הפגנות יוצאי אתיופיה

הפגנות יוצאי אתיופיה הן סדרת הפגנות שנערכו בישראל על ידי ישראלים יוצאי אתיופיה ובהמשך גם על ידי צאצאיהם. בעשורים הראשונים התרכזו המחאות בעניין עליית יהדות אתיופיה וההכרה בה. בהמשך, הופנו המחאות כנגד גזענות, אלימות משטרתית המופגנים כלפיהם. לאורך השנים חלה עלייה בעוצמת ההפגנות.

עליית יהדות אתיופיה

באפריל 1974 יצא ועד הפעולה להצלת יהודי אתיופיה בקריאה לממשלת ישראל ולארגונים היהודים בתפוצות להיחלץ להצלתה של הקהילה היהודית באתיופיה הנתונה למצוקת רעב ולהתקפות. בהתאם נערכה אספת מחאה בתל אביב ביום הזיכרון לשואה ולגבורה.
ב-7 בינואר 1979 התרחשה הפגנה למען עליית יהודי אתיופיה ויישום הנתיב הסודאני וזאת לאחר פגישה של ראשי התאחדות יהודי אתיופיה בישראל עם ראש ממשלת ישראל, מנחם בגין, יומיים לפני כן. בדצמבר 1981 עשרות מיוצאי אתיופיה ערכו צעדת מחאה מקיבוץ צובה אל משכן הכנסת בדרישה להעלות את יהודי אתיופיה לישראל. לטענת משה בר-יודא הופסקו הפגנות אלה לבקשת מזכירו הצבאי של מנחם בגין, אפרים פורן, מחשש כי ההפגנות ישבשו את הטסת יהודי אתיופיה ממדבריות סודאן.
בספטמבר 1990 הפגינו מאות מיוצאי אתיופיה מול משרד ראש הממשלה בתביעה להעלות 18 אלף יהודים שתרכזו באדיס אבבה, ובינתיים לשלוח סיוע רפואי נוכח התמותה הגוברת של הממתינים לעלייה. המפגינים חסמו את התנועה למספר שעות. השוטרים, אשר הזדהו עם המחאה, נמנעו מלפזר את המפגינים. שר הקליטה יצחק פרץ אמר למפגינים כי "שערי רוסיה היו נעולים מעל 70 שנה - והם ממתינים מספר חודשים", המפגינים השיבו בזעם כי "הם ממתינים כבר 2,500 שנה". בתום ההפגנה נפגשו נציגי המפגינים עם מזכירו הצבאי של ראש הממשלה עזריאל נבו. פעילי העדה הודיעו כי אם לא יהיה שיפור במצב - הם יוציאו אלפים לרחובות.
באוגוסט 2013 עם תום מבצע כנפי יונה, תנועת המחאה מטה המאבק להעלאת יהודי אתיופיה קיימה הפגנה מול משרד ראש הממשלה במחאה על סגירת העלייה, שכללה כ-700 מפגינים. בנובמבר 2016 כמחאה על הקפאת החלטת הממשלה להעלאת שארית יהודי אתיופיה, מטה המאבק יצא ב"צעדת החירות" יחד עם מספר חברי הכנסת ברחבי ירושלים, שכללה כ-1,500 מפגינים.
במרץ 2018, כמחאה על עיכוב המשך העלייה, הפגינו מאות מפעילי המאבק מול הכנסת, בהפגנה השתתפו חברי הכנסת. ב-29 ביולי 2018 הפגינו אלפים מול משרד ראש הממשלה נגד העיכוב במימוש החלטות הממשלה בנוגע לעלייה מאתיופיה.

הכרה ביהדות אתיופיה והדרישה לגיור לחומרה

בשנת 1973 אישר הראשון לציון עובדיה יוסף פסיקות רבניות קודמות אודות יהדותם של ביתא ישראל ועודד את עלייתם. עם זאת, בדומה לרב הראשי יצחק אייזיק הלוי הרצוג לפניו, נדרש מרן יוסף להתמודד עם חששו של רדב"ז כי קידושיהם של ביתא ישראל תקפים בעוד שנוסח הגט המשמש אותם אינו תואם את תיקוני חז"ל, מצב המעורר חשש לקיומם של ממזרים בקרב ביתא ישראל. הרב הרצוג התיר ספק הלכתי זה באמצעות הוספת ספק נוסף על גביו לגבי כשרות הליך הגיור שנהגו ביתא ישראל לעשות למצטרפים אליהם. פתרון הלכתי זה אפשר לחתן את העולים מאתיופיה עם שאר הציבור היהודי בישראל, אולם היה כרוך בהליך של גיור לחומרא, הכולל טבילה במקווה והטפת דם ברית, ללא ברכה מאחר שכל ההליך נעשה מחמת הספק בלבד. ראשוני העולים מאתיופיה ובהם העולים מאזור תיגראי עברו גיור לחומרא ללא תרעומת. עם התגברות העלייה מאזור בגמדר במבצע משה התעוררה תחושת השפלה בקרב חלק מהעולים מכך שגיירו אותם בלא ידיעתם ובניגוד לרצונם, במסווה של חיסון רפואי. תרמו לתחושות אלה חשיפת מבושיהם של הגברים והדרישה לטבול כלפי ציבור שהקפיד על טהרה בחומרה יתרה מכפי שהייתה נהוגה בישראל. בעקבות זאת קיימה קבוצת עולים בהנהגת אדיסו מאסלה הפגנות ממושכות מול בניין הכנסת ומול מועצת הרבנות הראשית בהיכל שלמה בחודשים מרץ-אוקטובר 1985. הפגנות אלה תוארו בשיר עבודה שחורה הפותח את האלבום אהוד בנאי והפליטים.
ב-2 באוקטובר 1985 נאם ראש הממשלה שמעון פרס בפני המפגינים והבטיח לטפל במשבר הגיור. לפי עדותו של משה בר-יודא, ציפו המפגינים כי הבטחת ראש הממשלה תקוים בדומה להחלטות הקיסר באתיופיה, ולכן הפרת ההבטחה הממשלתית הביאה להסלמה בהפגנות לכדי שביתת רעב באורך 32 יום. באותה העת עלה לישראל ליקה כהנת הדנה טקויה, שהוביל קו מתון של הידברות מול הרבנות הראשית, הגיע עמה להסכמה וקרא למפגינים לשוב לביתם. בירור הלכתי שעשה הרב שלמה משה עמאר עמו ועם בנו, הרב יוסף הדנה, אפשר לו לבטל את החשש לממזרות בקרב ביתא ישראל, מאחר "שאין ממש בקידושין שלהם, שמעולם לא נותן החתן דבר מה לידי הכלה (...) ואין אומרים שום דבר של קנין או קידושין כלל ועיקר (...) ומכל מה ששאלתי בזה לא ראיתי דבר ששייך בו עניין של קידושין, לא במעשה הנתינה ולא בדיבור הראוי לקידושין". מאמציהם של טקויה, בר-יודא והמפגינים הביאו להפסקת הטפת דם הברית, אולם מונה רשם נישואין ארצי לבדיקת יהדותם של בני זוג בעת רישום נישואין.
ביולי 1989 נערכה מחאה מול הכנסת על ידי עשרות מיוצאי אתיופיה, כנגד הרבנות הראשית ומשרד הדתות בתביעה לאפשר לבני העדה להינשא ללא טבילה. לטענת המוחים מאות זוגות שנישאו לפי מנהגי העדה - לא מוכרים כנשואים על ידי המדינה. מחאות אלו הביאו בהדרגה לידי הסרת דרישות הרבנות דה–פקטו מבלי שהרבנות שינתה את דרישתה באופן רשמי. חוות-דעת הלכתית של הרב מנחם ולדמן משנת 1990 ופסיקה הלכתית של הראשון לציון שלמה משה עמאר משנת 2003 ביטלו את החשש לממזרות בקרב ביתא ישראל, מאחר קידושיהם ממילא אינם תקפים להלכה. בשנת 1991 פסק הרב משה פיינשטיין כי מבחינת הדין העולים מאתיופיה "אינם באיסור ממזרות... שהרי יש בהם כמה וכמה ספקות", אף כי הוסיף לעמוד על הדרישה לגיירם, לצד החובה לקרב אותם לכלל עם ישראל.

הכרה במעמד הכהנים

כהני ביתא ישראל בישראל לא קיבלו מעמד רשמי עם הגיעם לישראל, גם בגלל הטלת הספק ביהדותה של קהילת יהודי אתיופיה כולה. באתיופיה הכהנים הנהיגו את הקהילה, הורו לציבור כיצד לנהוג בדרכי התורה, ערכו חתונות, לוויות, גירושים ושחיטה. עם הגעתם לישראל לא הכירה הרבנות בטקסים שערכו הכהנים וחתרה לערער את מעמדם. בסתיו 1992 ארגנו קבוצות של פעילים ישראלים אתיופים סדרת הפגנות בדרישה להכרה בכהנים כעורכי טקסים דתיים על ידי המדינה וכן לשלם להם שכר כרבני קהילות.

מחאת 2006

בתחקיר עיתונאי שפרסמה חברת החדשות של ערוץ 2 בתאריך 31 באוקטובר 2006 נחשף כי לא נעשה שימוש בתרומות הדם של עולים מאתיופיה. בעקבות התחקיר התחדשו ההפגנות אודות פרשת הדם, הפעם בהובלת צעירים שהוריהם עלו מאתיופיה. בעקבות המחאה הבטיח שר הבריאות יעקב בן יזרי להקים ועדה מקצועית שתבחן כיצד ניתן לפתור את הסוגיה, אולם זו לא הוקמה בפועל. עם זאת הביאה המחאה לעדכון הנחיות מד"א ב-15 באפריל 2007, כך שילידי ישראל שהוריהם עלו מאתיופיה יוכלו לתרום דם, בדומה לשאר ילידי ישראל. על אף טענות מד"א משנת 2007 כי "מעולם לא נאסר על אתיופים ילידי ישראל לתת תרומת דם", עמדה ועדת נבון עוד בשנת 1996 על האבסורד שבפסילת דמם של ילידי הארץ רק בשל מוצא הוריהם והמליצה פה אחד לבטל הנחיה זו, אולם המלצותיה לא יושמו.

מחאת 2013

בדצמבר 2013 סירב צוות מד"א להתרים דם מחברת הכנסת פנינה תמנו-שטה, שעלתה מאתיופיה בגיל 3, בתואנה כי לבני העדה האתיופית יש "סוג דם מיוחד". בעקבות זאת סילק יו"ר הכנסת יולי אדלשטיין את צוות מד"א מהכנסת והושמעו גינויים חריפים מצד נשיא המדינה, ראש הממשלה, שרים ונבחרי ציבורי נוספים. מנהלת שרותי הדם של מד"א טענה כי צוות המתרימים נהג על פי נוהלי משרד הבריאות, אשר פוסלים לקיחת דם ממי ששהה שנה או יותר במדינה שבה שכיחות האיידס גבוהה. בעקבות המחאה הציבורית, שהקיפה הפעם גם מגזרים נוספים מלבד ציבור העולים מאתיופיה, מינתה שרת הבריאות יעל גרמן ועדה מקצועית במשרדה לצורך "בחינת תרומות דם מאוכלוסיות המוגדרות כיום כאוכלוסיות בסיכון", בראשות פרופסור מנפרד גרין.

הדרת יוצאי אתיופיה משכונות מגורים

בינואר 2012 פורסמה כתבה בחדשות ערוץ 2 שבמסגרתה סיפרו תושבי קריית מלאכי כי הם אינם מעוניינים שבסביבתם יתגוררו תושבים מבני העדה האתיופית, בשל חשש מירידת ערך מחירי הדירות וההשפעה שתהיה, לדבריהם, לתושבים אלו על איכות המגורים בסביבה. בתוך כך, פורסם בכתבה על סירובם של כמה בעלי בתים בקריית מלאכי למכור דירות לבני העדה האתיופית. אחד מהם אמר כי "לאתיופים יש ריח של פצצת אטום".
לאחר הפרסום, ב-10 בינואר 2012 הפגינו כאלפיים מבני הקהילה האתיופית בקריית מלאכי ועמם אזרחים רבים קיימו תהלוכה לכיוון הרחבה המרכזית בעיר, שם התקיימה הפגנה נגד הגזענות כלפי יוצאי העדה האתיופית. המפגינים נשאו שלטים עליהם נכתב בין היתר "שחור זה רק צבע", "גזענות זה לא גזעי" ו"מכירים את ה-KKK?". כן התקבלו דיווחים כי כתובות "תג מחיר נגד אתיופים" רוססו על גבי מכוניות ועל קירות בתים ברחובותיה.
שרת הקליטה סופה לנדבר מסרה לקראת ההפגנה כי "צר לי לשמוע שבשנת 2012 קמים בציבור הישראלי גורמים עוינים לעולים החדשים, אשר לוקחים חלק פעיל במפעל הציוני". לנדבר ציינה כי בהיסטוריה הלא רחוקה "כולנו התחלנו כעולים בישראל, ואני מתביישת לגלות שבתוך עמנו מתגלים סימנים של חוסר סובלנות כה בוטה". עוד נמסר כי משרד הקליטה רואה בחומרה כל ביטוי אלים כלפי עולים חדשים וקורא לרשות המקומית כמו גם לציבור להוקיע תופעות כאלו מקרבם.
ב-18 בינואר כ-5,000 מפגינים, רובם בני העדה האתיופית, צעדו מרחבת הכנסת במחאה על הגזענות כלפיהם, וקיימו עצרת בגן העצמאות בירושלים. המפגינים נופפו בדגלי ישראל ונשאו שלטים שעליהם נכתב "כאן גרים בכיף גזענים", "היום זה אני, מחר זה אתה" ו"די לגזענות". כמו כן, הם צעקו "דור חדש דורש שינוי", "מי שלא קופץ גזען", "לא ניתן לשחור להיות מסכן".

ההפגנות

בעקבות הסרטון נערכו הפגנות סוערות ברחבי ישראל במחאה על יחס המשטרה ליוצאי אתיופיה בישראל, יחס שלטענתם נגוע בגזענות ולוקה בשיטור יתר. כדוגמאות נוספות ליחס זה הביאו מנהיגי המחאה את פרשת השמדת מנות הדם של עולי אתיופיה, הדרה של תלמידים ותלמידות ממוצא אתיופי ממוסדות חינוך, ואת פרשת מותו של יוסף סלמסה. מפגינים אחדים עטו חולצות עם הכיתוב ״איפה אברה?״, שרמזו על חטיפתו של אברה מנגיסטו עליה הוטל איפול באותה עת.
ב-30 באפריל נערכה הפגנה בת כאלף משתתפים בירושלים. בין היתר הפגינו המפגינים מול המטה הארצי של משטרת ישראל, ברחוב המלך ג'ורג', חסמו את כביש 1 ואת תנועת הרכבת הקלה בירושלים.
אף על פי שכוונת מארגני ההפגנה הייתה לקיים הפגנה לא-אלימה, ההפגנה נהפכה למהומה בעקבות מספר מתפרעים שהפעילו אלימות. 14 בני אדם נפצעו במהלך ההפגנה, בהם 11 אזרחים ושלושה שוטרים. שניים מהמפגינים נעצרו. המפגינים ניסו להניע את המחאה אל מול בית ראש הממשלה בירושלים, אך המשטרה מנעה זאת. דמאנו שאטה, מדוברי המפגינים, אמר: "שנים שאנחנו אוכלים את הגזענות הזו, וסיר הלחץ הזה התפוצץ." המפגינים טענו כי כוחות המשטרה רואים ביוצאי אתיופיה חשודים מידיים באופן סיסטמטי, וכי חלה עלייה באירועי האלימות המשטרתית נגד יוצאי אתיופיה. טענות אלה באו לידי ביטוי גם בדיווחים על שהתרחש בהפגנה זו עצמה: בין היתר, דווח כי המשטרה השליכה רימוני הלם לעבר המפגינים והשתמשה כנגדם בגז מדמיע. גם חברת הכנסת לשעבר פנינה תמנו-שטה, שהשתתפה בהפגנה, טענה שהמשטרה השתמשה בכוח מופרז ולא מידתי, ואמרה: "הכותרות חוטאות לאמת, משום שאלה מנסות להוציא אותנו כקהילה אלימה. הם צריכים להקים ועדת חקירה שתבדוק את כל העבירות והתיקים שנפתחו בשנים האחרונות וכך יגלו תוצאות מחרידות על מעצרי שווא ומאסרי שווא." שוטר לשעבר ממוצא אתיופי טען בעקבות ההפגנה: "האצבע על ההדק קלה עד בלתי-נסבלת".
ב-3 במאי נערכה אחר הצהריים הפגנה ליד מגדלי עזריאלי, שאליה הגיעו, בנוסף לבני העדה האתיופית, חברי כנסת, סופרים, עיתונאים ואזרחים שביקשו להזדהות עם המאבק. לאחר כשעה וחצי נעו המפגינים, שמספרם הגיע לכאלפיים, לכיוון נתיבי איילון וחסמו אותם. כתוצאה מכך נוצר פקק תנועה כבד. המשטרה נמנעה מלהתעמת עם המפגינים שחסמו את הכביש והורתה לנהגים לחזור על עקבותיהם נגד כיוון התנועה.
אף על פי שמנהיגי המפגינים הצהירו שכוונתם הייתה לקיים הפגנה לא-אלימה, מספר מתפרעים ניסו לפרוץ לבניין עיריית תל אביב, ניפצו חלונות ראווה של בתי עסק באזור, פגעו בכלי רכב והשליכו לעבר השוטרים לבנים, אבנים ובקבוקים. בתגובה פיזרו השוטרים את כלל ציבור המפגינים בעזרת ירי רימוני הלם וגז בכינון ישיר, הסתערות פרשים והתזת זרנוקי מים. לטענת המשטרה, בהפגנה נפצע שוטר אחד באורח בינוני, וכן נפצעו עוד 55 שוטרים באורח קל ו-12 אזרחים נוספים. 43 מפגינים נעצרו, 19 מתוכם הובאו למחרת להארכת מעצר ובית המשפט האריך את מעצרם של 15 מהעצורים. בדיון הארכת המעצר שנערך למחרת בבית המשפט, טען נציג משטרת ישראל כי מגמת המשטרה הייתה להפגין איפוק מול ההתפרעויות, אך אלו "עברו קו אדום". מנגד טענו המפגינים כי המשטרה הכתה גם מפגינים תמימים ונמנעה מהגשת עזרה רפואית לפצועים.
בהערכת מצב שקיים המפכ"ל בעקבות ההתפרעות, הוחלט להקים צוות חקירה מיוחד לאיתור המתפרעים. ב-6 במאי הגישה פרקליטות תל אביב כתבי אישום נגד ארבעה יוצאי אתיופיה שהשתתפו במהומות, באשמת אלימות ותקיפת שוטרים.
ב-4 במאי נערכה הפגנה של יוצאי אתיופיה בקריית גת. ב-7 במאי נערכה הפגנה של יוצאי אתיופיה באשקלון. המפגינים צעדו משכונת עתיקות, שבה ריכוז גבוה של יוצאי אתיופיה, עד לבית העירייה. ב-12 במאי נערכה הפגנה של יוצאי אתיופיה בחיפה. המפגינים צעדו מגן האם אל כיכר ספר שבאחוזת שמואל. ב-3 ביוני נערכה הפגנה של יוצאי אתיופיה בתל אביב ליד מגדלי עזריאלי. המתפרעים ניסו לחסום את התנועה הזורמת לכיוון רחוב קפלן חרף התנגדות המשטרה. בעימותים עם כוחות המשטרה נעצרו שני מתפרעים.

תגובת הממשלה - הקמת הצוות למיגור גזענות נגד יוצאי אתיופיה

הממשלה הגיבה לאירועים אלו, בקידום של מדיניות ממשלתית לקידום שילובם המיטבי של יוצאי אתיופיה בחברה הישראלית, תוך שילוב מספר משרדי ממשלה לרבות: משרד החינוך, משרד הרווחה והשירותים החברתיים, משרד הבריאות וצוות יישום ומעקב אחר התוכנית בעלות כוללת של 192 מיליון ש"ח. הצוות שהוקם נקרא "הצוות למיגור גזענות נגד יוצאי אתיופיה", הוגדר כצוות בינמשרדי, שכולל נציגי ממשלה, נציגי נציבות שירות המדינה ומשטרת ישראל ונציבת שוויון הזדמנויות בעבודה במשרד הכלכלה והתעשייה. יו"ר הצוות נקבעה כאמי פלמור, מנכ"לית משרד המשפטים. הדו"ח המסכם של "הצוות למיגור גזענות נגד יוצאי אתיופיה", שנודע גם כ"דו"ח פלמור" הוגש בחודש אוגוסט 2016 וכלל סקירה ושיקוף של האירועים המשמעותיים שחוו יוצאי אתיופיה כגילויי גזענות ואפליה. הצוות בראשות פלמור הציג למעלה מ-50 המלצות, אותן אימצה ותקצבה הממשלה. מתוך 50 ההמלצות, 34 (67%) בוצעו, 8 (17%) בהליך ביצוע ו-9 (16%) טרם בוצעו (נכון למרץ 2019). בשנת 2019, בעקבות פרשת הריגתו של סלומון טקה, טענה שולה מולא, יושבת ראש, אגודת יהודי אתיופיה בישראל כי ליחידה למאבק בגזענות במשרד המשפטים אין סמכות אמיתית.

פרשת הריגתו של יהודה ביאדגה

ב-18 בינואר 2019 יצא יהודה ביאדגה, צעיר הלוקה בנפשו לרחוב כשהוא עטוף בטלית ונושא סכין. משפחתו הזעיקה משטרה, וחמישים דקות לאחר הקריאה, ירה השוטר שהגיע למקום והרגו מטווח קצר. ב-30 בינואר 2019 הפגינו כעשרים אלף איש בתל אביב בדרישה להעמיד לדין את השוטר היורה ולחדול משיטור יתר אשר קיים לדבריהם כלפי צעירי העדה. בניגוד להפגנות משנת 2015, התאפיינה הפגנה זו ביחס מאופק הן מצד המשטרה והן מצד המפגינים, שהונהגו על ידי כהני העדה. מפקד מחוז תל אביב של המשטרה, ניצב דוד ביתן, טען כי "האירוע הוא גאווה גדולה לדמוקרטיה, תעודת כבוד לקהילת יוצאי אתיופיה ולשיתוף פעולה של המארגנים עם המשטרה". עם זאת, לקראת תום ההפגנה נעצרו 11 מתפרעים לאחר שהשחיתו רכוש ופגעו בשישה שוטרים. לטענת המפגינים חסמה המשטרה את כל צירי התנועה באזור ההפגנה, וכן כיתרה את אחרוני המפגינים באמצעות מאות שוטרי יחידת הסיור המיוחדת של המשטרה.

המחאות

ב-1 ביולי, למחרת הריגתו של טקה, מאות בני העדה האתיופית הפגינו בחיפה ובקריות, שרפו צמיגים וקראו קריאות בגנות המשטרה. בתוך כך, ניסו חלק מהמפגינים לפרוץ לתחנת משטרת זבולון ובתגובה נורו לעברם רימוני הלם. בהמשך אותו ערב, התרחבה המחאה ונערכו הפגנות באשקלון, בקריית גת ובקריית עקרון וכן כביש 4 נחסם לתנועה.
ב-2 ביולי התגברו המחאות וכללו אלפים מבני העדה. מפגינים חסמו צירי תנועה מרכזיים במוקדים שונים ברחבי הארץ, ובחלק מהמקומות אירעו עימותים עם שוטרים. אזרחים אשר ניסו להמשיך לנסוע בכבישים החסומים, הותקפו פיזית על ידי המפגינים. אירוע אלים אירע בצומת עזריאלי בתל אביב כאשר נהג שפרץ את המחסום וניסה לחצות את המפגינים עם רכבו, הותקף וחולץ על ידי שוטרים סמויים ומכוניתו נשרפה. בנוסף, לפי הודעת המשטרה, המפגינים יידו בקבוקי תבערה, אבנים ובקבוקים, שרפו צמיגים וגרמו נזק לרכוש. אבנים יודו לעבר אוטובוס בפתח תקווה ושמשותיו נופצו, בקריית מלאכי נרגמו ניידות משטרה באבנים ובעפולה הותקפו שוטרים אחרי חצות, ואחד מהם ירה באוויר. בקריית אתא, הפכו המפגינים ניידות, ניפצו את שמשותיהן ואף הציתו אחת מהן. בתחילה נקטה המשטרה במדיניות של הכלה על מנת שלא לדרדר את האירוע, אך לאחר שעות של חסימת כבישים ושיבושים שגרמו לעומסי תנועה כבדים - כוחות המשטרה החלו לפזר בכוח את ההפגנות. בסך הכל על-פי נתוני המשטרה, נפצעו 83 אנשים מתוכם 47 שוטרים, 26 מפגינים וכבאי אחד. נעצרו 70 מפגינים.
נשיא המדינה, ראובן רבלין, יצא בקריאה באותו היום, למפגנים לשמור על איפוק ואמר: "אין לאיש מאיתנו דם סמיך יותר, ולעולם לא יהיו חיי אחינו ואחיותינו הפקר".
ב-3 ביולי התחדשו המחאות בעוצמה פחותה. בתל אביב חסמו כ-200 מפגינים את רחוב בגין ופונו בכוח, ובתוך כך נתיבי איילון נחסמו לכ-40 דקות ונפתחו. בראשון לציון וביבנה מפגינים יידו אבנים לעבר שוטרים. ביום זה נעצרו 14 במוקדי המחאה.
ב-8 ביולי, בגמר השבעה על סלומון טקה, חודשו הפגנות המחאה. בתל אביב חסמו המפגינים בצהריים את רחובות קפלן ואבן גבירול. בערב התאספו כאלף מפגינים בכיכר רבין. בנוסף נחסמו כבישים בפתח תקווה, רחובות ונתניה.
ב-8 ביולי 2019 התקיימה פגישה במשרדו של היועץ המשפטי לממשלה אביחי מנדלבליט בהשתתפות המשנה ליועמ"ש עמית מררי, מנכ"לית משרד המשפטים אמי פלמור, ראש היחידה הממשלתית לתיאום המאבק בגזענות במשרד המשפטים אווקה-קובי זנה, נציגים נוספים ממשרד היועץ, פרקליטות המדינה ומשרד המשפטים. כן השתתפו בפגישה מנכ"לי הארגונים אגודת יהודי אתיופיה בישראל, טבקה, פידל ועורכי הדין של משפחת טקה.
ב-15 ביולי 2019 נערך דיון מיוחד בזמן הפגרה בעקבות בקשתם של למעלה מ-25 חברי כנסת, לדון בהצעה לסדר בנושא "הכישלון הלאומי המתמשך בקליטת יהודי אתיופיה". יושב ראש הכנסת יולי אדלשטיין אמר בפתח הדיון: "...צריך גם לומר ביושר שאנחנו כחברה וכמדינה לא עשינו את כל הנדרש למען שילובם ובמיוחד במובן הרחב של המילה, לא במובן של משכנתא זו או אחרת, אלא במובן של התייחסות לפעמים גזענית לפעמים מתנשאת כלפי אנשים בגלל צבע העור שלהם". שר העלייה והקליטה יואב גלנט השיב בשם הממשלה. במקביל לדיון נערכה הפגנה מול משכן הכנסת, 13 מפגינים נעצרו לאחר שההפגנה עברה לצומת ליד בית המשפט העליון ולאחר מכן לרחוב יפו.
החל מסוף חודש יולי 2019, החלו פעילים לעמוד במשמרות מחאה מול בתיהם של שר הפנים, ראשת מח"ש, היועץ המשפטי לממשלה ופרקליט המדינה. בסוף אוגוסט נערכה עצרת "הסיפורים מאחורי השמות" ברחבת מוזיאון תל אביב, בה סיפרו משפחות על בניהם שנהרגו בעקבות אלימות משטרתית.