google/wiki40b huggingface dataset:
יגאל גבאי

יגאל גבאי (נולד ב-1961 בחולון) הוא מעצב גרפי ישראלי. 
גבאי עיצב למעלה ממאה בולים עבור השירות הבולאי וזכה בשבחים והישגים בגין חלקם. בנוסף, עיצב גבאי עשרות מטבעות ומדליות עבור בנק ישראל והחברה הממשלתית למדליות ולמטבעות. עד לפני עשור, זכה ב–46 פרסים בביאנלה לעיצוב ולתקשורת חזותית "חתך הזהב" על חדשנות ומקוריות בעיצוב גרפי, מטעם אגודת המעצבים הגרפים בישראל.

על עבודתו

את דרכו המקצועית החל בשנת 1982 כמאייר בטכניקת האיירבראש. בשנים 1983-1988 שימש כארט דיירקטור במשרדי פרסום. משנת 1988 הוא בעליו של סטודיו עצמאי לעיצוב גרפי ותקשורת חזותית.
גבאי הוא הראשון שהכניס את כתב ברייל על גבי בול ישראלי - "100 שנה לבית חינוך עיוורים בירושלים".
בשנת 2001 פרסם את עבודתו "Antology 1" - אוסף של 43 גלויות קונספט מעולם העיצוב הגרפי. בחלק מן הגלויות נתן גבאי מחווה לאישים כמו יוהאן סבסטיאן באך, ויקטור הוגו, אנטוניו גאודי, ניקולאוס קופרניקוס, פדריקו פליני, גרגור מנדל, איין ראנד ועוד. על עבודה זו זכה בפרס "עיצוב הזהב", בתחרות "חתך הזהב". 
בין השנים 2003-2007 שימש כארט דיירקטור ועורך גרפי של בטאון חיל האוויר ועיצב לבטאון מתווה גרפי (Grid Layouts) חדשני ומעודכן. בשנים 2007-2008 היה העורך הגרפי הראשון של "ביבשה" - בטאון זרוע היבשה.
בשנת 2003 זכה במקום ראשון בתחרות לעיצוב של מיצב הקבע במבואת המכללה לפיקוד טקטי במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה. במיצב זה ביטא גבאי את רוח צה"ל, חזונו ומורשתו במצגות אינטראקטיביות הממוקמות על כתלים מאויירים, המצעידות את המתבונן בציר זמן העובר בין חמש מלחמות ישראל.
באביב 2014 הושק הספר “בעוז רוחם“ בעיצובו הגרפי של גבאי. הספר (667 עמודים) שיצא לאור בהוצאת משרד הביטחון, מגולל את סיפורי המעשה ואת שמותיהם של מי שהוענקו להם עיטור הגבורה, עיטור העוז, עיטור המופת, צל"ש הרמטכ"ל, ואות הערכה מטעם הרמטכ"ל - מאז מלחמת העצמאות ועד היום.
בשנים האחרונות עוסק גבאי בעיצוב כרזות חברתיות. עיקר עבודתו העיצובית כיום היא עיצוב תדמית ומיתוג חברות ישראליות ובינלאומיות.
יהודית תידור באומל-שוורץ

יהודית (ג'ודי) תידור באומל-שוורץ (נולדה בניו יורק ב-1959) היא ראש המכון לחקר השואה באוניברסיטת בר-אילן.

ביוגרפיה

למדה בבית ספר יסודי בניו יורק ע"ש הרב דב רבל ולמדה שנתיים בבית הספר התיכון של ישיבה אוניברסיטה לבנות במנהטן. עלתה ארצה עם משפחתה בשנת 1974 ולמדה שנתיים בבית הספר התיכון העירוני הדתי ברמת גן ("הרא"ה"). 
שירתה בשירות לאומי בשנים 1976 - 1977 כמפעילת משחקייה במתנ"ס ברמת עמידר. 
סיימה תואר ראשון באוניברסיטת בר-אילן בשנת 1979 במקצועות היסטוריה כללית ומדעי המדינה וסיימה תואר שני בבר-אילן בשנת 1981 בתולדות ישראל. כתבה את עבודת המ"א שלה בנושא "הצלתם של הילדים הפליטים היהודיים בבריטניה 1939 - 1945" בהנחיית פרופ' דן מכמן.
בשנת 1986 קיבלה תואר דוקטור להיסטוריה מאוניברסיטת בר-אילן, על עבודה שכותרתה "הצלתם ויישובם של הילדים הפליטים היהודיים מאירופה בארצות הברית בשנים 1945-1938" שכתבה במחלקה להיסטוריה כללית בהנחיית פרופ' חיים גניזי. לימדה קורסים בנושא השואה במסגרת לימודי יסוד ביהדות באוניברסיטת בר-אילן מאז תחילת לימודי התואר השני, ועבדה כחוקרת במכון לחקר השואה באוניברסיטה בין השנים 1980 - 2002. 
עבדה באוניברסיטה הפתוחה כחברת צוות בקורס "בימי שואה ופקודה" ולאחר מכן כמרכזת ההוראה של הקורס וכן כמרכזת הוראה של הקורס "פולין" (1983 - 2004). לימדה בחוג לתולדות עם ישראל באוניברסיטת חיפה ובמכללת אורנים. לימדה במכללת אמונה בירושלים, וב"טורו קולג'" בירושלים. משנת 1998 מלמדת במחלקה לתולדות ישראל באוניברסיטת בר-אילן וכיום היא פרופ' מן המניין במחלקה. שימשה כראש המכון לחקר הציונות הדתית בבר-אילן (2009 - 2011), כראש התוכנית ביהדות זמננו (2002 - 2013), כראש בית הספר ללימודי יסוד ביהדות (2018-2013), וכראש המרכז לחקר האישה ביהדות ע"ש פניה גוטספלד הלר (2017-2011). היא עומדת בראש המכון לחקר השואה ע"ש ארנולד וליאונה פינקלר, וממונה על הקתדרה לחקר השואה ע"ש משפחת אברהם ואדיטה שפיגל, והקתדרה לחקר שואת יהודי אירופה ע"ש הרב פנחס ברנר. 
נשואה לפרופ' יהושע שוורץ ואם לשתי בנות.
מטאלורג מגניטוגורסק (כדורגל)

היסטוריה

המועדון הוקם לראשונה בשנת 1932 בחסות מפעל המתכות המקומי.
הקבוצה השתתפה באליפויות ברית המועצות ובעיקר בליגה הסובייטית השנייה בשנים 1948–1949 ובשנים 1958–1991. הישג השיא שלה היה מקום שני בעונת 1983.
בשנים 1992–1993 הקבוצה נטלה חלק באליפות ליגת המשנה הרוסית ובשנים 1994–2005 התמודדה בליגת הכדורגל המקצוענית של רוסיה, השלישית בחשיבותה.
הקבוצה סיימה במקום 15 באזור המרכז של הליגה בעונת 1992, בעונת 1999 סיימה במקום הששי בליגה הרוסית השנייה.
מאז 2006 הקבוצה מתמודדת בליגת הכדורגל החובבנית של רוסיה ומתקשה לשוב למסגרות המקצועניות.

אצטדיון הקבוצה

מגרש הבית של הקבוצה הוא האצטדיון המרכזי בעיר מגניטוגורסק שנפתח בשנת 1967 ונקרא תחילה "אצטדיון 50 שנה למהפכת אוקטובר". בשיאו הכיל 13,300 מושבים. בשנת 2017 נפתח מחדש לאחר שיפוץ שנערך בו וצמצם את מספר המושבים ל-10,000.
אנדריי לוקאנוב

ראשית חייו

לוקאנוב נולד במוסקבה למשפחת גולים בולגרית, שנאלצה להגר מממלכת בולגריה על רקע פעילותה הפוליטית במפלגה הקומוניסטית הבולגרית. אמו הייתה ממוצא יהודי. ב-9 בספטמבר 1944 התחוללה ברחבי בולגריה הפיכה בחסות הצבא האדום ובעקבותיה נטלה חזית המולדת הבולגרית את השלטון. פעילות המפלגה הקומוניסטית הותרה והגולים ובכלל זה משפחתו של לוקאנוב שבו לבולגריה. אביו, קרלו לוקאנוב, כיהן כשר החוץ של בולגריה בין 1956 ל-1961 וב-1963 הצטרף אנדריי למפלגה הקומוניסטית, הוצב לתפקיד בשירות החוץ הבולגרי והחל בקריירה פוליטית.

הקריירה הפוליטית

לוקאנוב היה חבר במשלחת הבולגרית לאו"ם ולקומקון וב-1987 מונה לשר לסחר חוץ של בולגריה. ב-1989 התפטר מתפקידו ונטל חלק במהלכים שהובילו להדחתו של טודור ז'יבקוב מהנהגת המפלגה והמדינה. לוקאנוב הצטרף לאגף הרפורמיסטי במפלגה הקומוניסטית וב-3 בפברואר 1990 התמנה לראש ממשלת בולגריה. בתקופתו שינתה המפלגה הקומוניסטית את שמה למפלגה הסוציאליסטית הבולגרית ובאפריל אף זכתה בבחירות הכלליות שנערכו במדינה.
ב-3 במאי 1990 חידשה ממשלתו של לוקאנוב את היחסים הדיפלומטיים בין בולגריה למדינת ישראל לאחר 23 שנות ניתוק.
לוקאנוב כיהן בתפקידו עד ראשית דצמבר ובתקופה זו סבלה בולגריה ממשבר כלכלי חריף ומאי שקט פוליטי וחברתי על רקע המצב הכלכלי ודרישת הציבור הבולגרי לרפורמה פוליטית. לוקאנוב התפטר ובהמשך נחלה מפלגתו תבוסה בבחירות הכלליות שנערכו במדינה.

אחריתו

לוקאנוב המשיך בפעילותו במפלגה הסוציאליסטית גם בעת שהייתה באופוזיציה תוך שהוא מוביל קו רפורמיסטי מובהק ומתעמת עם חלק מחברי המפלגה בני "הדור הישן". ב-1992 נעצר והואשם במעילה בכספי ציבור, אך שוחרר מחוסר אשמה. ב-2 באוקטובר 1996 נורה לוקאנוב בראשו ובחזהו בידי מתנקש בודד בעת שיצא מביתו ומת במקום. מספר חשודים נעצרו, הועמדו לדין וזוכו. רוצחו לא נתפס והמניע לרצח נותר עלום. ברחבי בולגריה נפוצו תאוריות קשר רבות בדבר נסיבות מותו ואחת מהן אף גורסת שלוקאנוב עדיין בחיים ומותו בוים.
ג'ול ארנו דה ריוויאר

ביוגרפיה

דה ריוויאר נולד בנאנט לאב צרפתי ולאם אנגליה כארנו ריוויאר והוסיף לעצמו את התוספת "דה". בתחרות הבינלאומית שהתקיימה בפריז בשנת 1867 לרגל התערוכה העולמית השנייה הגיע דה ריוויאר למקום השישי מתוך 13 משתתפים. הגם שהוא סיים אחרי מרבית האמנים שהגיעו לתחרות מחו"ל הקדים דה ריוויאר את האמן הפריזאי שמואל רוזנטל. דה ריוויאר הצליח בכמה תחרויות מינוריות בפריז: מקום שלישי בשנת 1880, מקום שני בשנת 1881, 1882 ו-1883 ומקום שלישי בתחרות קפה דה לה רז'אנס בשנת 1896.
דה ריוויאר השיג תוצאות גרועות במשחקיו הידידותיים מול פול מורפי, אך הצליח טוב יותר במשחקיו התחרותיים הפורמליים. בשנת 1855 הפסיד דה ריוויאר בדו-קרב לסרפינו דובואה 25-7, אך בשנת 1860 ניצח את תומאס וילסון בארנס +5 -2 =0 ואת פול ג'ורנו +7 -2 =1. בשנת 1867 ניצח דה ריוויאר את יוהאן לבנטל 2-0 בדו-קרב בפריז. בשנת 1883 הפסיד דה ריוויאר בהפרש קטן למיכאל צ'יגורין +4 -5 =1.
כתביו של דה ריוויאר כוללים מספר טורי שחמט וכן ספרים על ביליארד ועל משחק הרולטה. הוא אף המציא משחקים רבים.
כנף דלתא

כנף דלתא היא צורת כנף משולשת המשולבת בעיקר במטוסי קרב. צורת כנף זאת שונה מאוד מצורות הכנף ה"קלאסיות" כגון כנף ישרה וכנף משוכה.

היסטוריה

מחקר ועיצוב מבוססי כנף דלתא החלו עוד לפני מלחמת העולם השנייה בידי המהנדס הגרמני אלכסנדר ליפיש (Alexander Lippisch), אלא שבאף אחד מדגמיו לא נעשה שימוש נרחב במלחמה. מהנדסי חברת קונבאייר, שהעסיקו אותו אחריה, התרשמו מהם ואימצו את עיצוביו החדשניים. מטוסי המחקר והקרב בעלי כנפי הדלתא עוררו את עניינם של מהנדסים בריטים וצרפתים (בעיקר מחברת דאסו), ולאחר זמן קצר יוצרו מספר רב של דגמי מטוסים בעלי כנף דלתא, שנחשבה לבעלת ביצועים עדיפים על שאר עיצובי הכנף.
לאחר שנות ה-60 של המאה ה-20 ירדה קרנה של כנף הדלתא הקלאסית, אך עקרונות העיצוב נתנו השראה לצורות כנף חדשות, שקיימות במטוסי קרב חדישים בני ימינו.

חסרונות

חוסר רגש - במטוסים בעלי צורות כנף רגילות לקראת הזדקרות מתחילות רעידות, בשל רעידות אלו היה הטייס יכול להרגיש מתי הכנף עמדה להזדקר ויכל להימנע ממצבים אלו. בכנף דלתא אין תופעה של רעידות בזויות התקפה מסוכנות, והמטוס יכול להזדקר בלי כל אזהרה. בשביל לפצות על כך לרוב הותקן רכיב שתפקידו היה להזהיר את הטייס על מצבים מסוכנים. במיראז' 3 לדוגמה הותקן מעין רמזור (או בשמו הצרפתי "אדאמאר") אשר היה משנה צבע בתלות בזויות התקפה. המצבים היו: ירוק, ירוק-כתום, כתום, כתום-אדום ולבסוף אדום שהוא המצב הכי מסוכן. במטוסים אחרים הותקנו מערכות כדוגמת מרעידי סטיק שנועדו לדמות לטייס את הרגש שהיה מקבל במטוס בעל צורת כנף קלאסית. 
איבוד אנרגיה - מכיוון שלרוב מורכבים משטחי ההיגוי על הכנף (כולל מאזנות והגאי גובה) גורעים משטחים אלו מהשטח הכולל של הכנפיים בזמן בתמרונים חריפים, מה שמקטין את יחס גרר עילוי. למעשה מסוגלות כנפי דלתא לשאת זוויות התקפה גדולות יותר, אך המטוס מאבד יותר מהירות יחסית למטוסים בעלי צורת כנפים אחרות.
שחיקת גלגלים וכני הנסע- בזמן המראה במטוס רגיל, מפעילה העלאת האף מעט כוח על כני הנסע שכן הגוף מסתובב סביב מרכז הכובד. לעומת זאת בכנף דלתא, הנמשכת עד לקצה גוף המטוס  יוצרות הכנפיים כוח הלוחץ את המטוס כלפי מטה, מגדיל את החיכוך בגלגלים וגורם לשחיקה מוגברת בצמיגים ובכני הנסע עצמם.
פזארו

גאוגרפיה

פזארו שוכנת לחוף הים, עובדה המאפשרת לה לקיים תעשיית תיירות. חוף הים החולי מושך רוחצים והנמל הנוח הוא בסיס למרינה - מעגן לספינות פרטיות. העיר בנויה בשטח מישורי. בינה לבין הערים הסמוכות מצויות גבעות אחדות. בצפונה נמצא פארק סן ברטולו. ממערבה הרי האפנינים המגינים עליה מפני הרוחות הבאות ממערב ומצפון מערב. בפזארו נשפך לים נחל פוליה (Foglia), אשר מקורו בהרי האפנינים. יחד עם תושבי היישובים בעמק הפוליה עולה אוכלוסיית העיר המורחבת ל-150,000. אזור התעשייה של העיר מתאפיין בפיתוח נמרץ וממלא את רובו של עמק הנהר. 
מאז 2005 הוענק לעיר "דגל כחול" (Bandiera Blu) המעיד על איכות המים בחופי הרחצה והשרות לתיירות בערים השוכנות על שפת הים.

אקלים

בעיר שורר אקלים יבשתי. הרי האפנינים והגבעות מגינים עליה מפני זרמי אוויר קר מכיוון מערב. בחורף האקלים הוא קר ולח, הטמפרטורה הממוצעת של החודש הקר ביותר, ינואר היא בדרך כלל בין 3 ל-4 מעלות צלזיוס. בקיץ חם מאוד ולח, עם טמפרטורות המגיעות עד ל-35 מעלות צלזיוס. יוצא דופן היה הקיץ של 2003, כאשר הטמפרטורה הגיעה ל-43.8 מעלות צלזיוס. רוחות חזקות הן נדירות ביותר, מרוכזות בעיקר בסתיו. השלג הוא חריג.

היסטוריה

העיר נוסדה בשנת 184 לפנה"ס על ידי רומא העתיקה ונקראה בשם Pisaurum, על-שם נחל פוליה. היא הוקמה כמושבה באזור פיצ'נום (Picenum), מושבו של העם הפיצ'ני (Piceni), אשר חי במחוז מארקה בתקופת הברזל. שרידי ישוב קדומים של שבט זה נמצאו בנובילרה (Novilara). לצפון פיצ'נוס פלשו במאה ה -4 לפנה"ס הסנונס (Senones), חלק מהעם הגאלי. כאשר הרומאים הגיעו לאזור האוכלוסייה הייתה שילוב של שני הגזעים. 
תחת הממשל הרומי הייתה פזארו לצומת בויה פלמיניה. היא הפכה למרכז חשוב למסחר ולבניית אוניות. לאחר נפילת האימפריה הרומית נכבשה פזארו על ידי אוסטרוגותים ונהרסה במהלך המלחמה הגותית (535–554). הביזנטים בנו מחדש את העיר, ואז היא נקראה בשם פנטפוליס (Pentapolis) והייתה לחלק מאסרקאטו די רוונה (Esarcato di Ravenna) - מרכז מינהלי ביזנטי בצפון איטליה. בסוף המאה ה-8, היא נכבשה על ידי הלומברדים והפרנקים והפכה לחלק של מדינת האפיפיור. 
במהלך תקופת הרנסאנס נשלטה העיר על ידי המשפחות: מלטסטה (Malatesta) בין השנים 1285–1445, ספורצה (Sforza) בשנים 1445–1512 ודלה רוברה (Della Rovere) בשנים 1513–1631. תחת שלטונה של המשפחה האחרונה, אשר בחרה בה בתור בירתה, עברה פזארו תקופה משגשגת ביותר, ונבנו בה ארמונות ציבוריים ופרטיים רבים. כן הוקמה בה חומה חדשה, אשר הגנה עליה מהים. בשנת 1631 מת אחרון שליטי דלה רוברה, והשליטה על העיר עברה במלואה למדינת האפיפיור.
ב-11 בספטמבר 1860 נכנס צבא פיימונטה לעיר ופזארו סופחה לממלכת איטליה.

אתרים יהודים

בעיר ניתן לבקר באזור הגטו לשעבר ובמבנה בית הכנסת הספרדי. תחום הרובע שניתן לזיהוי היום במבנים מקוריים בני שלוש עד ארבע קומות באזור המצוי בין הרחובות: Castelfidardo, Sarah Levi Natan, dell Scole (בתי הכנסת) ו-della Botteghe. מבנה בית הכנסת האיטלקי ננטש אך בשנים האחרונות מתבצעות עבודות שחזור לבית הכנסת הספרדי. שניהם ללא ארונות קודש והבמות לקריאה בספר התורה, אשר הועברו לישראל. בית הקברות היהודי נמצא בדרך הנוף היורדת לים האדריאטי.
Supplies

הפקה

"Supplies" הוא סינגל השני מתוך האלבום Man of the Woods. אחרי הסינגל Filthy. הסינגל הופק על ידי טימברלייק והנפטונס. הנפטונס גם הפיקו את השיר "Girlfriend" של הלהקה שבה טימברלייק היה בה אן סיינק.

הקליפ

הווידאו-קליפ בוים על ידי דייב מיירס, והשחקנית והזמרת אייזה גונזלס משתתפת בקליפ.
מעליות הקומה ה-13

מקור השם

חברים שונים מהלהקה נתנו הסברים רבים ושונים למשמעות שמה. הסבר צפוי הוא התייחסות לאמונה הטפלה בתרבויות מערביות שהמספר 13 מהווה מזל רע, ולכן ארכיטקטים רבים תכננו בניינים גבוהים ללא הקומה ה-13. כמו כן ניתן הסבר שהשם נבחר בגלל שהאות "M", האות ה-13 באלפבית האנגלי היא האות הראשונה במילה מריחואנה.
ג'פרסון דה אוליביירה גלבאו

קריירה

ג'פרסון החל את דרכו ב-1995 בקבוצת הנוער של פרוביארה ולאחר שנתיים עבר לקבוצת הנוער של קרוזיירו. בשנת 2001 החל ג'פרסון להיכלל בסגל הקבוצה הבוגרת כשוער מחליף. ב-2003 לאחר שמספר רב של טעויות הוא הושאל לבוטפוגו.
ב-2005 הוא עבר לשחק בטרבזונספור מהליגה הטורקית כמחליפו של השוער האוסטרלי מיכאל פטקוביץ'. לאחר שלוש עונות בהן שיחק 44 משחקים, ג'פרסון עבר לקבוצת קוניאספור אולם לא הצליח למנוע את ירידת הליגה של הקבוצה. באוגוסט 2009, חזר ג'פרסון לבוטפוגו כשחקן חופשי.
ניקולו קונטאריני

ניקולו קונטאריני (באיטלקית: Nicolò Contarini; ‏ 26 בספטמבר 1553 - 2 באפריל 1631) היה הדוכס ה-97 של ונציה. קונטאריני כיהן כדוג'ה מאז בחירתו ב-18 באפריל 1630 ועד פטירתו, 15 חודשים לאחר מכן.
בתקופת כהונתו פגעה בעיר המגפה השחורה האיטלקית של 1629–1631 - מגפה אשר הרגה שליש מאוכלוסיית העיר.

קורות חיים

ניקולו קונטאריני נולד בוונציה לג'ובאנה מורוזיני וג'יאנגאבריאלה קונטאריני. ניקולו למד פילוסופיה, ולאחר תום לימודיו החל בפעילות ציבורית עבור לה סרניסימה. בעת המחלוקת בין ג'ובאני קורנארו הראשון לבין רנייר זן, בשלהי 1629, ביקר קונטאריני את פעולותיו של קורנארו אולם לא הפך לאופוזיציונר בפועל, ולכן תמכו בו שתי הקבוצות לאחר מותו של קורנארו. בבחירות שנערכו ב-18 בינואר 1630 היה קונטאריני מועמד של פשרה בין הסיעות השונות.
בראשית כהונתו, במאי 1630, הפסידו הכוחות הוונציאנים בקרב בואלגיו, במסגרת המלחמה על השליטה במנטואה. הפסד זה הביא להסכם שלום שנחתם ברגנסבורג באותה שנה.
ביוני 1630 פרצה בוונציה המגפה השחורה. ממשלת ונציה פעלה במהירות, הטילה הסגר על החולים ושרפה את הגופות, אולם לא הצליחה למנוע את התפשטות המגפה ואלפים רבים נפטרו ממנה.
באוקטובר 1630, לבקשת הסינוריה, נדר קונטאריני נדר לבנות כנסייה לכבוד מרים, אם ישו על מנת שהמגפה תיפסק. קונטאריני נפטר בעצמו מהמגפה בטרם הונחה אבן הפינה של כנסיית סנטה מריה דלה סאלוטה, אותה נדר לבנות.
קרחון עמנואל

היסטוריה ומקום השם

שמו של הקרחון ניתן לו על ידי משלחת טרה נובה שחקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1910–1913. הקרחון נקרא על שם קולג' עמנואל באוניברסיטת קיימברידג' שבאנגליה.
האחים אברלי

היסטוריה

פיליפ ואחיו דון הקימו יחד את ההרכב בשנת 1956, אך הסינגל הראשון שהקליטו "Keep A Lovin Me" נכשל מסחרית.
הצמד פרץ לתודעת הציבור בשנת 1957 בזכות מספר ביצועים הרמוניים בולטים אשר לוו בגיטרה אקוסטית. בתחילת דרכם המוזיקה של הצמד הושפעה מאוד ממוזיקת הקאנטרי (הוריהם היו נגני מוזיקת קאנטרי), אף על פי כן, הסגנון המוזיקלי של הצמד השתנה בהדרגה לסגנון רוק. החזות ה"טובה" שלהם ושיריהם ההרמוניים גרמו לכך שבאותה העת הם לא נחשבו בקרב הקהל הרחב למוזיקאים שנויים במחלוקת בדומה למספר מוזיקאים אחרים בסגנון הרוק באותה העת כגון ריצ'רד הקטן ואלביס פרסלי, אף על פי כן הצמד צבר פופולריות רבה באותה העת והייתה לו השפעה גדולה על התפתחות מוזיקת הרוק. 
הצמד היה בשיא הצלחתו בסוף שנות ה-50 של המאה ה-20 ובמחצית הראשונה של שנות ה-60 של המאה ה-20, אך בהמשך, שילוב של שירות צבאי ותקופת הפלישה הבריטית, גרמו לכך שהצמד מעולם לא הצליח לשחזר את הפופולריות שלו כבעבר. על אף שהמשיך להוציא לשווקים תקליטים, בשנת 1973 הצמד התפרק באופן זמני. הצמד החל להופיע שוב יחד ב-1983, כאשר באותה העת הוציא לשווקים אלבום חדש אשר הופק בין היתר בשיתוף עם פול מקרטני ודייב אדמונדס.
לאורך השנים האחים אברלי הצליחו להביא בסך הכל 26 להיטים למצעד ה-Top 40 של בילבורד. האחים אברלי המשיכו להופיע באופן קבוע כצמד בכל רחבי העולם עד למותו של פיליפ בינואר 2014, כתוצאה מסיבוך של מחלת ריאות חסימתית כרונית, שנגרמה מעישון כבד.
נייס

היסטוריה

נייס מערכות הוקמה בשנת 1986 על ידי קבוצת מהנדסים יוצאי יחידה 8200 של חיל המודיעין הישראלי: דוד (דידי) ארזי, בני לוין, יואב אבטליון, מרדכי (מיקי) גולן (גולדמן), אברהם לזר ונסים אברהם. הקבוצה עבדה כצוות אחד ביחידה, תחת פיקדו של סגן-אלוף דידי ארזי שכיהן כמנכ"ל הראשון של החברה. המשרד הראשון של החברה היה ממוקם בדירה שכורה ברחוב משה סנה בתל אביב ותחילה פעלה החברה כקבלנית משנה לתעשיות הצבאיות.
ההכנסות שהתקבלו מהפרויקטים אותם ביצעה שימשו למימון מחקר ופיתוח בתחומים חדשים וב-1990 השיקה מערכות להקלטת קול טלפוניות. תחילה התמקדה במכירת המערכות לשירותי ביטחון ומודיעין, אולם כעבור מספר שנים החלה לשווק מוצרים גם לשוק האזרחי. באותה עת הקימה גם חברת הזנק בשם "נייסקום", שפיתחה מוצרי תקשורת בטכנולוגיית Asynchronous Transfer Mode. בשנת 1994 נמכרה "נייסקום" לחברת Com3 תמורת 58 מיליון דולר, בעסקה שסימנה את תחילתו של גל מכירות הסטארט-אפים הישראלים. בשנת 1991 עבדו בחברה 48 עובדים והיא הפכה לחברה ציבורית, לאחר שמניותיה הונפקו בבורסה לניירות ערך בתל אביב. בשנת 1996 הנפיקה מניות בבורסת נאסדאק וגייסה כ-20 מיליון דולר וב-1997 הנפיקה שוב וגייסה 75 מיליון דולר.
בתחילת שנות ה-2000 רוב הכנסות החברה הגיעו ממכירת מערכות לניהול קשרי לקוחות, באמצעות מערכות הקלטת קול למוסדות פיננסיים ולארגונים המעוניינים לעקוב אחר השיחות במרכזי השירות הטלפוניים שהם מפעילים. בנוסף פעלה בשוק הביטחוני בשתי חטיבות. חטיבה למערכות הקלטה למגדלי פיקוח ומוסדות צבאיים, וחטיבה לניהול אינטראקציה חזותית המוכרת מערכות להקלטת ודיאו, המאפשרות אחסון ואחזור של נפח גדול של סרטים מצולמים וכוללות יכולות ניטור שונות, בהן זיהוי פנים. בשוק הביטחוני המתחרה העיקרית שלה הייתה ורינט מערכות מקבוצת קומברס הישראלית. בשנת 2001, בעקבות התפוצצות בועת הדוט-קום, קריסת הבורסה והמיתון החלו דיונים על מיזוג בין שתי החברות. המיזוג לא יצאה לפועל ונייס החלה להרחיב את עסקיה בשורה של מיזוגים ורכישות. בשנת 2002, רכשה מקבוצת תאלס הצרפתית את החברה הבת Thales Contact Solutions (שהייתה אחת המתחרות הגדולות שלה), תמורת הרכישה הייתה 30 מיליון דולר במזומן, ועוד 2.18 מיליון במניות שהקצתה נייס לתאלס, שהיו 14% מהון מניותיה. כך שתאלס הפכה לבעלת המניות הגדולה בנייס. החל משנת 2003 מכרה תאלס בהדרגה את אחזקתה בנייס. באפריל 2005, ביצעה רכישה משמעותית נוספת כשרכשה את נכסי חטיבת ההקלטות הדיגיטליות של מתחרתה חברת דיקטפון. חברת דיקטפון, עצמה תבעה את נייס בשנת 2000, בסכום של 100 מיליון דולר, בגין הפרת חלק מהפטנטים שלה בתחום ההקלטה והאחסון הדיגיטלי. בשנת 2003, במסגרת הסכם פשרה, שילמה נייס לדיקטפון 10 מיליון דולר.
בשנת 2015 מכרה נייס את חטיבת הסייבר שלה לאלביט מערכות תמורת כ-158 מיליון דולר, ולאחר מכן מכרה את חטיבת הביטחון הפיזי שלה לקרן הפרייבט אקוויטי באטרי ונצ'רס תמורת 100 מיליון דולר. בכך יצאה החברה מפעילות בתחום הביטחוני, והיא מתמקדת בתחום הארגוני-עסקי.
בשנת 2016 שינתה החברה את שמה מנייס מערכות בע"מ לנייס בע"מ.
הפועל ירושלים (כדורעף)

היסטוריה

בשנות ה-1970 שיחקה הפועל ירושלים בליגה הארצית וליגה א' (שהיו אז הליגה השנייה והשלישית, בהתאמה). בתחילת שנות ה-90 התפרקה "הפועל ירושלים". לפני-כן, בשנת 1986 הוקמה קבוצת הכדורעף אס"א ירושלים על ידי מיקי קידר, שהייתה מורכבת בעיקר מסטודנטים ירושלמים, וכמה שחקנים ותיקים. רוב השנים שיחקה אס"א ירושלים בצמרת הליגה הארצית (הליגה השנייה דאז). בשנת 2001 זכתה הקבוצה באליפות הליגה הארצית, והעפילה לליגה הלאומית למשך עונה אחת. בשנת 2007 לקח מרכז הפועל את הקבוצה תחת חסותו ושינה את שמה להפועל ירושלים. עד 2007 שיחקה הקבוצה בליגות הנמוכות בארץ ולא זכתה להצלחה מקצועית. 
מאז הפיכתה להפועל ירושלים 1, החלה הקבוצה בנסיקה מקצועית, ובתוך מספר שנים תחת אימונו של אוריה כהן הגיעה לליגת העל שבה היא משחקת עד לעונה זו, 2015/2016. בתום משחקי הסיבוב הראשון של עונת 2015/2016 העפילה הקבוצה למשחקי הפלייאוף העליון, ובסיום העונה סיימה במקום ה-6 עם 13 נקודות (4 ניצחונות מתוך 19 מחזורים). בתום הסיבוב השני של עונת 2016/2017 סיימה הקבוצה במקום השישי בטבלה, ובכך שובצה למשחקי הבית התחתון. עם סיום העונה הסדירה דורגה הקבוצה המקום השני בבית התחתון (20 נקודות, 6 ניצחונות מתוך 20 משחקים), ובהמשך הפסידה בשלב רבע גמר הפלייאוף של ליגת העל.
טירת דוויסיב

היסטוריה

הטירה הוקמה על ידי האנס היינריך פון וולף ורעייתו ג'ייטה האמפרי. פון וולף היה קצין גרמני, שב-1904 נשלח לדרום-מערב אפריקה הגרמנית כחלק מכוחות השוצטרופה. ב-1906 שב לגרמניה, וב-1907 נישא לג'ייטה האמפרי, בתו החורגת של הקונסול האמריקאי בדרזדן. האמפרי ירשה ממון רב מסבה, ובעת שנישאו כבר הייתה מיליונרית. זמן קצר לאחר נישואיהם, נסעו לדרום-מערב אפריקה הגרמנית, ורכשו קרקע בשטח של 5,500 דונם, אותם ייעדו להקמת חווה. בשטח זה, הקימו השניים את ביתם, שנראה כטירה, ובנייתו הושלמה ב-1909.
פון וולף הביא לחווה סוסי הרבעה מאוסטרליה ומבריטניה ופרי הרבעה מסוג הרפורד, בהם השתמשו להרבעה בחוות ברחבי המושבה. בנוסף, הביא פון וולף לחווה עדר כבשים ממושבת הכף, אותו ייעד להפקת צמר. פרט לעובדי החווה, העסיקו בני הזוג גם שבעה עובדים מינהל ומשק שהתגוררו באגף המערבי של הטירה, ובהם רואה חשבון, שף, תופר ומשרתים אישיים. בעת שבני הזוג התגוררו במקום, כינו אותם תושבי האזור "הברון" ו"הברונית", אף שלא היו להם תוארי אצולה, בשל אורח חייהם.
ב-1914 יצאו בני הזוג פון וולף מנמל לידריץ לכיוון אנגליה, במטרה להביא סוס הרבעה נוסף. במהלך שהותם בים, פרצה מלחמת העולם הראשונה, וכנתינים גרמנים לא יכלו להגיע לאנגליה. הם שינו את נתיב הפלגתם, והגיעו לריו דה ז'ניירו. שלטונות ברזיל החזיקו בהם במעצר במשך מספר חודשים, ולאחר מכן עלו על ספינה נייטרלית והפליגו לאירופה. פון וולף שב לצבא הגרמני, ונהרג ב-1916 בקרב על הסום. ג'ייטה המשיכה להתגורר במינכן עד מלחמת העולם השנייה, אז עקרה לשווייץ, ולאחר סיום המלחמה נסעה לארצות הברית. היא נפטרה בסאמיט שבניו ג'רזי ב-1946.
ג'ייטה פון וולף מעולם לא שבה לטירה, ואף לא תבעה את זכויותיה בקרקע שבבעלותה. עם עזיבתם ב-1914, הפקידו את החווה בני הזוג בידי חברים, ואלה מכרו אותה ב-1920 למשפחת מורמן השוודית. לאחר מותו של אב המשפחה, ירש בנו את החווה, והוא החזיק בה עד שנהרג במלחמת העולם השנייה, בעת ששירת בחיל האוויר הדרום-אפריקאי. לאחר מכן, רכש את הקרקע תאגיד תורר גרופ. ב-1979 בעת שדרום-מערב אפריקה הייתה תחת שליטת דרום אפריקה, רכשו שלטונותיה את הטירה, והכריזו עליה כאתר לאומי. גם לאחר עצמאות נמיביה ב-1990 נשמר מעמדה של הטירה, והיא מנוהלת בידי החברה הממשלתית נמיביה ויילדלייף ריזורטס, שמפעילה בה מוזיאון, מסעדה וכן חדרי אירוח ואתר קמפינג.

אדריכלות

הטירה נבנתה בתכנונו של האדריכל הגרמני וילהלם זאנדר. היא נבנתה בסגנון נאו-רומנטי, וכוללת גם מאפיינים גותיים. היא נבנתה מאבן חול אדומה, שנכרתה מגבעה מאחוריה. רוב הבנייה נעשה על ידי פועלים בני הררו, אך על גימור הלבנה פיקחו אומנים מאיטליה. יתר חומרי הבנייה הובאו מאירופה, והועברו מנמל לידריץ על גבי עגלות רתומות לשוורים. את עבודות העץ בטירה ביצעו נגרים מבלגיה, גרמניה ושוודיה. הטירה כוללת 22 חדרים, ושטחה 900 מ"ר.
פול פוגבה

קריירה

פוגבה, אחיו הצעיר של הכדורגלן פלורנטין פוגבה, נולד בצרפת למשפחה מוסלמית של מהגרים מגינאה. גדל בפרבר עוני של פריז, והחל את קריירת הכדורגל שלו במועדוני כדורגל חובבניים בעיר. כשהיה בן 14 הצטרף למחלקת הנוער של לה האבר.
בשנת 2009, כשהיה בן 16, עבר פוגבה לאקדמיה של מנצ'סטר יונייטד מאנגליה. המעבר לווה ברעש גדול שכלל האשמות מצד לה האבר על תשלומים לא חוקיים מצד מנצ'סטר יונייטד למשפחתו של פוגבה ואיומים בתביעת דיבה מצד יונייטד. הנושא נידון בערכאות שונות עד שלבסוף הפרשה הסתיימה בהסכם פשרה בין הצדדים. פוגבה היה חלק מרכזי מהקבוצה הצעירה שזכתה בגביע האנגלי לנוער ב-2011. בתחילת עונת 2011/2012 קודם פוגבה לקבוצה הבוגרת של המועדון וערך בסך הכל שבע הופעות במדיה. לאורך כל העונה התקיים משא ומתן בין פוגבה להנהלת המועדון על הארכת חוזהו, אך מצד המועדון הועלו טענות על דרישות כספיות מוגזמות של פוגבה, ומצדו של השחקן נשמעה אי שביעות רצון מכמות דקות המשחק שקיבל, והמשא ומתן פוצץ.
ביולי 2012 חתם פוגבה ביובנטוס מהסרייה א' האיטלקית. ב-22 בספטמבר 2012 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, כשפתח בהרכב במשחק מול קייבו ורונה. ב-20 באוקטובר כבש את שער הבכורה שלו, בניצחון 2–0 על נאפולי. בסך הכל כבש פוגבה חמישה שערי ליגה בעונתו הראשונה ביובנטוס, וזכה עם הקבוצה באליפות. בעונת 2013/2014 כבש שבעה שערי ליגה, וזכה עם הקבוצה באליפות שנייה ברציפות.
בשנת 2013 זכה בפרס "ילד הזהב" המוענק לשחקן עד גיל 21 המצטיין באירופה. ב-2015 נבחר לקבוצת השנה של אופ"א. דבר שביסס את מעמדו כאחד הקשרים הבולטים בכדורגל האירופי.
ב-9 באוגוסט 2016 שב פוגבה לקדנציה שנייה במנצ'סטר יונייטד ששילמה עבורו 105 מיליון אירו, סכום ההעברה הגבוה ביותר ששולם עד אז, שיא שנשבר עם להעברתו של ניימאר בשנת 2017. ב-18 באוגוסט ערך פוגבה את הופעת הבכורה המחודשת שלו במדי מנצ'סטר יונייטד בניצחון 2–0 על סאות'המפטון. ב-24 בספטמבר כבש פוגבה את שער הבכורה שלו במדי יונייטד בניצחון 4–1 על לסטר סיטי. ב-20 באוקטובר 2016 כבש פוגבה צמד שערים בניצחון 4–1 על פנרבחצ'ה בשלב הבתים של הליגה האירופית. הוא זכה עם הקבוצה בגביע הליגה האנגלי ובליגה האירופית בעונתו הראשונה בקבוצה, ואף כבש את השער הראשון בניצחון 2-0 במשחק הגמר מול אייאקס, לאחר שבעיטה שלו מכ-18 מטרים פגעה בדווינסון סאנצ'ס והכניעה את השוער.

נבחרת לאומית

פוגבה ייצג את צרפת בכל הנבחרות הצעירות השונות, ובשנת 2013 זכה עם הנבחרת הצעירה בגביע העולם עד גיל 20. במרץ 2013 זומן לראשונה לסגל נבחרת צרפת הבוגרת לקראת המשחקים נגד גאורגיה וספרד במוקדמות מונדיאל 2014. ב-10 בספטמבר 2013 כבש את שער הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 4–2 על נבחרת בלארוס.
פוגבה נכלל בסגל הנבחרת למונדיאל 2014, ובשלב שמינית הגמר כבש שער בניצחון 2–0 על נבחרת ניגריה. בהמשך המשחקים הודחה צרפת ברבע הגמר לאחר הפסד לגרמניה, ופוגבה זכה בתואר השחקן הצעיר המצטיין בטורניר.
בגמר מונדיאל 2018 כבש פוגבה את השער השלישי של צרפת בניצחון 4–2 על נגד קרואטיה, וזכה עם נבחרתו בגביע העולם.