכיפורים). לאחר שרותו שב ללימודים באוניברסיטה העברית ורכש תואר שני (MA) בספרות עברית, היסטוריה של עם ישראל ופילוסופיה כללית. 
בשנת 1955 התגייס ל"מוסד" ל"מסגרת" - המחתרת היהודית במרוקו, במטרה להגן ולהעלות את יהודי צפון אפריקה ויצא לשליחות בת חמש שנים תחילה באלג'יריה ולאחר מכן במרוקו. במסגרת שליחותו עמד בראש שלוחת המודיעין של המחתרת ושימש בתפקידי פיקוד בארגון העלייה וההגנה של יהודי המקום. כשחזר לישראל ב-1960 הביא עמו את אשתו לעתיד מישל לבית בנג'ו שהייתה פעילה מקומית של המסגרת ואת משפחתה. 
כשהיה בן 36 התחתן לב עם מישל ונולדו להם שלוש בנות ובן.
לב חזר לאוניברסיטה העברית בירושלים ובין השנים 1960-1965 שימש כמזכיר המכון ליהדות זמננו ולאחר מכן בשנים 1965-1980 כמזכיר ההנהלה של האוניברסיטה. עם פרישתו יצא לשליחות בת חמש שנים כנציג תנועת החירות בארצות הברית. לאחר שובו לארץ, בין השנים 1989-1994 שימש כמנהל המרכז הבין ארצי להוראת תרבות ישראל באוניברסיטאות שעסק בהעלאת הרמה האקדמית והמעמד של ההוראה של לימודי תרבות ישראל בכ-1,300 אוניברסיטאות ברחבי תבל. 
לב נפטר ב-21 באפריל 2010, בגיל 86, והובא לקבורה בהר המנוחות בירושלים.
פואד סוסחא

חייו

על אף ציפיותיו של אביו של סוסחא כי יצטרף לעסק המשפחתי ויעבוד בתחום החקלאות, הוא בחר ללכת לכיוון אחר. עם הזמן התערה בחברה והוערך בקרב הצעירים שראו בו דמות מנהיגותית בכפר, בתקופה בה חיפש הדור הצעיר אחר דרך להחליף את השלטון המקומי ולהעביר אותו מידי הדור המבוגר לצעירים.
הבחירות בשנת 1974, אשר התקיימו אחרי שנה קשה במדינת ישראל בעקבות מלחמת יום הכיפורים, נערכו בסימן "השליטה עוברת לידי הצעירים". אחד מצעירי הכפר, חטוקאי עלא אלדין העמיד את עצמו בראש רשימה שהתמודדה בבחירות המקומיות. הוא זכה לאהדה רבה ותמיכה מצד המצביעים הצעירים וכמו כן גם בקרב האוכלוסייה המבוגרת וגרף את רוב הקולות. מסיבות אישיות החליט עלא אלדין לבטל את מועמדותו לראשות המועצה המקומית ופינה את המקום לבא אחריו ברשימה, פואד סוסחא, שהפך לראש המועצה הצעיר ביותר בתולדות כפר כמא.
בזמן כהונתו החליף את רשת תשתית המים בכפר, והתמקד בשיפור החינוך בכפר. הוא בנה מערכת חינוכית חדשה תוך כדי שינוי מהותי ביותר - העברת החינוך בכפר ממחלקת החינוך הערבי אל מחלקת החינוך העברי.
גלית בנגלס

ביוגרפיה

גלית בנגלס נולדה ב-2 באוגוסט 1971 בבת ים. היא גדלה בראשון לציון ולמדה בגימנסיה גן נחום בעיר. בשנת 1989 היא התגייסה לצה״ל ושירתה כקצינת קשר, מפקדת קורס קשרי טנקים בחיל השריון וקצינת הדרכה. בשנת 1992, היא השתחררה מצה״ל בדרגת סגן. בין השנים 1995 עד 1998 היא למדה בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 2001 הקימה בנגלס את ״בנגלס הפקות״.
בינואר 2002, היא הקימה את חברת באזז טלוויזיה יחד עם עדו צוקרמן. החברה הפיקה פורמטיים מקוריים לטלוויזיה, סדרות, סרטים דוקומנטריים, דרמות, סרטי קולנוע, סרטי תדמית, פרסומות ותעמולת בחירות.
ביוני 2014, באזז טלוויזיה הפסיקה את פעילותה עקב חובות של כ-2,200,000 שקלים. עקב החובות גלית הציעה לבעלי החוב שהיא תגשים להם את חלומותיהם כתחליף להחזרת החובות. ובתום כ-9 חודשים היא סגרה את החובות.

דגת הזהב

כיום, בנגלס מרצה על סיפורה האישי, מעבירה סדנאות העוסקות ביצירתיות ובהגשמת חלומות, מלווה אנשים להגשמת חלומותיהם, ושותפה למופע עם הזמר ישי לוי בשם "ליפול, להאמין ולגדול", המשלב את סיפורה האישי ושיריו של לוי.
ביג צ'יף

היסטוריה

במהלך המחצית השנייה של שנות ה-60 של המאה ה-20 יצר תומרקין שורה של פסלים המורכבים מאסמבלאז' של חלקי נשק. אחד מאותם פסלים הייתה עבודה בשם "ביג צ'יף", שנועדה להצגה בחלל סגור. ביולי 1967 הציע תומרקין לאלוף פיקוד הצפון, דוד (דדו) אלעזר, להקים פסל שבסיסו טנקים צבועים בצבעי היסוד. בתיווכו של דדו הסכים אשר נזרי, ראש מועצת קריית שמונה, להקים את הפסל בשטח המועצה.
עבור הקמת הפסל קיבל תומרקין במאי 1968 כלי נשק שנתפסו על ידי צה"ל בזמן מלחמת ששת הימים ובהם שלושה משחיתי טנקים מסוג SU-100, חמישה תותחי בופורוס, שישה תותחי נ"מ. ועוד מבחר של כלי נשק שהוצאו מכלל שימוש. האנדרטה נחנכה ב-27 באוגוסט 1968.

תיאור

הפסל מורכב משורה בת שלושה משחיתי טנקים הצבועים בצבע צהוב, כחול ואדום וקשורים בשרשראות אל עמוד שבראשו אסמבלאז' של חלקי נשק בצבע שחור. תומרקין תיאר את הפסל כ"אנדרטה לאלימות ולטירוף", כ"עליונות רוח האדם על איום המכונה" וכקריקטורה של קידמה מודרנית. צביעת הטנקים, טען תומרקין, הופכת אותם ל"קונטרפונקטים" לסביבתם ומעניקה להם מראה של מעין צעצוע מאיים.
משפט המינימקס

ניסוח שקול

קיים למשפט ניסוח חשוב נוסף, המתווה אלגוריתם למציאת האסטרטגיות האופטימליות. נסמן ב  את הסימפלקס ה n ממדי, שהוא קבוצת האסטרטגיות של שחקן העמודות, ובאופן דומה את הסימפלקס ה m ממדי  שהוא קבוצת האסטרטגיות של שחקן השורות. בנוסף, נסמן את פונקציית התשלום על ידי . אזי
ניסוח זה של המשפט הוא שהקנה לו את השם "משפט המינימקס". ניסוח זה הוא אף יותר שימושי, כיוון שהוא מאפשר למצוא את ערך המשחק. הערך מתקבל על ידי כך ששחקן השורות ממקסם את הרווח המינימלי שהוא יכול לקבל מכל אחת מהאסטרטגיות של שחקן העמודות (האגף השמאלי בשיווין). המשפט אומר כי אותו הערך מתקבל כאשר שחקן העמודות ממזער את הערך המקסימלי שהוא מפסיד על כל אחת מהאסטרטגיות של שחקן השורות.
חנה חר"ג צונץ

ביוגרפיה

חנה צונץ נולדה בהמבורג, גרמניה, בשנת 1915 למשפחה דתית-אורתודוקסית וציונית. אביה היה רופא שיניים ובבית המשפחה פעל גן ילדים עברי.
בראשית שנות השלושים של המאה ה-20 למדה צונץ חינוך, מוזיקה ואמנות בהמבורג. בין היתר למדה תולדות האמנות אצל ארווין פנופסקי. במקביל ללימודיה שימשה צונץ כמדריכה בתנועת הנוער "ברית הנוער". מאוחר יותר למדה צורפות ואריגה בבית הספר "ריימן" בברלין. את ניסיונה בקרמיקה רכשה לראשונה אצל הקדר זיגפריד מלר (Siegfried Möller) בכפר קופר מילה (Kupfermühle) בגרמניה, אולם נאלצה להפסיק את לימודיה שם בגלל יהדותה. בנוסף, למדה טכנולוגיה קרמית בטפליצה שבצ'כוסלובקיה, שהיה אחד ממרכזי הקדרות המסורתיים הידועים באירופה באותה עת.
ב-21 במרץ 1940, לאחר שנמלטה מאירופה לאנגליה, עלתה לארץ ישראל. בתחילה התיישבה בתל אביב, אולם עקרה לירושלים, שם עבדה שנתיים בסטודיו של הדוויג גרוסמן. באותה עת לימדה ב"בית הספר לחינוך פרוגרסיבי" של דבורה קאלן וייסדה בית מלאכה בבית ג'אלא לייצור פינג'אנים מקרמיקה, בו שיתפה פעולה עם קדרים ערבים.
כבר מראשית עשייתה הקרמית בארץ-ישראל, השתמשה צונץ, כמו גרוסמן, בחומר מקומי במקום בחומר מיובא. בנוסף, הייתה הראשונה שהשתמשה בארץ ישראל באבנית (Stoneware) מקומית, שהכילה חומר מעבר הירדן שעורבב עם חומר מקומי שהתגלה בסקרים על ידי צונץ, גרוסמן ואחרים במוצא.
בשנת 1943 עברה לחיפה. בתחילה שימשה כמנהלת הטכנית של חברת "קונס-קראמיק" (Kühns Ceramics), אולם בשנת 1944 פרשה ופתחה סטודיו פרטי לקרמיקה. על אף שהתרכזה ביצירה עצמאית בסטודיו, הייתה צונץ שותפה להקמה של מספר מיזמים תעשייתיים וחינוכיים. בשנת 1946, לדוגמה, הקימה מחלקה לציור על קרמיקה תעשייתית. במסגרת זו הכשירה עובדים ואף יצרה דגמים לביצוע. בשנת 1948 הקימה בית מלאכה לקרמיקה בכפר הנוער כפר בתיה ובשנים 1951-1949, לאחר מלחמת העצמאות, עסקה בשיקום חיילים עיוורים ביחד עם רופא עיניים מבית החולים רמב"ם בשם פרופ' מייכלסון.
במהלך שנות השישים עסקה צונץ במחקר אודות טכניקת הטרה סיגילטה, שיטת לחיפוי כלי חרס שרווחה בקדרות של עת העתיקה. במהלך המחקר עסקה צונץ בבדיקה של מרבצי חומר, לשם התאמה ושחזור של שיטה זו. בשנת 1963 אף הוזמנה לאיטליה ולגרמניה, לשם מחקר משותף בנושא זה. בשנת 1964 הצטרפה צונץ, כחברה מייסדת וכנציגת מדינת ישראל, אל מועצת האומנויות של אונסק"ו (World Craft Council) ושימשה בתפקיד זה עד שנת 1968. בשנת 1959 הציגה לראשונה תערוכת יחיד במוזיאון וילפריד ישראל לאמנות ולידיעת המזרח, אולם הרבתה בשנים אלו להציג בתערוכות קבוצתיות.
בשנת 1970 הציגה תערוכת יחיד ב"מוזיאון הקרמיקה" במוזיאון הארץ. שם הציגה כלים המעוטרים בחיפוי אנגוב או טרה סיגילטה וכן אלמנטים ארכיטקטוניים כגון אריחים לחיפוי קמין, עשויים חומר גס ומבוקע. תערוכות יחיד נוספות נערכו במהלך שנות השבעים בגרמניה ויפן, שם זכו עבודותיה להערכה רבה.

יצירתה

יצירתה של חר"ג צונץ מאופיינת בשימוש בחומרים מקומיים. מרבית עבודותיה נעשו בשימוש באובניים, אולם היא יצרה גם עבודות בעלות אופי ארכיטקטוני. על אף השימוש העקבי בחומר מקומי, יצירותיה של צונץ נבדלות מן הקו הארכאולוגי שיצרה הדוויג גרוסמן או מן העיטור האוריינטלי של חוה סמואל. צורות הכלים שיצרה הושפעו מן המודרניזם האירופי, בהימנעות מעיטור ובקו האורגני שלהן והן עושים שימוש בחיפוי של טרה סיגילטה או גלזורות.
חואן סולר

קריירה בטלוויזיה

פרק זה דורש עריכה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולערוך אותו. הסיבה לכך: ויקיזיציה.
את הקריירה שלו החל בשנת 1994 בסיטקום  TV show Montaña Rusa (רכבת הרים),בשנת 1995 שיחק בטלנובלה המקסיקנית Acapulco, cuerpo y alma (אקולופו הגוף והנפש) בתפקיד הומוברטו באוטיסטה באותה שנה שיחק בטלנובלה Bajo un mismo rostro (תחת אותן פנים) בתפקיד מרסלו בשנת 1996 שיחק בטלנובלה Cañaveral de pasiones (קרנבל של תשוקה) בתפקיד פאבלו מונטרו לצד דניאלה קארסט בשנת 1997 שיחק בטלנובלה Pueblo chico, infierno grande (עיירה קטנה ,גיהנום גדול) בתפקיד גנארו אונצ'י בשנת 1998 שיחק בטלנובלה Ángela (אנג'לה) לצד אנחליקה רייברה בתפקיד מריאנו באוטיסטה בשנים 1999 -2000 שיחק בטלנובלה María Emilia, querida (מריה אמיליה יקירתי) בתפקיד אלחנדרו אגווארו גונזלס בשנת 2001 שיחק בטלנובלה Sin pecado concebido (ללא חטאים) בתפקיד אוקטביו אלנדה בשנת 2002 שיחק בטלנובלה La otra (אחרת) בתפקיד אלוורו אינבז בשנת 2003 שיחק בטלנובלה Bajo la misma piel (תחת אותו העור) בתפקיד אלחנדרו רואיז קלדרון בשנת 2004 גילם דמויות שונות בתוכנית המקסיקנית  La hora pico (זמן שיא) בשנים 2004-2005 שיחק בטלנובלה Apuesta por un amor (להמר על האהבה) בתפקיד גבריאל דוראן בשנת 2006 שיחק בגרסה המקסיקנית של הסדרה Amor mio (אהובי) בתפקיד פבלו בשנים 2006-2007 שיחק בגרסה המקסיקנית של הטלנובלה  בטי המכוערת בתפקיד אלדו בשנת 2007 הופיע בתפקיד אורח בטלנובלה ¿Y ahora qué hago? (מה עכשיו) בתפקיד חואן בשנים 2007-2008 שיחק בטלנובלה Palabra de mujer (מילה של אישה) בתפקיד מרטין. בשנת 2008 הופיע בתפקיד אורח בטלנובלה  Mujeres asesinas (נשים רוצחות) בתפקיד פרננדו קבודו בשנת 2009 הופיע בתפקיד אורח בסדרה המקסיקנית Hermanos y detectives בשנים 2010-2011 כיכב בטלנובלה שקרים בתפקיד חרונימו לצד סילביה נבארו בשנת 2013 שיחק בטלנובלה המקסיקנית Marido en alquiler (בעל להשכרה) בתפקיד רינלדו לצד מיגל ורוני בשנת 2014 שיחק בטלנובלה מלכת הלבבות לצד פאולה נונייס ,אאוחניו סייר, קתרין סיאקוצ'ה ולאורה פלורס בתפקיד ויקטור דה רוסס בשנת 2017 קיבל תפקיד אורח בטלנובלה Su nombre era Dolores (שמה הוא דולורס) בתפקיד אדוארדו באותה שנה שיחק בטלנובלה Nada personal (שום דבר אישי) בתפקיד ראול ריי בשנים 2017-2018 שיחק בטלנובלה Me declaro culpable (מודה באשמה) בתפקיד פרנקו.

חיים אישיים

סולר נולד בארגנטינה לחואן וולס ולקוקי קרוגה, שהם ממוצא קאטלוני וגליציאני. יש לו שלושה אחים: פאקונדו, מריה חוזה ומריה אינס.ב-2003 התחתן עם השחקנית מגדלנה "מאקי" יש לו 3 בנות ולנטינה, ממערכת יחסים קודמת, נולדה ב -1991 ומתגוררת בארגנטינה; הבת השנייה, מיה, נולדה ב -18 בדצמבר 2004, ובתו השלישית, אזול, נולדה ב -20 בפברואר 2007. למיה יש מצב בשם סיטוס אינברסוס . בחודש מארס 2005, איבדה מקי הריון של שלושה חודשים.