google/wiki40b huggingface dataset:
בקי אדלסון

רבקה אדלסון (באנגלית: Rebecca Edelsohn), או כפי שהייתה מוכרת, בקי אדלסון, (באנגלית: Becky Edelson;‏ 1892-1973) הייתה אנרכיסטית ושובתת רעב שנכלאה ב-1914 על הפרת הסדר הציבורי במהלך נאום של IWW (איגוד הפועלים הבינלאומי). היא הייתה האישה הראשונה לשבות רעב בארצות הברית.

ביוגרפיה

אדלסון נולדה ב-1892 באודסה, אוקראינה. משפחתה היגרה לארצות הברית כשהייתה בת שנתיים. מאוחר יותר, היא שהתה תקופה בבית היתומים היהודי בניו יורק, ושוחררה משם ב-14 במאי 1902. כמתבגרת, היא חייתה בביתה של אמה גולדמן.
בשנת 1906, לאחר שחרורו מהכלא של אלכסנדר ברקמן, הוא ואדלסון התיידדו, וכעבור שנה החלו במערכת יחסים אינטימית. היא נעצרה ב-1906 באספה שדנה בנושא ליאון צ'ולגוש, אשר גרם לפילוגים בתנועה האנרכיסטית כשהתנקש בחייו של הנשיא ויליאם מקינלי. היא נעצרה שוב באספת איגוד פועלים ב-1908. היא נעצרה פעם שלישית ב-23 במאי 1909, יחד עם ליאופולד ברגמן והואשמה בהפרת הסדר הציבורי.
בשנת 1911 היא עברה הפלה בלתי חוקית, בסיועו של הרופא האנרכיסט, בן רייטמן.
בעקבות הטבח בלאדלו ב-1914, בו המשמר הלאומי של קולורדו ושומרים פרטיים של המכרות טבחו במחנה כורים ומשפחותיהם, אדלסון הייתה בין מובילי שורה של הפגנות נגד ג'ון ד. רוקפלר בטריטאון, ניו יורק. ביום הראשון של ההפגנות, אדלסון, ארתור קארון, צ'ארלס פלנקט, ואנרכיסטים אחרים נעצרו בהאשמת הפרות סדר אחרי שנאמו בכיכר הציבורית. בבית המשפט, אדלסון הואשמה ספציפית בכך שקראה לג'ון ד. רוקפלר, הבן "רב-רוצח". המפגינים דחו סיוע משפטי, והגנו על עצמם בלהט, כשאדלסון מובילה את הקבוצה. היא גינתה את ההאשמות כמונעים פוליטית, והטיחה בבית המשפט שאין הוא לגיטימי: "העיר הזאת היא בבעלות ג'ון ד. רוקפלר. אנחנו לא מצפים כאן לצדק." היא נכלאה בבלקוול איילנד, שם סירבה לקבל כל מזון מלבד מים. במכתב שהוברח לאלכסנדר ברקמן, היא כתבה, "עודני דבקה בתוכניותיי, ונמצאת בצום כבר 27 יום. אני חלשה מאוד." מכתב זה עורר את חבריה של אדלסון לפעולה, והם גייסו את ה-$300 הנחוצים לשחרר אותה בערבות.
אדלסון נישאה לעמיתה האנרכיסט צ'ארלס פלנקט אחרי מלחמת העולם הראשונה; הנישואים נמשכו תשע שנים. היה להם בן אחד.
אדלסון נפטרה מנפחת ב-1973.

מורשת

מוריס הולוד, אנרכיסט הקשור לכתב העת אמא אדמה ומרכז פרר בניו יורק, סיפר בראיון ב-1972 עם ההיסטוריון פול אבריך על הצעידה לצד אדלסון:
דגל שחור התנופף, ובקי אדלסון צעדה שלובת זרועות עם צ'ארלס פלנקט. היא הייתה מלאה בלהיטות, תמיד שני צעדים לפני ברקמן או גולדמן. היא קראה לפירוק המיידי של המערכת הקפיטליסטית — ממש תעמולה של עשייה! היא הייתה מפורסמת בשל גרביוניה האדומים, אותם לבשה באותו יום. צעדנו בשדרה החמישית מיוניון סקוור עד רחוב 107. ברחוב 57, חצתה את הרחוב לימוזינה שחורה, ונעצרה לרגע בגלל הצועדים. בקי פתחה את הדלת, וירקה בפרצופיהם של אילי ההון.
יום הסטודנטים הבינלאומי

יום הסטודנטים הבינלאומי הוא מועד בינלאומי המצוין בקהילות סטודנטים ברחבי העולם, ב-17 בנובמבר.
במוסדות אקדמיים שונים בעולם יום הסטודנטים הבינלאומי נחגג באופן החסר מאפיינים לאומיים ומדגיש את המימד הרב-תרבותי של קהילת הסטודנטים הבינלאומית במוסד. במקורו, יום הסטודנטים הבינלאומי נקבע לזכר השתלטות השלטון הנאצי על אוניברסיטת קארל, בפראג שבצ'כוסלובקיה בשנת 1939, לאחר שפרצו במקום הפגנות לאחר הריגת הסטודנט יאן אופלטל והעובד ואצלב סדלצ'ק, וכן נגד כיבוש צ'כוסלובקיה.
הפגנות הסטודנטים בפראג החלו ב-28 באוקטובר 1939, על ידי תלמידים בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת קארל, לציון יום עצמאותה של הרפובליקה הצ'כוסלובקית. הפגנות אלה דוכאו על ידי המשטר ובמהלכן נורה הסטודנט יאן אופלטל. ב-11 בנובמבר 1939 נפטר יאן אופלטל מפצעיו. ב-15 בנובמבר יצא ארונו בתהלוכה מפראג אל מקום הולדתו במורביה. בתהלוכה צעדו אלפי סטודנטים אשר הפכו את האירוע למצעד מחאה נגד השלטון הנאצי. בתגובה תפסו השלטונות תשעה מנהיגי סטודנטים ומרצים ואלה הוצאו להורג, למעלה מ-1,200 תלמידים ומרצים נשלחו למחנה ריכוז זקסנהאוזן, וכל האוניברסיטאות והמכללות בצ'כיה נסגרו בהוראת השלטון.
יום הסטודנטים הבינלאומי צוין לראשונה בשנת 1941 על ידי מועצת הסטודנטים הבינלאומית (בה היו חברים סטודנטים פליטים רבים) וזאת בהסכמת בנות הברית. התאחדות הסטודנטים הבינלאומית (The International Union of Students) המשיכה מסורת זו והיא פועלת יחד עם התאחדות הסטודנטים האירופית (European Students' Union) להביא להכרה ביום הסטודנטים הבינלאומי כמועד בינלאומי רשמי של האומות המאוחדות.
אוהל שלמה

שכונת אוהל שלמה היא שכונה קטנה מצפון לרחוב יפו בירושלים, בסמוך לשוק מחנה יהודה.

רקע היסטורי

שנות התשעים של המאה ה-19 ראו התפרצות של בנייה יהודית אל מחוץ לחומות העיר העתיקה, במסגרת היציאה מן החומות. בניית השכונות נעשתה במגוון צורות ומגוון התארגנויות. מחד אגודות של תושבי העיר העתיקה שחברו לבנות שכונות חדשות, ומאידך שכונות שנבנו על ידי חברות כלכליות שונות. יוצאות דופן היו השכונות האחיות שערי ירושלים ואהל שלמה שנבנו על ידי איש חזון ציוני. 
סביב שכונת בית יעקב, עד אז שכונה מבודדת במערב ירושלים, נבנה גרעין של שכונות, הנסמך על עורק התנועה של רחוב יפו שסלילתו החלה בשנת 1867 ונסתיימה ב-1869 עליו עברה התנועה מירושלים מערבה לכוון מישור החוף. כביש זה – עורק התנועה והחיים העיקרי של ירושלים היה כשלעצמו בעל חשיבות כלכלית.

בנין השכונה

שכונת אהל שלמה ואחותה שכונת שערי ירושלים הוקמו על ידי הסוחר יצחק ליפקין. 
ליפקין בנה את השכונה מכספו יחד עם יהושע משה ושותפו הקבלן רחמים מזרחי, שעל שם אביו שלמה נקראה השכונה בשם 'אהל שלמה'. השכונה ידועה גם בכינוי "אבו אלבסל", בשל מקצועו של מייסדה, שהיה סוחר בצל. השכונה הוקמה בין שכונת שערי צדק מצפון, לבין שכונת בית יעקב הוותיקה מדרום.
השכונה הוקמה על פי התבנית המוכרת של סוף המאה ה-19. בשכונה הייתה חצר גדולה מוקפת בתים בני קומה אחת או שתים. במרכז החצר היה בור מים גדול שבו נאספו מי שתייה. מרבית הדירות בשכונה היו בנות 2 חדרים, חצר מקורה עם מטבחון ושירותים, וכן חצר פתוחה לגידול תבלינים וצמחי נוי.

הווי השכונה

הרצל ובלפור חקק שהתגוררו בסמוך לשכונת 'אהל שלמה' מספרים::
...בשנה האחרונה (החל מאפריל 2002) הרסו הדחפורים חלק גדול מן השכונה, לצורך פינוי מקום לרכבת הקלה. הלב דואב לראות את שברי הבתים. כאן היינו מבקרים לא פעם את אבא לוי, נכדו של שמואל לוי, מייסד בית שעוני השמש, והוא היה מראה לנו את אוסף הגיגיות שלו שבהן היה מפסל דמויות. היה זה מעין מוזיאון קטן בלב שכונת אבו בסל, ועם מותו פוזר האוסף בין בני משפחתו.

שנוי והריסה

בסוף המאה ה-20  סבל רחוב יפו בכלל והשכונות הצמודות מלחלקו המערבי בפרט מהזנחה שהביאה להידרדרות במצב המבנים ולחולשה של האוכלוסייה המתגוררת בהם. הזנחה זו הקרינה על כל חלקי מרכז העיר, שכיום כבעבר יונקים את חיותם מהתנועה השוקקת ברחוב יפו. 
לתהליך מספר סיבות, סיבה אחת היא הקמת מתחמי מסחר ותרבות בפריפריה של העיר ומחוץ לה, כדוגמת קניון מלחה. אזורי המסחר והתעשייה הקלה בתלפיות וגבעת שאול רוקנו את אזור מרכז העיר. סיבה נוספת היא פיגועי הטרור, שהכו  במרכז העיר ירושלים בעוצמה.
נכון לשנת 2008 עובר מרכז העיר ירושלים שינויים מאסיביים ונעשים מאמצים לשיקומו והזרקת חיים חדשים לרחובותיו. במרכז התהליך עומד פרויקט הרכבת הקלה שהקו הראשון שלו –הקו האדום, העובר לאורך כל רחוב יפו ועתיד לקשר את אזור מרכז העיר עם שכונות הפריפריה. 
התקווה היא כי פיתוח מערכת הסעת המונים יעילה תשפר את איכות הסביבה העירונית ותמשוך חזרת תושבים, חיי מסחר והשקעות למרכז, דבר הבא פעמים רבות על חשבון ערכים היסטוריים-תרבותיים רבי חשיבות. 
לתהליך החידוש וההתחדשות קיים פן נוסף של הרס העבר וחשש למחיקתו. הקו האדום העתיד לעבור ברחוב יפו לכל אורכו הצריך ביצוע העבודות הרחבה של הרחוב והריסת המבנים הגובלים ברחוב. כך נהרסים מרקמי מגורים, רחובות, וחיי התושבים שנשארו בשכונה משתנים לבלי היכר. כך נהרסו חזיתות הבתים בשכונת אהל שלמה, ובמקומם נבנו חזיתות דמה מצועצעות, אופי השכונה כשכונת חצר נהרס והושמד, וצורתו ההיסטורית של המתחם שונתה.
פרסי גריינג'ר

חייו

פרסי גריינג'ר נולד במלבורן שבאוסטרליה ב- 8 ביולי 1882. בילדותו הוא התחנך בעיקר על ידי אימו, שהייתה בעלת אישיות דומיננטית והשפיעה רבות על חיי בנה הקטן. כשבגר, גריינג'ר החל ללמוד נגינה בפסנתר וקומפוזיציה בפרנקפורט שבגרמניה, ובשנת 1901 הוא התשקע בלונדון, בירת אנגליה. שם, הוא הופיע בקונצרטים רבים כנגן פסנתר, ויצא לו מוניטין של פסנתרו קונצרטים מלא ברק ולהט. לארח כמה שנים הוא החל להלחין יצירות משלו. גריינג' לא התחבר למסורת הקלאסית שהייתה עוד נפוצה אז, והוא שאף ליצור "מוזיקה חופשית" כדבריו, מוזיקה שלא תיהייה כפופה לכל החוקים והמוסכמות הקלאסיים: המשקל והגובה. הוא שאף שהמוזיקה שלו תחקה תופעות טבע שונות, כמו הגלים, הרוח וכו'.
גריינג'ר היה חובב גדול של מוזיקה עממית. במהלך חייו הוא אסף והלחין שירי עם רבים, כמו יצירתו הגדולה סוויטת שירי עם דניים, שהיא מחרוזת של מספר שירי עם דניים שאותם אהב גריינג'ר. עיבודיו של גריינג'ר לשירי עם כמו "גני כפר", "שמחת רועים" ועוד אחרים מצטיינים באנרגיה ובאינטנסיביות רבה, ולעיתיתם בפתאוס נוקב ועמוק. כל אלו מעידים על אהבתו הרבה של גריינג' לשירם העממיים, ועל הזדהות אמיתית עם עולמם של הזמרים הכפריים ששרו אותם. כאשר שהה בלונדון הוא נחשף לעבודתם של ווהן וילאמס וססיל שארפ שאספו ושימרו שירי עם אנגליים רבים. גריינגר אף הלחין כמה שירים מתוך קובץ זה, לאחר ששמע את עיבודיו של שארפ לשירים, שהיו עדינים מדי ו"סלוניים" מידי לטעמו של גריינג'ר. גריינג' היה בין היוצרים הראשונים שהשתמשו בפונוגרף להקלטות של יצירותיו בשטח. 
גריינגר היה בקשרים טובים עם מלחינים רבים ונוספים שאיתם הוא חלק את אהבתו לשירי העם. בין חבריו המלחינים ניתן למנות את אדוורד גריג ודיליוס, שאותם הוא פגש בשנים 1906 וב- 1907. בשנת 1914 עבר גריינג'ר לאמריקה, והשתקע בעיר ניו יורק. שם, החל גריינג'ר לעבוד על עבודתו התזמורתית הגדולה והשאפתנית "הלוחמים", שאותה כתב להרכב שכולל פסנתרים רבים. לרוב הוא כתב מספר גרסאות שונות לכל יצירה שאותם כתב לכלים שונים, מתוך רצונו לספק מוזיקה למגוון הרכבים גדול ככל האפשר.
בשנת 1926 גריינג'ר התחתן עם המשוררת והאמנית השוודית אלה סטרם- קשר שנראה בעייתי ומוזר בעיני רבים. יש הטוענים כי גריינג'ר התעלל בה והתאכזר אלייה. אישיותו של גריינג'ר הייתה אכן מעט אכזרית והוא היה ככל הנראה אדם עם נטיות גזעניות, בעיקר כלפי התרבויות הלטיניות. גזענות זו באה לידי ביטוי, למשל, בעצם העובדה שגריינג'ר נמנע לשהתמש ביצירותי בהוראות הביצוע באיטלקית, כפי שהיה נפוץ במשך מאות שנים. ביצירותי הוא הרבה לכתוב "להגביר מאוד" במקום "קרשנדו", המונח האיטלקי המקביל והפופולרי הרבה יותר. למרות זאת, הוא הרבה לחקור תרבויות שונות ועמים שונים, דבר שכאמור בא לידי ביטוי ביצירותיו, שהיו בעלי אופי עממי ופלורקלוריסטטי. 
את שנותיו האחרונות העביר גריינג' בניסיון לכתוב "מוזיקה חופשית" שאליה הוא כל כך שאף להגיע. ביצירותיו האחרונות הוא שיחרר את המוזיקה מהסולמות ומהגבהים המקובלים. גריינג' נפטר בשנת 1961, בבדידות גדולה והוא נפטר כאדם נשכח שגדולתו המוזיקלית לא הייתה ידועה כמעט בציבור. לאחר מותו, ארכיון כתבי היד והחפצים שצבר במשך תקופת חייו חולקו בין המוזיאון שייסד באוניברסיטת מלבורן, הספרייה שהקים בפוינט פליינס וספריית הקונגרס. גם היום, שנים רבות לאחר שנפטר, עדיין מגלים פרטים חדשים על אישיותו הייחודית והמעניינת, אך יצירותיו הייחודיות והחדשניות הקנו לו מקום של כבוד בין מלחיני המאה ה-20.
השתק

השתק הוא כלל משפטי הקובע שאדם מנוע מלטעון טענה בבית המשפט. 
קיימים סוגים שונים של השתק. 
סוג אחד של השתק הוא מעשה בית דין, בו צד להליך משפטי מנוע מלטעון טענה שכבר הוכרעה על ידי בית המשפט. 
סוג נוסף של השתק הוא "השתק שיפוטי" על פיו אדם מושתק מלטעון טענה עובדתית כלשהי לאחר שבהליכים קודמים, בפני בית המשפט או בפני רשויות אחרות, טען טענה הפוכה.
סעיף 8

סעיף 8 הוא (אנגלית: Section 8) כינוי לקטגוריית סעיפים של שחרור מן הכוחות המזוינים של ארצות הברית, כאשר חייל אינו מתאים לשירות בגלל הפרעות נפשיות. כאשר חייל משוחרר מן הכוחות המזוינים של צבא ארצות הברית מסיבות נפשיות, או שהוא מתנהג כמי שיש לו הפרעות נפשיות, אומרים עליו כי "הוא בסעיף 8".

מקור המונח

המונח מגיע מתקנות מספר 615-360 של צבא ארצות הברית במהלך מלחמת העולם הראשונה, שם סעיף 8 פקד על שחרור אלו שאינם כשירים נפשית לשירות צבאי.
בשנת 1950 שחרור בעזרת סעיף 8 ניתן לכל חייל או חיילת שנתגלה כי הם הומוסקסואלים. בנוסף לקלון המתלווה לשחרור על ידי סעיף 8, בוטלו לחיילים הללו הטבות ותיקי מלחמת העולם השנייה.
בצבא האמריקני פסקו מלעשות שימוש בשחרור על פי סעיף 8 כדי לשחרר חיילים מסיבות פסיכולוגיות או פסיכיאטריות ובמקום משתמשים בתקנות ההפרדה 635-200 של השירות הפעיל. בפרק 5, פסקה 13 נכתב כי יש לשחרר את החיילים שאובחנו בצורה רפואית הסובלים מהפרעת אישיות.

הפיכת המונח לנפוץ

המונח נעשה נפוץ בעקבות סדרת הטלוויזיה "מ.א.ש", שם רב-טוראי קלינגר ניסה לקבל שחרור בעזרת סעיף 8 אך לבסוף זנח את מאמציו.
גם בסרט "מטאל ג'אקט", המגויס לאונרד לורנס הידוע בכינוי "גומר פייל" הופך לבלתי יציב בעליל כתוצאה מההתעללות של מדריך האימונים.
מרווין היץ

קריירת מועדונים

היץ החל את הקריירה כילד בקבוצות הילדים והנוער של סנט גאלן, ובשנת 2005, כאשר היה בן 18, החל לשחק בקבוצת המילואים של סנט גאלן. היץ השתייך לקבוצה זו במשך שלוש שנים, במהלכן הושאל לתקופות קצרות ליברדון ספורט, בשורותיה ערך שתי הופעות, ולוינטרטור, בשורותיה ערך 15 הופעות. בשנת 2008 עזב היץ את סנט גאלן, וחתם בוולפסבורג מהבונדסליגה. היץ שיחק בעיקר בקבוצת המילואים של וולפסבורג, ובעונת הבכורה שלו בקבוצה, 2008/09, היה השוער השלישי של הקבוצה הבכירה ולא ערך הופעות, אך היה שותף לעונה בה זכתה וולפסבורג באליפות היסטורית. לאחר מכן, היץ נשאר בוולפסבורג עד לתום עונת 2012/13. במהלך תקופה זו שימש היץ שוער שני לדייגו בנאליו, וערך 13 הופעות ליגה במצטבר, כשבמקביל הוא שיחק בקבוצת המילואים בקביעות.
בקיץ 2013 חתם היץ באאוגסבורג, אף היא מהבונדסליגה. בעונת הבכורה שלו במועדון, 2013/14, סיים היץ עם אאוגסבורג במקום השמיני בליגה, ובעונת 2014/15 סיימו היץ ואאוגסבורג באופן מפתיע במקום החמישי. מעונה זו זכור שער שהבקיע היץ בפברואר 2015 בתוספת הזמן מול באייר לברקוזן, שהשווה את התוצאה ל-2-2 והציל לאאוגסבורג נקודה. בעונת 2015/16 סיימו אאוגסבורג והיץ במקום ה-12 בבונדסליגה. מעונה זו זכור המקרה בו היץ השחית במכוון את הנקודה הלבנה באצטדיון ריין אנרגי לקראת בעיטת פנדל של אנתוני מודסט במשחק מול הקבוצה הביתית פ.צ. קלן. מודסט החמיץ את הפנדל, ואאוגסבורג ניצחה במשחק זה 1-0. היץ הודה במעשה ושילם לפ.צ. קלן מכיסו את עלויות התיקון של הדשא. באותה עונה, בליגה האירופית צלחו היץ ואאוגסבורג את שלב הבתים, והודחו בשלב הנוק אאוט הראשון על ידי ליברפול. בעונת 2016/17 סיימו היץ ואאוגסבורג במקום ה-13 בבונדסליגה. בעונת 2017/18 סיימו היץ ואאוגסבורג במקום ה-12 בבונדסליגה.
בקיץ 2018 עזב היץ את אאוגסבורג וחתם בבורוסיה דורטמונד על חוזה לשלוש שנים. את הופעת הבכורה שלו בבורוסיה דורטמונד בבונדסליגה ערך היץ בקלאסיקר מול באיירן מינכן בנובמבר 2018, בו ניצחה דורטמונד 3-2.

קריירה בינלאומית

בשנת 2006 ערך היץ שתי הופעות במדי נבחרת שווייץ בכדורגל עד גיל 21. ביוני 2015 ערך היץ את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת שווייץ הבכירה, בניצחון 3-0 על ליכטנשטיין במשחק ידידות. בשנת 2016 זומן היץ לסגל השווייצרי ליורו 2016, אך לא שותף בו כלל. בשנת 2018 היה היץ מועמד להיכנס לסגל השווייצרי למונדיאל 2018, אך הוא ויתר על הזימון.
יחסי איטליה–קוריאה הצפונית

היסטוריה

עד שנת 2000 נחשבה קוריאה הצפונית ביחסיה המדיניים כמדינה מבודדת. מדיניות זו השתנתה בינואר 2000 כאשר איטליה הודיעה על כינון יחסים דיפלומטיים רשמיים עם קוריאה הצפונית ביוזמת למברטו דיני, שר החוץ של איטליה, אשר בו בזמן שימש כמתווך מפייס בין איראן ללוב בזמן שלטון מועמר קדאפי.
נציגי קוריאה הצפונית בארגון המזון והחקלאות של האו"ם נועדו עם למברטו דיני על מנת להחיל את היחסים באופן רשמי. כינון יחסים רשמיים בין מדינה אשר חבֵרה בארגון המדינות המתועשות (G7) היה לצעד משמעותי עבור קוריאה הצפונית בזמנה.
בשנת 2017, בעקבות תוכנית הגרעין של קוריאה הצפונית הודח שגריר קוריאה הצפונית מאיטליה.
סייעות ברפואת שיניים

סייעות ברפואת שיניים הוא מקצוע פרא-רפואי בתחום רפואת השיניים. מקצוע זה כולל סיוע לרופא בטיפולים האינטראורליים בענפי רפואת השן השונים, כגון: כירורגיה, פרותטיקה - שיקום הפה, אנדודונטיה - טיפולי שורש, אורתודונטיה - ישור שיניים.
במקצוע זה קיימת דומיננטיות כמעט מוחלטת של נשים, ולכן כמעט ולא מוּכּרת בישראל צורת הזכר של המקצוע - "סייע".
תוכנית הלימודים כוללת בין השאר היסטולוגיה, מורפולוגיה, אנטומיה, פדודונטיה (רפואת שיניים לילדים). כמו כן במסגרת הלימודים חייבת הסייעת לבצע תקופת התמחות ולעבור בחינה של משרד הבריאות. בתום תקופת ההתמחות מתקבלת תעודה זמנית (לשנה) המוכרת על ידי משרד הבריאות. לאחר הוכחת שנת עבודה בתחום, מקבלים תעודה קבועה עם מספר רישיון.
תחומי אחריות של הסייעות כוללים: הכנת המרפאה, הכנת המכשירים, עיקור, עזרה לרופא במהלך הטיפול, ערבוב חומרים (הכנת החומרים הדנטליים לצורך טיפולים), תחזוקת כלים, עזרה בצילומי רנטגן של המתרפא ופיתוחם, הזמנת חומרים, ניהול מלאי (ניהול וניקיון מרפאה, מחסן וכדומה), מענה טלפוני ורשימת הודעות, ניהול שוטף, טיפול בכספים.
הסיוע ברפואת שיניים שונה מתפקיד השיננות, ומדובר בשני מקצועות נפרדים. בדרך-כלל חל איסור על מסייעים לבוא במגע ישיר עם הפה של המטופל, למעט לשם פעולות פשוטות כגון שאיבת רוק. בתפקיד השיננות, לעומת זאת, מותר לבצע פעולות רפואיות בפה של המטופל (מקצוע השיננות דורש לימודים ארוכים יותר מאשר מקצוע הסיוע). תפקיד הסיוע לרופא שיניים הוא בהכרח בצמוד אליו, ואילו שיננות יכול להתבצע בנפרד, לפני או אחרי טיפול השיניים.
היזק ראייה

היזק ראִייה הוא היזק אשר גורם אדם לחברו על ידי הסתכלות בשטחו הפרטי. לדברי אבן האזל ההיזק הוא בכך שמונע מחברו לעשות בחצר דברים של צנעה משום שירא שמא יסתכל בו. ומניעת ההשתמשות נחשבת להיזק. בהלכה ניתן לדרוש מהמזיק לחדול מהיזק זה.

יסוד הדין

יסודו הוא מדין "הרחקת נזיקין", כשם שאסור לאדם להניח ברשותו דבר שמזיק לחצר חברו, כך אסור לאדם לעמוד ברשותו ולהסתכל בחצר חברו. סוג היזק זה נקרא בתלמוד "גיריה דיליה", דהיינו עם הנחת המזיק בא ההיזק – מיד כשמסתכל בחצר חברו, חברו ניזק.

היזק ראייה שמיה היזק, או לאו שמיה היזק

דיני היזק ראייה נידונים בגמרא בפרק הראשון ("השותפין") במסכת בבא בתרא. 
ישנה מחלוקת בגמרא האם היזק ראייה נחשב להיזק במקרה שמסתכל בחצר חברו. להלכה נפסק שהיזק ראייה נחשב להיזק אפילו במסתכל בחצר חברו.

מחילה בהיזק ראייה

נחלקו הראשונים האם מועילה מחילה בבניית הכותל במקרה שיש היזק ראייה. לדעת הרמב"ן מאחר שהחיוב הוא מעיקר הדין לא תועיל מחילה, אך לדעת הרא"ש שיש כאן רק חיוב ממון מתקנת חכמים, הניזוק יכול למחול למזיק מלבנות את הכותל.
בעיר ההרגה

פרסום הפואמה

כאשר נודעו תוצאות הפרעות, קבוצת סופרים עבריים, תחת השם "אחים", הוציאה כרוז ובו קראו ליהודים להגנה עצמית. חברי הקבוצה הקימו ועדה ועל חיים נחמן ביאליק הוטל לבקר בבית המשפט בעת חקירת הפרעות, להכין רשימה של החללים, לתעד עדויות על יחס השלטונות ולראיין קורבנות אונס, לאסוף מידע, תצלומים ותעודות, לדווח על נזקים ברכוש.
בטרם צאתו לקישינב כתב את השיר "על השחיטה". בעקבות שהות בת חמישה שבועות בקישינב כתב את 'בעיר ההרגה'. רשמי ביקורו וחקירותיו בקישינב הועלו על הכתב ופורסמו במועד מאוחר יותר.
הפואמה נדפסה לראשונה תחת השם "משא נמירוב" בעיתון "הזמן" שבעריכת בן ציון כ"ץ, בעיר פטרבורג. שינוי השם והשמטת מספר שורות בשיר היו דרושים על מנת לקבל את אישור הצנזור, היהודי המומר לנדאו, לפרסום השיר. בתחילה הגיב ביאליק בכעס רב על השמטת השורות, אך בהמשך קיבל את השינוי בהבנה ואישר את פרסום הפואמה. הפואמה תורגמה לרוסית על ידי זאב ז'בוטינסקי, וכך הגיע לידיעת הקהל הרחב, כולל הקהל היהודי שאינו קורא עברית.
פרסום הפואמה, הכוללת תיאורי זוועה לצד ביקורת נוקבת על החולשה וחוסר האונים של הקהילה היהודית, הביא להד בהתארגנות היהודית והטביעה את חותמה על חיי הציבור. תיאור חרפתם של היהודים המסתתרים ומתפללים אל מול נשיהם הנאנסות, והעדר הגבורה היהודית, הפנה תגובת נגד לפסיביות בקרב ההנהגה הציונית, ועורר את היהודים להגן על עצמם.

פרשנות

מטרת הפואמה היא לעודד עשייה, אולם היא מסתיימת בהיעדר סיכוי לעשייה. מצבו של האל משתקף ממצבו של העם; חלש, חסר אונים ומאכזב.
הדובר המייצג את האלוהות, הוא דרכו של ביאליק להביע את הגינוי והזעם, מעם שאינו מסוגל לעשות זאת עבור עצמו. ולכן אלוהיו - מייצגיו עושים זאת במקומו, ולא רק בתחושות של חמלה, חולשה וכאב. אל מולו הנמען - שליח האל (המשורר הנביא) הנשלח לראות את האסון בעיר ההריגה, אך זעקותיו מצוות לידום על ידי האל. האלוהות מטילה את אחריות העם לגורלו. לעצבו במדבר, הרחק מהקרקע בה טובחים בו. ניתנות לעם ולניצולים שתי אפשרויות, להיוותר בבושתו כקבצן, או לעזוב אל המדבר וליצוק תוכן לחייו. 
המוטיבים החוזרים במהלך העלילה, בהם הסיפורים המקראיים, השגרה המרמזת כי לא נלמד אף לקח ממעשי הפרעות. וכי הקהילה היהודית לא השכילה להפנים את המעשים ולחפש פתרונות קונקרטיים. תיאורי האכזריות הרבים של איברים מרוסקים המנוגדים להתקוממות החלושה אל נוכח הזוועה. כל אלה מהווים פואמה נוקבת שמטרתה להעביר את המסר כי על העם ללמוד להגן על עצמו.

תרגום

הפואמה זכתה במהלך השנים למספר תרגומים. בשנת 1904, בסמוך לפרסום הפואמה, היא תורגמה לרוסית על ידי זאב ז'בוטינסקי. ז'בוטינסקי אף כתב שיר משלו כהקדמה לתרגומו. בשנת 1920 תרגם אברהם שבדרון את "בעיר ההרגה" לגרמנית שנדפס תחילה ב"ירובעל" והוצא לאחר מכן בחוברת מיוחדת. התרגום הראשון לשירי ביאליק ביידיש נעשה כנראה על ידי י. ל. פרץ שהדפיס בשנת 1903 ב"דער וועג" את תרגומו ל"בעיר ההרגה" - אולם התרגום לא היה לטעמו של ביאליק, עד שתרגם בעצמו את שירו בשם "אין שחיטה שטאדט" (בעיר השחיטה).
בשנת 1988 תורגמה הפואמה לספרדית בשם "La ciudad del exterminio", ובשנת 1990 תורגמה לגרמנית ויידיש על ידי המתרגם והעיתונאי הגרמני, ריכרד חיים שניידר (Richard Chaim Schneider).

תיאטרון

בשנת 2011 עלתה הצגת יחיד של זהר וקסלר בעקבות הפואמה והסיפור המשפחתי האישי שלו. ההצגה העמידה במרכזה את הזהות האישית כחלק ממהלך ההיסטוריה שמקורה בפוגרום קישינב ובפואמה. במהלכה עוברים מארכיוני בית ביאליק לרחובות קישינב.
בנדלרבלוק

בנדלרבלוק (בגרמנית: Bendlerblock) הוא מבנה גדול ברובע טירגרטן, לאורך תעלת לנדוור בברלין. במלחמת העולם השנייה הייתה בו מפקדת קשר ה-20 ביולי ובסיומה - המפקדה של גנרל הלמוט ויידלינג, המפקד האחרון של ברלין במלחמה זו.
הוא נבנה בשנים 1911–1914 בסגנון ניאו קלאסי ושימש כמפקדת הצי הקיסרי הגרמני. לאחר מלחמת העולם הראשונה הוא שימש כמפקדת הרייכסווהר.
בתקופה הנאצית נוספו אגפים למבנה ושוכנו בו משרדים של ה-OKH, OKW והאבווהר. במקום הייתה גם מפקדת "צבא המילואים" בפיקודו של גנרל פרידריך פרום שסביבו התארגנה קבוצת קצינים בפיקודו של קלאוס שנק פון שטאופנברג במטרה לחסל את אדולף היטלר כדי לסיים את המלחמה.
בבנדרבלוק הייתה זירת הדרמה העיקרית של כישלון קשר העשרים ביולי. בחצר המבנה הוצאו להורג שטאופנברג, סרן ורנר פון האפטן, גנרל פרידריך אולבריכט ו-אוברסט אלברכט מרץ פון קירנהיים. בתוך המבנה הוצא להורג קודם לכן גנרל לודוויג בק לאחר שנכשל בשני ניסיונות להתאבד על ידי ירייה בראשו.
בימים האחרונים של הקרב על ברלין בחר מפקד ברלין האחרון גנרל הלמוט ויידלינג בבנדלרבלוק בגלל חוזק הבית והמרתפים התת-קרקעיים המוגנים שבו וגם בגלל קרבתו לקנצלריה של היטלר. משם יצא ב-2 במאי 1945 לפגישה עם גנרל וסילי צ'ויקוב וחתם על כניעת ברלין ללא תנאי.
כיום נמצאים בבניין משרדי משרד ההגנה הפדרלי של גרמניה. ב-יולי 1955 שונה שם הרחוב בו נמצא הבניין מ-בנדלרשטראסה ל-שטאופנברגשטראסה.
בחצר המבנה הוסרטה סצנת ההוצאה להורג בסרט מבצע ואלקירי. במקום נערכים טקסי אזכרה ממלכתיים מדי ה-20 ביולי ומונחים זרי פרחים ליד לוחית הזיכרון.
ב-1980 נפתח בבנין "מוזיאון ההתנגדות הגרמנית לנאציזם" ובו פרטים על קבוצות גרמנים שהתנגדו לנאצים כמו קבוצת הוורד הלבן, קבוצת קשר ה-20 ביולי, הכומר מרטין נימלר וקבוצת "הכנסייה המוֹדָה" ועוד.
מחקר מתאמי

מחקר מתאמי הוא סוג של מחקר בשיטות מחקר במדעי החברה וברפואה, שבו נבדק האם ישנו מתאם בין משתנים שונים.
מחקר מסוג זה מבוצע בדרך כלל כאשר אין אפשרות לתפעל (לבצע מניפולציה) את המשתנים הנחקרים, בין אם משום שהדבר אינו אפשרי מסיבה גנטית, כספית או אתית.
מחקר זה יכול לבחון האם ישנו קשר בין שני משתנים, ולכן השערות המחקר ינוסחו באופן שבוחן האם קיים קשר בין המשתנים, ולא כהשערות סיבתיות, לפיהן משתנה אחד משפיע על המשתנה האחר.
פנינה להב

פנינה להב היא משפטנית המתמחה בהיסטוריה של המשפט הישראלי, חברת סגל הפקולטה למשפטים של אוניברסיטת בוסטון.

ביוגרפיה

להב סיימה בהצטיינות את לימודיה בפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים, ועשתה את לימודי הדוקטורט באוניברסיטת ייל בארצות הברית, שם התמחתה במשפט חוקתי עם דגש על חופש הביטוי. בשנות השבעים חזרה לארץ ולימדה במשך ארבע שנים באוניברסיטה העברית. לאחר מכן עברה לארצות הברית והצטרפה לסגל הפקולטה למשפטים בבוסטון יוניברסיטי. לצד פעילותה האקדמית, נמנתה עם פעיליה הראשונים של האגודה לזכויות האזרח.
לזכותה של להב מספר הישגים חלוציים. היא הייתה הראשונה לבנות וללמד קורס על זכויות האדם וגם הראשונה ללמד קורס על מעמד וזכויות האשה בישראל בפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית. היא פרסמה את המאמר הביקורתי הראשון על מעמדה המשפטי של האשה בישראל (כתגובה למאמר הסנגוריה הנלהב של פליאה אלבק) המאמר הראשון שהציג את התפישה והפסיקה של חופש הביטוי בישראל והמחקר הראשון על השפעות אמריקאיות על הפסיקה הישראלית. 
זכתה במספר פרסים, ביניהם פרס על מפעל חיים בלימודי ישראל ופרס מלטון על הצטיינות בהוראה. שרתה כעמיתה במרכז ללימודים מתקדמים במדעי ההתנהגות בסטנפורד, קליפורניה והמרכז ללימודים מתקדמים באוניברסיטה העברית בירושלים. לימדה כפרופסור אורחת באוניברסיטת תל אביב ובמרכז הבינתחומי הרצליה. בין השנים 1997-1999 כהנה כנשיאת האגודה ללימודי ישראל בארצות הברית.
בימים אלה היא מסיימת את ספרה על גולדה מאיר, הסוקר את חייה ופעלה של ראשת הממשלה הרביעית של ישראל דרך עדשת המיגדר.

כתיבתה

הידוע שבספריה הוא הביוגרפיה "ישראל במשפט - שמעון אגרנט והמאה הציונית", על שמעון אגרנט, לשעבר נשיא בית המשפט העליון. הספר משלב ביוגרפיה, היסטוריה וסוציולוגיה של ישראל עם היסטוריה של המשפט הישראלי בהקשרו הפילוסופי וההיסטורי. על הספר זכתה בפרס צלטנר בישראל ובפרס גרץ בארצות הברית וההיסטוריונית לורה קלמן, ביוגרפית עצמה, כנתה אותו "הביוגרפיה הטובה ביותר שקראתי מעודי". לאורך השנים פרסמה עשרות רבות של מחקרים, בעברית ובאנגלית, רבים מהם על שנותיו הראשונות של בית המשפט העליון.
להב פירסמה מספר ספרים ועשרות מאמרים בעברית ובאנגלית, בין השאר על חופש הביטוי, הזכות למידע, צנזורה ביטחונית, מלחמת סיני והמסגרת החוקתית של יציאה למלחמה, חוק שווי זכויות האשה ונשות הכותל. מספר ממאמריה תורגמו לרוסית.