google/wiki40b huggingface dataset:
ריי למונטיין

ביוגרפיה

למונטיין נולד בשנת 1974 בעיר נשואה שבניו המפשייר. אביו היה מוזיקאי. זמן קצר לאחר לידתו של ריי, אמו עזבה את אביו בעת שהיה בסבב הופעות.
הקריירה המוזיקלית של למונטיין החלה לאחר ששמע ברדיו באופן מקרי את שירו של סטיבן סטילס "Treetop Flyer". בעקבות זאת למונטיין החליט להתפטר ממפעל הנעליים בו עבד ולהקדיש את עיקר זמנו ומרצו בתור זמר וכותב שירים.
בקיץ 1999 בעודו עובד באופן חלקי כנגר הקליט למונטיין קלטת דמו שכללה 10 שירים מקוריים אותם ביצע בהופעות בברים מקומיים קטנים. ההקלטה הצליחה בהמשך למשוך את תשומת לבם של חברת התקליטים Chrysalis Music Publishing אשר הציעה לו בשנת 2004 חוזה הקלטות. בעקבות כן, למונטיין הקליט את אלבום הבכורה שלו "Trouble" בלוס אנג'לס במשך שבועיים יחד עם המפיק אית'ן ג'ונס. בארצות הברית, האלבום נכנס למצעד ה-Billboard 200, מכר מעל ל-250 אלף עותקים בארצות הברית ומעל ל-400 אלף עותקים ברחבי העולם.
ב-29 באוגוסט 2006 הוציא למונטיין לשווקים את אלבום האולפן השני שלו "Till the Sun Turns Black". אלבום זה הופק גם כן בשיתוף פעולה עם אית'ן ג'ונס. בארצות הברית, האלבום נכנס למצעד ה-Billboard 200 ומכר מעל ל-28 אלף עותקים בשבוע הראשון בלבד.
ב-14 באוקטובר 2008 הוציא למונטיין לשווקים את אלבום האולפן השלישי שלו "Gossip in the Grain". אלבום זה הופק גם כן בשיתוף פעולה עם אית'ן ג'ונס. בארצות הברית, האלבום הגיע למקום השלישי במצעד ה-Billboard ומכר מעל ל-60 אלף עותקים בשבוע הראשון בלבד.
למונטיין מתגורר כיום בחווה בעיירה וילטון שבמיין יחד עם אשתו ושני בניו.
פרידריך שולץ

קריירה מוקדמת

שולץ נולד ב-15 באוקטובר 1897 בנטקוב, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. בשנת 1914 עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-54 (פומרניה ה-7 - פון דר גולץ), ובשנת 1915 הועבר לרגימנט הרגלים ה-58 (פוזן ה-3), וב-26 ביוני 1916 הועלה לדרגת לוטננט. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, אות הפציעה בשחור, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה נשאר שולץ ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה, וב-10 ביוני 1922 התחתן. ב-1 בספטמבר 1933 מונה שולץ לתפקיד מטה במשרד המלחמה בברלין, וב-1 באוקטובר 1934 מונה למפקד פלוגה ברגימנט הרגלים ה-30. ב-15 באוקטובר 1935 מונה לקצין אג"ם בדיוויזיה ה-23, וב-1 בינואר 1936 הועלה לדרגת מיור. ב-12 באוקטובר 1937 מונה לתפקיד מטה בOKW, וב-1 בפברואר 1939 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט.

מלחמת העולם השנייה

עם פרוץ המלחמה היה שולץ בתפקיד מטה בOKW, וב-20 באפריל 1940 מונה שולץ לקצין אג"ם הקורפוס ה-43. שולץ השתתף עם הקורפוס במערכה על צרפת כחלק מהארמייה התשיעית במסגרת קבוצת ארמיות A, וב-1 באפריל 1941 הועלה לדרגת אוברסט. במהלך מבצע ברברוסה לחם שולץ עם הקורפוס כחלק מהארמייה הרביעית ולאחר מכן כחלק מהארמייה השנייה במסגרת קבוצת ארמיות מרכז, ובמהלך הקרב על מוסקבה לחם שולץ עם הקורפוס כחלק מהארמייה הרביעית ומארמיית הפאנצר השנייה לסירוגין. ב-29 במרץ 1942 קיבל שולץ על פעולותיו את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וב-12 במאי 1942 מונה לראש מטה הארמייה ה-11. ב-1 ביולי 1942 הועלה לדרגת גנרל מיור, וב-21 בנובמבר 1942 מונה לראש מטה קבוצת ארמיות דון. ב-12 בפברואר 1943 שונה שמה של קבוצת הארמיות לקבוצת ארמיות דרום ושולץ מונה לראש המטה, וב-1 במרץ 1943 פרש מתפקידו. ב-1 במאי 1943 מונה שולץ למפקד דיוויזיית היגר ה-28, שהייתה חלק מהקורפוס ה-26 במסגרת הארמייה ה-18, וב-1 ביולי 1943 הועלה לדרגת גנרל לוטננט. ב-25 בנובמבר 1943 מונה שולץ למפקד קורפוס הפאנצר ה-3, שהיה חלק מהארמייה השמינית במסגרת קבוצת ארמיות דרום, וב-8 בפברואר 1944 מונה למפקד הקורפוס ה-59, שהיה חלק מארמיית הפאנצר הרביעית ולאחר מכן חלק מארמיית הפאנצר הראשונה במסגרת קבוצת ארמיות דרום. על פעולותיו בקרבות קיבל שולץ תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וב-22 במרץ מונה למפקד קורפוס הפאנצר ה-46, שהיה חלק מארמיית הפאנצר הראשונה במסגרת קבוצת ארמיות דרום, ולאחר מכן במסגרת קבוצת ארמיות דרום אוקראינה. ב-1 באפריל 1944  הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים, וב-25 ביולי 1944 מונה שולץ למפקד הארמייה ה-17 שהייתה חלק מקבוצת ארמיות צפון אוקראינה שהפכה ב-23 בספטמבר לקבוצת ארמיות A. על פעולותיו בקרבות בשלזיה העילית, קיבל שולץ ב-26 בפברואר 1945 תוספת חרבות לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל. ב-5 באפריל 1945 מונה שולץ למפקד קבוצת ארמיות G, ופיקד עליה עד לפירוקה על ידי אלברט קסלרינג בסוף אפריל. ב-30 באפריל מונה למפקד קבוצת ארמיות C, אך למחרת הוחלף בידי גנרל הנס רטיגר. ב-3 במאי מונה שוב למפקד קבוצת ארמיות G בבוואריה, וב-6 במאי נכנע בראש כוחותיו לאמריקנים.

לאחר המלחמה

אשתו של שולץ מתה בשנת 1945, ואילו הוא שוחרר מהשבי ב-30 במרץ 1948, וב-16 באוקטובר אותה שנה התחתן עם אשתו השנייה. לאחר שחרורו התגורר שולץ בפרוידנשטאדט עד למותו ב-30 בנובמבר 1976.
מוריורים

מקורם של המוריורים

שבט המוריורים הם צאצאים של הפולינזים, אותם חקלאים שכבשו את ניו זילנד בשנת 1000 לספירה לערך. זמן קצר יחסית לאחר מכן השתלטה קבוצה מהם על איי צ'טהאם ועברה להתגורר שם, וכך למעשה התרחש הפיצול בין המאורים למוריורים (המאורים הם אלה שנשארו בניו זילנד והמוריורים הם אלה שעברו להתגורר באיי צ'טהאם). בניגוד למאורים, שפיתחו טכנולוגיה, חברה מרובדת וחקלאות אינטנסיבית, וכן העמידו בראשם מנהיגים וכהני דת, המוריורים נאלצו לנטוש את אורח החיים החקלאי בשל המאפיינים הפיזיים של איי צ'טהאם וחזרו להיות ציידים-לקטים בחברה שוויונית כמעט לחלוטין.

מאפייני שבט המוריורים

המוריורים היו כאמור אוכלוסייה קטנה ביותר. צפיפות האוכלוסייה באיים הייתה 5 אנשים על כל מייל רבוע, בניגוד לאיים הפולינזים אחרים, שבהם הממוצע היה 120 אנשים על כל מייל רבוע, ואף הגיע באיים מסוימים ל-1,100 אנשים על כל מייל רבוע. עובדה זו, יחד עם היותם של איים מבודדים ומרוחקים מאוכלוסיות אחרות, הקשתה על בני המוריורים ליצור קשרים עם שבטים אחרים.
רמת הטכנולוגיה של בני המוריורים הייתה נמוכה ביותר. הכלים שבהם השתמשו היו פשוטים ביותר, וכך גם צורת המגורים, שהסתכמה בבקתות פשוטות. כמו כן, המוריורים התקשו לפתח חקלאות אינטנסיבית וכך גם התקשו לייצר עודפי מזון. מציאות זו מנעה פיתוח של תפקידים הכרחיים לחברה מורכבת, כגון כהני דת, מנהיגים, ביורוקרטים ולוחמים. החברה המאוריורית הייתה שוויונית, אף על פי מסורת ותרבות קודמת שבה המנהיגים נבדלו מבני השבט האחרים. לפיכך, המוריורים לא הצליחו לגייס כוח עבודה גדול, וכך גם התקשו ליצור מערכות השקיה מורכבות, מערכת חקלאית עניפה ומתקדמת ומבנים גדולים.

סופם של המוריורים

ב-19 בנובמבר 1835 הפליגו בספינה 500 מאורים מניו זילנד לאיי צ'טהאם. המאורים היו חמושים ברובים, אלות וגרזנים. ספינה נוספת עם 400 מאורים הגיעה לאי כ-15 ימים לאחר מכן. עם הגעתם לאיי צ'טהאם החלו המאורים לכבוש את כפרי המוריורים ולשעבד את תושביהם. אף על פי שהמוריורים היו רבים מהמאורים, מועצתם של הראשונים החליטה לדבוק בדרכים לא אלימות לפתרון הסכסוך, לרבות הצעה לחלוק את משאבי הטבע באיים, וכך להימנע ממלחמה. עם זאת, טרם העברת המסר למאורים, תקפו המאורים את המוריורים והרגו מאות מהם, ובכלל זה אכלו רבים מהם, והפכו את השאר לעבדים.
ריצ'רד רוג'רס (אדריכל)

ריצ'רד רוג'רס (באנגלית: Richard Rogers; נולד ב-23 ביולי 1933) הוא אדריכל בריטי חשוב הנודע בזכות עיצוב מודרניסטי ופונקציונאלי של בנייניו. סגנונו מתאפיין גם בהחצנה של הסטרוקטורה ופרטי בניין עתירי טכנולוגיה המוחצנים אף הם.

ביוגרפיה

רוג'רס נולד בפירנצה ולמד תחילה בבית הספר לאדריכלות של ה-AA בלונדון אך סיים את לימודיו באוניברסיטת ייל ב-1962. בייל הכיר רוג'רס את נורמן פוסטר כשותף ללימודים עמו הקים משרד משותף עם חזרתם לבריטניה יחד עם נשותיהם סו רוג'רס ווונדי צ'יזמן (בהתאמה). המשרד זכה להצלחה רבה בשנותיו הראשונות והתפרסם כמוביל בסגנון ההיי-טק התעשייתי. 
ב-1971 הקים שותפות אחרת עם האדריכל רנצו פיאנו עמו תכנן את מרכז פומפידו בפריז שנחשב לאחת מפריצות הדרך הגדולות של השניים ומבנה פורץ דרך גם באדריכלות המאה ה-20.
רוג'רס זכה לפרסים רבים על תרומתו לאדריכלות, ביניהם מדליית הזהב המלכותית מאיגוד האדריכלים הבריטי ב-1985 ופרס סטרלינג על תכנון הטרמינל החדש של שדה התעופה במדריד ב-2006. ב-2007 זכה בפרס פריצקר. הוא גם זכה לתואר אבירות מהמלכה אליזבת' השנייה בשנת 1981.
האנומליה של המים

הסבר התופעה

מולקולות המים הן בעלות מבנה זוויתי ובעלות קוטביות חשמלית משמעותית. בטמפרטורות של מעל 4 מעלות התנודתיות שלהן אנרגטית דיה כדי לגבור על הקוטביות, והמים מתנהגים כמו כל נוזל אחר שנפחו קטן ככל שעוצמת ההתנגשויות ההדדיות בין חלקיקיו קטנה. אולם בהגיעם לטמפרטורה של כ-3.98 מעלות, חל מפנה.
בנקודה זו הקוטביות של מולקולות המים משמעותית דיה כדי לאלץ את המולקולות להתייצב על פי תכתיבי השדות החשמליים הפועלים ביניהם, ולא רק באופן אקראי המוכתב מתנודותיהן העצמיות ומההתנגשויות ההדדיות ביניהן. ככל שיורדת הטמפרטורה, האילוץ של השדות החשמליים הולך והופך משמעותי יותר מהתנודות ומההתנגשויות, דבר המכתיב מערך נפחי יותר המוכתב גם מצורתן הזוויתית של המולקולות.
בנקודת הקיפאון, אנרגיית המולקולות כה נמוכה עד שהן כבר אינן יכולות להשתחרר מתכתיבי השדה החשמלי הפועל ביניהן ולנוע במרחב.
בשלב קריטי זה נוצר בבת אחת מבנה מרחבי אופייני בעל נפח הגדול בכ-10 אחוזים מנפח המים מהם נוצר, והתנועה היחידה המתאפשרת למולקולות היא תנודתן העצמית, כלומר הרטט של האטומים (חמצן ומימן) שמהם הן עשויות.
זו הסיבה שלא כדאי להקפיא מים בבקבוק זכוכית. בנקודת הקיפאון עולה נפח המים באופן קיצוני הגורם לבקיעת דפנות הזכוכית המגבילות.
הצד החיובי של תופעה זו הוא בכך שקפיאתם של מים בסדקי סלעים מבקעת ומפוררת אותם ומביאה ברבות השנים ליצירת שכבות קרקע חדשות.
המשך קירור המים מגדיל את נפח הקרח בכך שהוא ממשיך להקטין את תנודות האטומים ומייצב את המבנה המרחבי הנפחי.
ספלנקטומיה

קרע של הטחול

הסיבה השכיחה ביותר להוצאת טחול היא קרע שלו, על פי רוב כתוצאה מתאונה או ממכה מאוד חזקה בבטן. 
מצב זה נחשב לרציני ושכיח בפגיעות בטן, מכיוון שכמות גדולה של דם עלולה להישפך אל תוך חלל הבטן.
כאשר מתרחשת קריעה של הטחול, המעטפת נקרעת ראשונה ולאחר מכן הרקמה שבתוכו, אך הקופסית הקשיחה של הטחול, שבהּ נמצא רוב הדם, יכולה להחזיק את הדימום לזמן מה.
למרות זאת, במקרים אלה נדרש ניתוח בדחיפות, כדי למנוע איבוד דם רציני.

לפרוסקופיה לכריתת טחול

ממחקר שנערך בין ינואר 1990 למרץ 1996 במטרה לבדוק האם עדיף להשתמש בלפרוסקופיה או בניתוח הכולל את פתיחת הבטן לכריתת הטחול, עולה כי אנשים שעברו כריתת טחול באמצעות לפרוסקופיה איבדו פחות דם והחלמתם הייתה מהירה יותר.

לימפומה ולימפומת הודג'קין


כריתת טחול פחות נפוצה במקרה של לימפומה או לימפומת הודג'קין.
בלימפומה הטחול נוטה להיות מוגדל, אך כדי לקבל את ההחלטה האם לבצע כריתה שלו יש צורך בקיום תנאים נוספים כגון: הגדלה מאסיבית שלו או אבחון ולפיו זהו המקום היחיד שבו נמצאת הלימפומה.
עמוס הכהן

שירות צבאי

הכהן נולד וגדל בירושלים, בוגר בהצטיינות של הפנימייה הצבאית לפיקוד "אור עציון". התגייס לצה"ל בשנת 1992, והתנדב לסיירת מטכ"ל. לאחר טירונות צנחנים עבר מסלול הכשרה כלוחם ביחידה. לאחר סיום המסלול שירת כשנה בפלגה מבצעית ביחידה. בהמשך השלים קורס קציני חי"ר. בסיום הקורס שב ליחידה ומילא בה מספר תפקידי פיקוד. לאחר שש שנות שירות עבר ליחידת מגלן ומונה למפקד פלגת ההכשרות. בהמשך מונה למפקד פלגת לוחמים ביחידה, והוביל אותה בלחימה ברצועת הביטחון בלבנון.
לאחר השלמת תואר ראשון באוניברסיטה העברית בירושלים, שימש כסגן מפקד גדס"ר צנחנים. לאחר מכן מונה לסגן מפקד יחידת מגלן, ושימש בתפקיד בין היתר במלחמת לבנון השנייה. במהלך המלחמה פיקד על מספר מבצעים מיוחדים בעומק לבנון, ובהם מבצע "נערי החוף", שהביא לצמצום משמעותי של ירי הרקטות בגזרה המערבית תוך ימים ספורים. ביממה האחרונה של המלחמה נפצע באורח בינוני-קשה ופונה לטיפול ולשיקום רפואי מתמשך.
לאחר סיום לימודיו בפו"ם, הועלה לדרגת סא"ל ומונה למפקד גדס"ר נח"ל בין השנים 2007–2009. בהמשך שימש כראש לשכת הרמטכ"ל, גבי אשכנזי, ובני גנץ בין השנים 2009 - 2011. עם סיום תפקידו מונה לנספח צה"ל במארינס, ושימש בתפקיד בין השנים 2011–2012.
ב-14 באוקטובר 2012 הועלה לדרגת אל"ם ומונה למפקד החטיבה הדרומית ברצועת עזה, ופיקד על החטיבה בין היתר במבצע עמוד ענן ובמבצע צוק איתן, במהלכו פיקד בין היתר על סיכול מספר פיגועי מנהרות התקפיות לשטח ישראל וביניהן השמדת מנהרת לחימה ממנה חדרו 13 מחבלים בסמוך לקיבוץ סופה. את תפקידו סיים ב-17 באוגוסט 2014, מעט לאחר מבצע צוק איתן. לאחר מכן שימש כמפקד מגמת יבשה במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה בין השנים 2014 - 2015. ב-28 במאי 2015 מונה למפקד חטיבת הנח"ל.
ב-29 בינואר 2017 ביקש לפרוש מצה"ל מסיבות אישיות, מפקד פיקוד הדרום, אייל זמיר, אישר את בקשתו, והכהן סיים את תפקידו, ופרש מצה"ל ב-2 במרץ באותה שנה.

משפחה

הכהן נשוי לאסנת, עורכת דין ומגשרת, ואב לחמישה ילדים.
רולנד אמריך

חייו

אמריך נולד בשטוטגרט שבבאדן-וירטמברג שבגרמניה. ב-1984, כאשר היה סטודנט, כתב וביים את הסרט Das Arche Noah Prinzip ("עקרון תיבת נוח") שהוצג בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין.
אמריך ביים שלושה סרטים בגרמניה, אך אף שאלו דברו אנגלית, הם לא זכו להד מעבר לגרמניה ולמדינות הסמוכות לה. פריצת הדרך של אמריך בהוליווד התרחשה כאשר נשכר לביים את סרט פעולה העתידני "חייל אוניברסלי". אחרי הצלחתו של זה המשיך אמריך לביום הסרט "סטארגייט" ומשם ללהיט "היום השלישי", "הפטריוט" (שזכה לביקורות טובות), "היום שאחרי מחר" ול"2012". אמריך עסק גם בתחומים קולנועיים וטלוויזיוניים נוספים, ואף יצר כמה סדרות טלוויזיה. ב-2001 הוצע לאמריך לביים את העיבוד הקולנועי לקומיקס ספיידרמן, אך אמריך סירב בנימוק שאינו חובב דמויות גיבורי על או קומיקס. על אף הצלחתם הקופתית של סרטיו, זכו סרטיו של אמריך לביקורת בגלל שימוש מופרז באפקטים מיוחדים, שימוש עודף בקלישאות, דמויות שטחיות ועלילה שהתפתחותה נעדרת הגיון. אמריך עצמו ביטל את הביקורת ועמד על כך שייעדם של סרטיו הוא בידורי, כמו "פופקורן" בקולנוע. 
למרות זאת אמריך מודה שאינו מרוצה מסרטיו "גודזילה" (משום לחץ אדיר מצוות ההפקה, שגרם לשינויים רבים בתסריט) ו-"10,000 לפנה"ס" (תסריט לא מאוזן) שזכו לביקורות קשות למרות שהצליחו בקופות. 
אמריך הוא הומוסקסואל מוצהר ופעיל פוליטי למען זכויות להט"ב, מודעות להתחממות עולמית וזכויות האדם. אמריך גם מחה מספר פעמים על גישות גזעניות בהוליווד, שהובילו להתנגדות להצבת וויל סמית בתפקיד המרכזי ב"היום השלישי" ולסיפור האהבה הבין־גזעי ב"היום שאחרי מחר".
לילך גליל

לילך גליל אל עמי (נולדה באוקטובר 1967) היא סופרת ומשוררת ישראלית. עוסקת בהנחיית סדנאות כתיבה ובעריכת כתבי יד.

ביוגרפיה

סיפוריה הראשונים התפרסמו בשנים 1996-7 ב"על המשמר", "דבר ראשון", "מאזנים" ובמוסף "ידיעות אחרונות". בשנים אלה זכתה בפרס הרי הרשון לכתיבת פרוזה לקובץ סיפוריה הראשון ("עכשיו תכתבי"). לאחריו פרסמה שלושה רומנים וספר סיפורים נוסף. בין השנים 2003–2005 שימשה כעורכת העיתון "פנדורה", מגזין לסבי פמיניסטי בהוצאת קל"ף.
בשנת 2014 פרסמה את ספר שיריה הראשון ("כשהאיילה תחלוף") ומאז פרסמה שירים בכתבי עת שונים ובעיתונים, השתתפה בתוכניות רדיו, וכן הופיעה בפסטיבלי שירה בארץ.
מריקה

טקסונומיה

סוג זה תואר כבר ב-1824 בידי החוקר האנגלי "ג'יימס פרנסיס סטיבנס" (James Francis Stephens) אותו הוא נתן למין ברווז צהוב מצח. במשך שנים נחשבו מינים אלה לחלק מהסוג ברווז אף על פי בדיקות מולקולריות שנערכה ב-2009 סיווגו חלק מהחוקרים את מיני הסוג ברווז לקבוצות נפרדת שבהמשך חלקם הפכו לסוג נפרד.
אלו ברווזים קטני גוף בעלי צוואר קצר, מצח גבוה ולעיתים קרובות בעל עיטור צבעוני ומקור קצר. הם ניזונים כמו מרבית הברווזים המצויים באמצעות סינון של צמחי מים ושל יצורי מים קטנים.
שקית קירור

שקית קירור (באנגלית "ice pack" או "cold pack") היא מארז המסוגל לשמור על טמפרטורה נמוכה לאורך זמן של כמה שעות.
יש שקיות קירור פסיביות, אשר דורשות קירור מקדים ("gel pack"), ויש שקיות המסוגלות לקרר עצמן באופן עצמאי ומידי וללא מקור אנרגיה חיצוני ("instant cold pack").
שקיות קירור משמשות לשמירה על טריות מזון במהלך הובלה, לטיפול בפגיעות ובחבלות גוף ולקירור במהלך פעילויות של ספורטאים, מטיילים ואנשי צבא.

שקיות קירור פסיבי

שקיות מהסוג הפסיבי מבוססות על חומרים ידידותיים לסביבה שלהן קיבול חום גבוה, ואשר מסוגלים לשמור על טמפרטורה נמוכה לאורך זמן.
אופן השימוש בשקיות מסוג זה הוא על ידי קירור מקדים של השקית למספר שעות.
ההרכב של רוב שקיות הקירור הפסיבי מבוסס על תמיסה מימית צמיגית של הידרוקסי אתיל צלולוז, סודיום פוליאקרילאט או סיליקה ג'ל עם תוספת של חומרי הסמכה וחומרים נוספים נוגדי קיפאון כגון אתילן גליקול. לעיתים מוסיפים גם חומרים אנטי בקטריאלים כדי למנוע התפתחות חיידקים.
התמיסה בשקיות הקירור צמיגית כדי למנוע דליפה עקב קרע או שבר במארז.

שקיות קירור אקטיבי

שקיות קירור אקטיבי מסוגלות להביא לקירור מהיר ומידי שלהן בעת ההפעלה. ברוב המקרים, שקיות מסוג זה הן חד-פעמיות ואינן ניתנות לשימוש חוזר.
רוב שקיות הקירור האקטיבי, מבוססות על תגובת המסה כימית אנדותרמית של אמוניום חנקתי או אוריה (שתנן) במים.
שקיות הקירור האקטיבי מורכבות ממארז המכיל שקית מים פנימית וגרגירי מלח. בשעה שמופעל לחץ חזק על המארז, השקית הפנימית של המים נקרעת ואלו יוצאים וממסים את גרגירי המלח בתגובה אנדותרמית חזקה, שעשויה להוריד את הטמפרטורה בעשרות מעלות צלזיוס ואף אל מתחת לאפס. 
יש לציין שמרבית תגובות ההמסה של המלחים במים הן תגובות אקסותרמיות, אולם כמה מלחים נמסים במים בתגובה אנדותרמית, ואלו עשויים לשמש בשקיות הקירור (בהנחה שמדובר במלח זול ובטיחותי לשימוש).
מוראט החמישי

ביוגרפיה

מוראט נולד ב-21 בספטמבר 1840, והיה בנו של הסולטאן אבדילמג'יט הראשון. 
מוראט הפך לסולטאן לאחר שדודו, אבדילאזיז, הודח מן התפקיד. הוא שלט במשך 93 ימים בלבד, לפני שהודח בטענה שהוא לוקה בנפשו. במהלך תקופה זו נכשל בניסיונו להנהיג חוקה, ויחסי האימפריה עם רוסיה של אלכסנדר השני התדרדרו לסף מלחמה (שאף פרצה שנה לאחר מכן).
שער ניקנור

שער ניקנור (נקרא גם "שער העליון") היה שער במרכז החומה שהפרידה בין עזרת הנשים לעזרת ישראל בבית המקדש. שער ניקנור היה השער המפואר והמפורסם ביותר מבין שערי הר הבית ושימש ככניסה הראשית לעזרה.

מיקום ומבנה

שער ניקנור מוקם בצידה המזרחי של העזרה במרכז החומה המפרידה בין עזרת הנשים לעזרת ישראל, כנגד פתח האולם ופתח עזרת הנשים. כדי להגיע לשער מעזרת הנשים יש לטפס חמש עשרה מעלות הבנויות בצורת קשת ומעברו השני נמצא דוכן הלווים. משני צידי השער נמצאים פשפשים, שערים קטנים יותר, ומעבריהם שתי לשכות, אחת מצפון ואחת מדרום. הלשכה בצפון היא לשכת פנחס המלביש ומדרום לשכת עושי חביתין. מתחת לשער נמצאות לשכות כלי השיר.
מבחינת קדושה השער נחשב כחלק ממחנה לוויה (עזרת הנשים) ולכן יכלו המצורעים המיטהרים לעמוד תחתיו בשעת טהרתם. 
השער היה עשוי נחושת או פליז. על נחושת זו נאמר שהייתה צהובה כזהב, וכך אמר ר' אליעזר על הדלתות: "נחושתן היה מצהיב ויותר יפה משל זהב" (ירושלמי, יומא, י"ט ע"ב), בתלמוד הבבלי לעומת זאת נאמר רק:" ר' אליעזר בן יעקב אומר נחשת קלוניתא הייתה והייתה מאירה כשל זהב" (בבלי, יומא, ל"ח ע"א). בדומה לשאר שערי הר הבית השער היה מורכב משתי דלתות בגובה עשרים אמה (כ- 10 מטרים) ורוחב כל דלת חמש אמות (כ- 2.5 מטרים). בשונה משאר השערים לשער ניקנור הייתה מזוזה מכיוון שדרכו הגיעו ללשכת פרהדרין שבה ישב הכהן הגדול.

מקור השם

במקורות קיימים שני הסברים שונים לשמו של השער. 
לפי הסבר אחד, שהוא המוכר מבין השניים ומופיע במספר מקורות בתוספתא ובתלמוד, ניקנור היה נדבן יהודי מעשירי אלכסנדריה שנידב דלתות שתשמשנה כשער לבית המקדש ולכן נקראו דלתות אלו על שמו. בתוספתא מסופר כי במהלך המסע מאלכסנדריה התרחש נס לדלתות, ובשל כך גם לאחר שישראל התעשרו וציפו את כל דלתות הנחושת במקדש בזהב, הושאר שער ניקנור ללא ציפוי: 
"כָּל הַשְּׁעָרִים שֶׁהָיוּ שָׁם (בבית המקדש) נִשְׁתַּנּוּ לִהְיוֹת שֶׁל זָהָב, חוּץ מִשַּׁעֲרֵי נִיקָנוֹר, מִפְּנֵי שֶׁנַּעֲשָׂה בָּהֶן נֵס... מַהוּ נֵס שֶׁנַּעֲשָׂה בָּהֶן? אָמְרוּ: כְּשֶׁהָיָה נִיקָנוֹר מֵבִיאָם מֵאֲלֶכְּסַנְדְּרִיָּא שֶׁל מִצְרַיִם, עָמַד עֲלֵיהֶן נַחְשׁוֹל שֶׁבַּיָּם לְטַבְּעָן, וְנָטְלוּ אֶחָד מֵהֶן וְהִטִּילוּהוּ לַיָּם. וּבִקְּשׁוּ לְהַטִּיל אֶת הַשֵּׁנִי וְלֹא הִנִּיחָן נִיקָנוֹר. אָמַר לָהֶם: אִם אַתֶּם מְטִילִין אֶת הַשֵּׁנִי - הַטִּילוּנִי עִמּוֹ. הָיָה מִצְטַעֵר וּבָא עַד שֶׁהִגִּיעַ לִנְמָלָה שֶׁל יַפוֹ. כֵּיוָן שֶׁהִגִּיעוּ לִנְמָלָה שֶׁל יַפוֹ, הָיָה (הדלת שהושלכה) מְבַעְבֵּעַ וְעוֹלֶה מִתַּחַת הַסְּפִינָה - וְיֵשׁ אוֹמְרִים: אַחַת מִין חָיָה שֶׁבַּיָּם בָּלְעָה אוֹתוֹ - וְכֵיוָן שֶׁהִגִּיעַ נִיקָנוֹר לִנְמָלָה שֶׁל יַפוֹ, פָּלְטָתוֹ וְהִטִלָתוֹ לַיַּבָּשָׁה."
— תוספתא מסכת יומא (ליברמן) פרק ב'
כך או כך, בתוספתא מובא כי יש האומרים שהשער הושאר ללא ציפוי מכיוון שהנחושת שלו נראתה כזהב. פירוש זה נתמך בידי הממצא הארכאולוגי של כתובת ניקנור, בה מוזכר "נקנר אשר עשה את הדלתות".
הסבר שני ופחות מוכר מופיע בברייתא בירושלמי על מסכת יומא:
למה נקרא שמו שער ניקנור? שפעם אחת עלה ניקנור סרדיוט ממלכי יונים וחנה כנגד שער ניקנור והיה מניף ידו על בית המקדש ואמר: 'אימתי תיפול העיר הזאת והבית הזה בידי ואהרסנה?' וכשגברה יד בית חשמונאי ונצחום, תפשוהו וקצצו ידיו ורגליו ותלוהו לפני השער וקראו שמו שער ניקנור.
קאוואס

קאוואס (ערבית: قواس , טורקית: kavas; מילולית: קַשָּׁת, יורה בקשת) הוא שומר ראש טקסי לאישיות רמת מעלה באזורי השליטה של האימפריה העות'מאנית.
הקאוואס מונה על ידי השלטון עבור קונסולים של מדינות זרות ששירתו בתחומי האימפריה, מנהיגי דת (כולל החכם באשי, הרב הראשי של יהודי האימפריה) ופקידים רמי מעלה. במקורו היסטורי היה תפקידו של הקאוואס תפקיד צבאי ממשי, והוא נועד לעקוף את האיסור שחל על לא-מוסלמים לשאת נשק במדינה המוסלמית. לימים איבד תפקיד הקאוואס את מאפייניו הצבאיים והפך לסדרן ולסמל מעמד. אנשי מעלה נוצרים שכרו קאוואסים ממשפחות מוסלמיות מכובדות, דבר שהאציל עליהם ממכובדותן של אותן משפחות ומנע התנכלות ברחובות. התופעה של קונסול או איש דת בכיר מלווה בקאוואס נמשכה בארץ ישראל גם לאחר תום השלטון העות'מאני. בימי המנדט הבריטי נלוו קאוואסים לקונסולים באירועים טקסיים, וקאוואסים מלווים אנשי דת בכירים בירושלים עד היום.
לבוש הקאוואס היה צבעוני, בדגמים שונים, אך לראשו חבש תמיד תרבוש ובידו החזיק מקל. לרוב היה הקאוואס הולך לפני האישיות ברחוב ומכה בקרקע במטה גדול כדי להודיע על בואה. בשעת כינוסים מדיניים או דתיים היו הקאוואסים ממתינים מחוץ למבנה בו התקיים הכינוס. תופעה זו ניתן לראות עד היום, כאשר קאוואסים טקסיים מלווים את ראשי העדות הנוצריות בירושלים וממתינים להם ברחבה שלפני כנסיית הקבר. בירושלים לבושים הקאוואסים של העדה הקתולית והסורית בבגדים טקסיים מפוארים ונושאים חרב. לבני העדה הסורית יש גם קאוואס הלבוש במדים לבנים ובידו שוט במקום מטה קאוואסים. הקאוואסים של העדות היוונית-אורתודוקסית, הארמנית והקופטית לבושים בחליפה כחולה כהה וחובשים תרבוש. בשנת 1841 הוכר המיעוט היהודי בארץ ישראל כמילט ובראשו הועמד הראשון לציון חיים אברהם גאגין, שזכה בבגדים רשמיים (בגדי הראשון לציון עד היום) וזוג קאוואסים. בין הקאוואסים של הראשון לציון היו גם יהודים ואלו היו היהודים היחידים שהותר להם לשאת חרב.
לבריה זו הלבושה בתלבושת מוזרה זאת, קוראים בארצות הקדם "קאוואס". משמשים בני אדם אלו אצל צירי הממלכות, אצל נשיאי הדתות ואצל כל הגדולים; כל מי שיש לו "קאוואס" ידוע הוא לגדול.
— יהושע אייזנשטט (ברזילי), הַקַּוַס הַיְהוּדִי
תנועת הצופים בגרמניה

תנועת הצופים בגרמניה כוללת כ-150 ארגונים והתאחדויות שונות עם כ-260,000 צופים וצופות.

היסטוריה של צופי גרמניה

תנועת הצופים בגרמניה החלה בשנת 1909. לאחר מלחמת העולם הראשונה, הצופיות הגרמנית הייתה חלק מתנועת הנוער הגרמנית, ביחד עם תנועת הואנדרפוגל. קבוצה נוספת, שאמנם התקיימה לזמן קצר יותר, אשר הושפעה רבות מהצופיות הגרמנית, הייתה ה- Deutsche Jungenschaft vom 1.11.1929, אשר הוקמה על ידי אברהרד קובל (Eberhard Koebel).
הצופים הגרמנים פרחו עד לשנים 1934-1935, כאשר כמעט כל ארגוני הצופים נסגרו וחבריהם אולצו להצטרף אל הנוער ההיטלראי.
במערב גרמניה ובמערב ברלין, הצופים הוקמו מחדש לאחר שנת 1945, אך צופים היו אסורים במזרח גרמניה עד שנת 1990 לטובת ארגון הפיוניר (Thälmann Pioneers) ולטובת הנוער הגרמני החופשי.
היום קבוצות צופים קיימות בכל רחבי גרמניה.

קשר עם צופי ישראל

בחודש מאי 1988 נחתם בדיסלדורף הסכם בין ארגון הגג של צופי גרמניה (ה-RING) ובין התאחדות הצופים והצופות בישראל, אשר ממסד את הקשר הרציף בין תנועת הצופים בישראל לבין זו בגרמניה. משנה זו ואילך, צופים מכל המגזרים בישראל השתתפו בלמעלה מ-200 משלחות חילופי נוער בין המדינות, עם למעלה מ-3,000 משתתפים. כחלק מאותו הסכם, על כל משלחת לעסוק בעבר המשותף של שתי המדינות ובשואה.
חילופי המשלחות כוללות בעיקר משלחות נוער, אך גם משלחת מרכזים מסורתית מדי שנה, משלחת חניכי צמי"ד מידי 4 שנים ומשלחת של ראשי הארגונים מידי 5 שנים.

משלחות נוער

משלחות הנוער בין ישראל וגרמניה כוללות אירוח אצל משפחות מקומיות, ביקורים משותפים במחנות ריכוז או באתרי זיכרון לשואה, השתתפות יחד במחנות קיץ של הצופים, סמינרים משותפים ודגש על הצופיות הבינלאומית.

משלחות מרכזים

מאז שנת 1989 יצאה משלחת מרכזים כמעט בכל שנה. המשלחת תמיד כוללת נציגים של כל ארגוני הצופים בישראל (יהודים, מוסלמים, נוצרים ודרוזים) ותוכן המשלחת כולל אירוח אצל משפחות, ביקורים משותפים במחנות ריכוז או באתרי זיכרון לשואה, מפגשים בין מדריכים ורכזי שבטים, סמינרים ועיסוק בנושאים מיוחדים כגון מצב הפליטים בגרמניה, הסכסוך הישראלי-פלסטיני, ועוד.

משלחות ראשי ארגונים

מאז משלחת ראשי הארגונים הראשונה בשנת 1988, מידי כ-5 שנים יוצאת משלחת שכזו, לגרמניה או לישראל. חברי המשלחת הם נציגים בכירים של ארגוני הצופים בשתי המדינות ומטרת המשלחת היא הערכת הפעילויות המשותפות בשנים האחרונות, לקחים ומסקנות והתוויית יעדים לשנים הבאות.