google/wiki40b huggingface dataset:
לא גידלתי את בני להיות חייל

"לא גידלתי את בני להיות חייל" (I Didn't Raise My Boy to Be a Soldier) הוא שיר אמריקני אנטי-מלחמתי שהיה פופולרי בעיקר בקרב התנועה הפציפיסטית, אך לא רק, לפני שארצות הברית נכנסה למלחמת העולם הראשונה. זהו אחד מהשירים הראשונים שנוצרו מתוך התנגדות למלחמה. המשורר אלפרד בריאן שיתף פעולה עם המלחין אל פיאנטדוסי (Al Piantadosi) בכתיבת השיר, שהיה השראה לסיקוול, חיקויים ולמספר פרודיות לועגות. התקליט היה להיט בשנת 1915 ומכר 650,000 עותקים.
השיר נתן ביטוי פופולרי לרגש הפציפיסטי ועזר לתנועה הפציפיסטית להיתפס כגורם משמעותי שיש להתחשב בו במציאות הפוליטית.

ההשפעה ותגובות

"לא גידלתי את בני להיות חייל" חיזק את הסולדריות בתנועת ההתנגדות למלחמה והגביר את הרלוונטיות של התנועה ברמה הלאומית. השיר היה אחד מ-20 הלהיטים המושמעים ביותר בין ינואר ליולי 1915, והגיע למקום הראשון בחודשים מרץ ואפריל. הצלחת השיר הביאה לתנועה הפציפיסטית תומכים נוספים והגדילה את הכח הפוליטי של התנועה שפעלה למנוע את כניסת ארצות הברית למלחמה. "לא גדלתי את בני להיות חייל" היה פופולרי גם בקרב קבוצות שלא אהדו את בריטניה בארצות הברית: אירים, גרמנים ואנשי דת נוצרים מזרמים שונים. השיר היה ללהיט גם בבריטניה ובאוסטרליה.
במלחמת וייאטנם חזר השיר להיות פופולרי בקרב המתנגדים למלחמה בארצות הברית, ומדבקות לרכבים הודפסו עם שינוי קטן: I didn't raise my son to be a soldier (החלפת המילה boy שמשמעותה היא גם ילד קטן, ל- son שמשמעותו העיקרית בן להוריו).
פרודיות רבות נכתבו על השיר: לא גידלתי את בני להיות פחדן; לא גידלתי את בני להיות חייל, אבל אשלח את בתי להיות אחות; הם לא גידלו את הבנים שלהם להיות חיילים; לא גידלתי את הכלב שלי להיות נקניקיה. ביקורת לשיר הגיע גם מקבוצות שמרניות בדרום ארצות הברית, שטענו שהמלחמה באירופה אינה מוצדקת באותה המידה שמלחמת האזרחים האמריקנית לא הייתה מוצדקת. הסופרג'יסטיות לא היו עיקביות בעמדתן בנושא המלחמה. הן הצטרפו לתנועת השלום בגלל האפשרות לקדם את האינטרסים שלהן למען זכות ההצבעה לנשים ואילו בתקופת מלחמת האזרחים תמכו במלחמה על מנת לקדם את האינטרסים שלהן.

תגובות פוליטיות לשיר

תאודור רוזוולט אמר כי "אנשים טיפשים שהריעו לשיר 'לא גידלתי את בני להיות חייל" הם אותם האנשים שבלבם היו משבחים שיר בשם "לא גידלתי את בתי להיות אם". הארי טרומן, שהיה אז קפטן במשמר הלאומי, אמר שנשים שמתנגדות למלחמה מקומם לא בארצות הברית אלא בהרמון.
ז'אן פרואסאר

ז'אן פרואסאר (Jean Froissart; ‏1337–1405 בערך) היה היסטוריון ומשורר צרפתי.
פרואסאר היה אחד ההיסטוריונים החשובים של צרפת בימי הביניים. במשך מאות בשנים ספרו "דברי הימים" זכה להכרה כמבטאה העיקרי של תחיית האבירות בממלכות אנגליה וצרפת במאה ה-14. ספרו זה הוא גם אחד המקורות החשובים המתארים את מחציתה הראשונה של מלחמת מאה השנים.
פרואסאר נולד בדוכסות אינו בעיר ואלנסיין (כיום בצפון צרפת), לאב שעסק בעיצוב מעילי אבירים. הוא עבד כסוחר ואחר כך הוסמך ככומר. בשנת 1361, מצויד במכתב המלצה ממלך בוהמיה, נסע ללונדון כדי לתת לפליפה אֵיְנו, אשתו של אדוארד השלישי מלך אנגליה, שיר שכתב אודות קרב פואטייה. היא מינתה אותו למשורר ולכותב דברי הימים בחצרה. ב-1367 ליווה את יורש העצר של אנגליה "הנסיך השחור" במסעו לעיר בורדו שהייתה בשליטת האנגלים. ב-1368 ליווה את הדוכס קלארנס מאנגליה במסעו אל העיר מילאנו שבאיטליה לטקס נישואיו של הדוכס עם בתו של דוכס מילאנו גלאצו ויסקונטי השני. ב-1369 חזר לעיר מולדתו ואלנסיין, שם נודע לו על מותה של פליפה מאינו. הוא הפך לבן חסותה של יוהנה דוכסית ברבנט.
בשנת 1381 קיבל פרואסאר משרת כמורה בדוכסות אינו בעיר שימה (כיום בבלגיה), וזכה להכנסה מאחוזות הכנסייה, דבר שאפשר לו להמשיך במסעותיו כדי ללקט חומר לכתיבת ספרו "דברי הימים" שבו הוא מתאר את ההיסטוריה של אירופה המערבית מ-1325 עד 1400. בין השנים 1390 ו-1391 כתב היסטוריה של ואלנסיין עיר מולדתו. ב-1392 היה בפריז וב-1395 נסע שוב לאנגליה כדי לתת עותק של שיריו לריצ'רד השני מלך אנגליה, אך התאכזב מן השינויים שחלו באנגליה מאז שעזב את הממלכה. הוא ראה שינויים אלה כסופה של תקופת האבירות. בגלל מריבה עם גי מבלואה, שהיה שליטה הפיאודלי של העיר שימה, הפך פרואסאר לבן חסותו של פיליפ השני דוכס בורגונדיה. הוא בילה את שנותיו האחרונות בדוכסות אינו ומת בשנת 1405.
ההיסטוריונית האמריקאית ברברה טוכמן ציטטה רבות מכתביו של פרואסאר, בספרה ראי רחוק שעוסק במאה ה-14.
שריר הכסל והמותניים

שריר הכסל והמותניים (TA:‏ Musculus iliopsoas) הוא מונח המאחד שני שרירים באזור הבטן והאגן המניעים את הירך. השריר הוא מניע חזק ועיקרי של מפרק הירך לכיוון כיפוף. וכן משמש לשמירה על יציבות מפרק הירך.

תיאור

שריר הכסל והמותניים מורכב משני שרירים, שריר הכסל (Musculus iliacus) ושריר המותניים הגדול (Musculus psoas major).
תחילתו של שריר הכסל ברכס הכסל ובגומץ הכסל של עצם הכסל, בכנף של עצם העצה וברצועות העצה והכסל הקדמיות. חלקו המרוחק של השריר נאחז בגיד של שריר המותניים הגדול ובחלק העליון של גוף עצם הירך, מעט מתחת לתל הירך הקטן.
תחילתו של שריר המותניים הגדול בחלק הצידי של חוליות המותן, החל בחוליה החזית השתים עשרה ועד לחוליה המותנית החמישית וכן בחלקם הצידי של הדיסקים שבין החוליות. חלקו המרוחק של השריר נאחז בתל הירך הקטן של עצם הירך.

עצבוב

שריר הכסל מעוצבב על ידי שורשי העצב המותניים השני והשלישי (L2, L3) דרך עצב הירך.
שריר המותניים הגדול מעוצבב על ידי שורשי העצב המותניים הראשון, השני והשלישי (L1, L2, L3), ישירות מהענפים הקדמיים של שורשי העצב.
ריצת שדה

ריצת שדה (באנגלית: Cross Country Running) היא ספורט שבו קבוצות ויחידים מקיימים תחרות באוויר הפתוח על גבי קרקע טבעית. המסלול הוא בדרך כלל באורך של 4-12 קילומטרים ועשוי לכלול משטחים של דשא ואדמה, ולעבור ביערות ושטח פתוח, כולל גבעות, קרקע שטוחה, דרכי חצץ, זרמי מים ונחלים.
הריצה מיועדת ליחידים ולקבוצות, הצוברות נקודות קבוצתיות. לרוב התחרויות מתרחשות במהלך הסתיו והחורף, ונערכות בכל תנאי מזג האוויר -  גשם, שלג או ברד, וטווח רחב של טמפרטורות.
תחרויות בשטח פתוח התקיימו בוודאי משחר ההיסטוריה. כללי התחרות נקבעו לראשונה בבריטניה, והתחרות הפכה ללאומית בשנת 1876. תחרות בינלאומית מתקיימת החל משנת 1903, ומשנת 1973 התחרויות מאוגדות ב-IAAF.
תחרויות אישיות וקבוצתיות בריצת שדה נערכו בשלוש אולימפיאדות: אולימפיאדת סטוקהולם (1912), אולימפיאדת אנטוורפן (1920) ואולימפיאדת פריז (1924). פינלנד שלטה בתחרויות אלו, עם חמש מדליות זהב שתיים מכסף ואחת מארד, מתוך שש אפשריות בסך-הכל. התחרויות היו פתוחות לגברים בלבד.
נער מקהלה

נער מקהלה הוא חבר במקהלה כנסייתית נוצרית.
מקורו של המונח בהשקפה המגדרית הנוצרית קתולית (השקפה אשר נותרה אף בכנסייה האנגליקנית ובכנסיות אחרות) לפיה טקסי הכנסייה צריכים להיערך על ידי גברים בלבד. מקורה של השקפה זו בצו של שאול התרסי (השליח פאולוס), שלפיו "נשים צריכות להיות שקטות בכנסייה" (בלטינית: mulieres in ecclesiis taceant) – צו המבוסס על ההשקפה היהודית האוסרת תפילת נשים בקול רם בנוכחות גברים, ובייחוד שירת נשים בנוכחות גברים (קול באישה ערווה). 
בהתאם להשקפה זו, התפילה בכנסייה הקתולית נערכה על ידי גברים, והמקהלה אשר התפתחה לצד התפילה על מנת ללוות את הכומר בתפילה ולשיר מזמורי תהילים ומזמורים אחרים הייתה על טהרת הגברים. על מנת לאפשר מגוון רחב של קולות, את קולות הסופרן והאלט נהגו לשיר ילדים ונערים אשר קולם טרם התחלף. במהלך ימי הביניים ותקופת הרנסאנס והבארוק נכתבו יצירות מוזיקליות רבות המיועדת למקהלות אלה.
מספר זרמים בנצרות הפרוטסטנטית מאפשרים גם לילדות ונערות לשיר במקהלות הכנסייה.
על מנת שנערי המקהלה יוכלו לקרוא את הטקסטים שהיה עליהם לשיר וכן ידעו לקרוא תווים, נפתחו בכנסייה הקתולית ובכנסייה האנגליקנית בתי ספר יסודיים בתנאי פנימייה (בתי ספר מקהלתיים) בהם למדו נערי המקהלה הן לימודי חול, הן לימודי קודש והן שירה, ובכך הפכו בתי ספר אלה, אשר נחשבו לרוב (ועדיין נחשבים) לבתי ספר איכותיים, כאמצעי לנערים ממשפחות חסרות יכולת לרכוש השכלה טובה. לרוב הנערים הצטרפו לבתי ספר אלה בגיל 7, והשתתפו במקהלה הכנסייתית עד גיל 14, כאשר הזמרים הטובים ממשיכים לשיר במקהלת הכנסייה לאחר גיל זה בקולות הטנור והבריטון והבס.
מלחינים רבים החלו את דרכם המוזיקלית כנערי מקהלה, לדוגמה: יוזף היידן, אשר החל את דרכו המוזיקלית בגיל 8 בשנת 1740, ופרנץ שוברט אשר הפך לנער מקהלה בהיתו בן 11, בשנת 1808.
אנדריאה גבריאלי

חייו

לגבי ראשית חייו של גבריאלי, רב הנעלם על הידוע. קרוב לוודאי, שנולד בוונציה וייתכן שהיה תלמידו של אדריאן וילארט בבזיליקת סן מרקו. ידוע, שהיה נגן עוגב בקאנארג'ו בשנת 1557, שאז התחרה ללא הצלחה על משרת נגן העוגב בסן מרקו. במשרה זו זכה אז קלאודיו מרולו. בשנת 1562 נסע לגרמניה, שם ביקר בפרנקפורט ובמינכן. בתקופת שהותו שם פגש את אורלנדו לאסוס והתיידד עמו. בשנת 1566 נבחר למשרת נגן העוגב בבזיליקת סן מרקו, אחת המשרות המוזיקליות היוקרתיות ביותר בצפון איטליה; במשרה זו החזיק עד אחרית ימיו. בערך בתקופה זו יצא שמו כאחד המעולים במלחיני תקופתו, שם שעמד בעינו כל חייו. בעבודתו בחלל האקוסטי יוצא הדופן של קתדרלת סן מרקו
עלה בידו לפתח את סגנונו הטקסי הייחודי, שהיה בעל השפעה עצומה בפיתוח הסגנון הפוליכוראלי והניב הקונצרטנטי, המגדיר בחלקו את ראשית תקופת הבארוק במוזיקה.
אין ספק, שחובותיו בסן מרקו כללו הלחנה, שכן הוא כתב כמות גדולה של מוזיקה לאירועים טקסיים, מהם בעלי עניין היסטורי בלתי מבוטל. הוא סיפק את המוזיקה לחגיגות שליוו את הניצחון על הטורקים בקרב לפאנטו (1571); כמו כן חיבר מוזיקה לכבוד ביקורם של נסיכים אחדים מיפן. (1586).
בשלב מאוחר בקריירה שלו התפרסם גם כמורה. בין הבולטים בתלמידיו היו אחיינו ג'ובאני גבריאלי; תאורטיקן המוזיקה לודוביקו זאקוני; האנס ליאו האסלר, שהביא את סגנון הקונצ'רטאטו לגרמניה; ורבים אחרים.
מועד ונסיבות מותו אינם ידועים, אבל הואיל ומשרתו בקתדרלת סן מרקו נתפסה בסוף 1586, וחלק גדול מן המוזיקה שלו יצא לאור לאחר מותו בשנת 1587, ההנחה היא, שהוא הלך לעולמו בשנת 1586.

יצירות

גבריאלי היה מלחין פורה ורבגוני וכתב כמות גדולה של מוזיקה, הכוללת יצירות קודש וחול ווקאליות, מוזיקה לקבוצות מעורבות של קולות וכלים ומוזיקה שכולה אינסטרומנטאלית ונועדה, בחלקה הגדול, לחלל הכביר, המהדהד של סן מרקו. יצירותיו כוללות יותר ממאה מוטטים ומדריגלים ומספר קטן יותר של יצירות אינסטרומנטאליות.
את סגנונו המוקדם הוא חב לצ'יפריאנו דה רורה והמדריגלים שלו מייצגים מגמות של אמצע המאה ה-16. עם זאת, כבר במוזיקה המוקדמת שלו גילה נטייה למרקמים הומופוניים בשיאי המוזיקה, המבשרים את הסגנון המפואר של שנותיו המאוחרות. אחרי פגישתו עם לאסוס בשנת 1562, חל שינוי ניכר בסגנונו והשפעת המלחין ההולנדי גברה על כל האחרות ביצירתו.
משהחל לעבוד בסן מרקו, חלה אצל גבריאלי התרחקות מן הסגנון הקונטרפונקטי הצרפתי-פלמי ששלט במוזיקה של המאה ה-16 והוא החל לעשות שימוש במצלול המפואר של קבוצות הקול והכלי המעורבות, שניגנו זו מול זו (אנטיפונארה) בקתדרלה הגדולה. המוזיקה שלו בתקופה זו השתמשה בחזרה על פסוקים בצירופים שונים של קולות בגבהי-צליל שונים; אף כי אין ציון מפורש לשימוש בכלים, אפשר להקיש על קיומו; גבריאלי עושה שימוש מחושב בניגודי מרקם ומצלול לעיצוב קטעי מוזיקה בדרך ייחודית, המגדירה את הסגנון הוונציאני לדור הבא.
ואולם, לא כל המוזיקה שגבריאלי כתב נועדה לסן מרקו. הוא סיפק את המוזיקה לאחת ההפקות המחודשות המוקדמות ביותר של דרמה יוונית עתיקה בתרגום איטלקי: "אדיפוס טיראנוס" של סופוקלס, שלה כתב מוזיקה למקהלות, בקווים נפרדים לקבוצות קול שונות. ההפקה עלתה בוויצ'נצה בשנת 1585.
בין יצירותיו לכלי מקלדת: ריצ'רקארי, קנצונות, וריאציות, טוקטות, אינטבולציות (עיבודים עם קישוטים של שנסונים ומדריגלים).
יצירותיו הכליות כוללות ריצ'קרי, קנצונות, יצירה בשם "הקרב".
נראה הדבר, שגבריאלי לא היה מעוניין לפרסם חלק גדול מן המוזיקה שלו, ואחיינו ג'ובאני גבריאלי פרסם הרבה ממנה לאחר מות דודו.
מאניוס אקיליוס גלבריו (קונסול בשנת 191 לפנה"ס)

מאניוס אקיליוס גלבריו (בלטינית: Manius Acilius Glabrio; המאה ה-2 לפנה"ס) היה מגיסטראט רומאי אשר שימש כקונסול בשנת 191 לפנה"ס.

ביוגרפיה

הוא נזכר לראשונה כטריבון הפלבס בשנת 201 לפנה"ס, וכמי שהתנגד לקונסול של אותה שנה גנאיוס קורנליוס לנטולוס, אשר ביקש לשלול מסקיפיו אפריקנוס את הפיקוד על הכוחות הרומאיים בצפון אפריקה. בשנה שלאחר מכן הוא מונה לאחראי על המשחקים המקודשים (decemvir sacrorum). הוא היה פראיטור במהלך שנת 197 לפנה"ס, ובמסגרת תפקידו זה בנה פסלים בדמותם של קרס, ליבר וליברה. כמו כן אותה שנה הוא דיכא באכזריות, בראש ליגיון שלם, התקוממות של עבדים שפרצה באטרוריה, והורה לצלוב את מנהיגי המרד.
הוא התמודד על משרת הקונסול בשנת 193 לפנה"ס, אולם נכשל. הוא השיג את המשרה בסופו של דבר בשנת 191 לפנה"ס, יחד עם פובליוס קורנליוס סקיפיו נאסיקה. אותה שנה הכריזה רומא מלחמה על אנטיוכוס השלישי מלך הממלכה הסלאוקית. מלחמה זו זכתה לכינוי "מלחמת אנטיוכוס". אנטיוכוס פלש ליוון, ובתגובה נשלח אקיליוס לשם עם 10,000 רגליים, 2,000 פרשים ו-15 פילים. הוא נחת באפולוניה וקבע את מפקדתו בלאריסה שבתסליה. מסע המלחמה של אקיליוס הגיע לשיאו בקרב תרמופילאי, אשר בסופו הובס אנטיוכוס ונאלץ לסגת מיוון.
לאחר הניצחון בתרמופילאי, פנה אקיליוס לטהר את יוון מהכוחות הפרו-סלאוקיים האחרונים. הוא תקף את הליגה האיטולית, והטיל מצור על הירקליאה. כיבוש העיר גרם לאיטולים לבקש הפסקת אש בת עשרה ימים, שבמהלכם הבהיר נציגו של אקיליוס לאיטולים את תנאי הכניעה. כאשר האיטולים שיגרו שליח שהודיע שהם מוכנים לקבל את התנאים ו"להימסר אל אמון הרומאים", הפתיע אותו אקיליוס בדרישה חדשה: למסור לידיהם את מנהיגיהם של בני בריתם. הנציג האיטולי מחה נמרצות כנגד הדרישה, שנתפסה בעיניו כהפרה של "מוסר היוונים". אקיליוס הסכים להאריך את שביתת הנשק בעוד עשרה ימים, וכשהאיטולים סירבו לתנאים, פתח במצור על נאופקטוס. עם זאת, בעצתו של טיטוס קווינקטיוס פלמינינוס, הסכים להניח את המצור ולקבל את כניעתם המחודשת של האיטולים. עם סוף השנה הוא הוחלף בלוקיוס קורנליוס סקיפיו אסייתיקוס.
בשנת 189 לפנה"ס הוא הציג את מועמדותו למשרת הקנסור. היו לו סיכויים רבים לזכות בתפקיד, אולם דווקא בשל כך החל נגדו גל של השמצות. הוא הואשם בין היתר שגנב חלק מהשלל שלקח במלחמה. בשל כך, הוא פרש בסופו של דבר ולא ניגש לבחירות. מכאן ואילך לא ידוע עליו דבר.
רוק סטאר

עלילת הסרט

הסרט מספר על בחור בשם כריס קול, מעריץ מטורף של להקת הרוק הכבד המפורסמת "steel dragon" אשר חולם להקים להקה בסגנון של Steel Dragon.
כריס הקים להקת מחווה לStreel Dragon הנקראת "Blood Pollution", על שם אחד השירים של Steel Dragon. במהלך הופעת מחווה שלהם, הגיטריסט רוב מתווכח עם כריס לאחר שאלתר סולו בטענה שהם להקת חיקוי, והם רוצים לכתוב חומר משלהם. למחרת, הם מביאים סולן שנקרא "ברדלי".
כריס וחברתו שהיא מנהלת הלהקה ובהמשך, גם המנהלת הפרטית שלו, מאוכזבים מהחברים ועוזבים.
יום למחרת כריס מקבל טלפון מגיטריסט הלהקה Steel Dragon קירק קאדי, והוא מודיע לו שהוא מוזמן לבחינות לסולן להקת "steel dragon". כריס מופתע. הוא ואמילי נוסעים ללוס אנג'לס לבחינות. כריס מאוד מתרגש ולחוץ. הוא עובר את הבחינות לאחר מאמצים רבים. הלהקה משנה את שמו ל"איזי" בטענה כי "כריס קול זה לא שם מגניב". איזי צובר מעריצים בכל אמריקה ומתפרסם מאוד. לאחר שאיזי מתנהג באנוכיות, אמילי עוזבת אותו ונוסעת לעבוד ולגור בסיאטל עם חברתו של רוב (הגיטריסט מהלהקה הקודמת של כריס).
איזי נפגע אבל היא מבטיחה לו שכשיגיע לסיאטל הם ייפגשו. עכשיו כשאיזי זמר מוכר הוא רוצה גם לכתוב שירים. אבל הלהקה אומרת שרק קירק (הגיטריסט) ואיי-סי (המתופף) כותבים את השירים. איזי מחליט לעזוב את הלהקה והוא מקים להקה משלו שמנגנת מוזיקת סופט רוק. הוא ואמילי חוזרים להיות ביחד ונגמרת תקופת ההבי מטאל שמבוססת על סקס, סמים ורוקנ'רול בחייו של איזי.
הסרט הושפע מסיפורה של להקת ההבי מטאל האנגלית "Judas Priest".
מוקד חירום טלפוני

מוקד חירום טלפוני הוא שירות חירום, שאליו מתקשרים אנשים בשעת חירום. שירותי החירום המרכזיים הם משטרה, רפואת חירום וכבאות. בדרך כלל מספר הטלפון של מוקד חירום מורכב משלוש ספרות. במדינות רבות יש מוקד חירום טלפוני מאוחד לכול שירותי החירום. בארצות הברית, בקנדה ובמספר מדינות נוספות מספר הטלפון של מוקד החירום המאוחד הוא 911, ובחלק ממדינות אירופה מספר הטלפון של מוקד החירום הוא 112. בחלק מהמדינות יש כמה מוקדי חירום, שספרת הטלפון האחרונה שלהם שונה.

מוקדי החירום בישראל

בישראל אין מוקד חירום מרכזי, אף שהועלו הצעות רבות להקים מוקד כזה בישראל, ובשנת 2011 אושר בוועדת השרים להקים מוקד חירום אחד לכלל שירותי ההצלה. במרץ 2012 אושרה בקריאה ראשונה הצעת חוק לאיחוד מוקדי החירום הטלפוניים.

מוקד 100 - משטרה

חיוג 100 מכל טלפון בישראל או לחלופין חיוג 112 מכל טלפון סלולרי גם אם הוא נעול או ללא כרטיס סים ינתב את השיחה למוקד משטרת ישראל המחוזי הקרוב לצורך קבלת קריאת חירום. המוקדנים מעבירים את קריאת החירום, אם יש צורך בטיפול משטרתי, לשוטר המכונה ״משגר״ האחראי על אזור מסוים במחוז ומעביר את הקריאות לצוותי הסיור התחנתיים. בשנת 2013 התקבלו במוקד 9,208,890 שיחות.
עד תחילת המאה ה-21 היו מוקדי החירום המשטרתיים ממוקמים בנפרד בכל תחנה, אולם עקב העומס הרב על עבודת השוטרים וביקורת על תפקוד המוקדים הוחלט על איחודם למוקדים מחוזיים. אולם הביקורת כנגד תפקוד המוקדים המשיכה ואף גברה, עקב כשלים שונים ומביכים כדוגמת מקרה משנת 2010 בו התקבל דיווח במוקד על סכסוך שכנים שבו איימה המדווחת לדקור את שכנתה, אך רק שש דקות לאחר קבלת הדיווח הגיעה ניידת למקום האירוע, זאת לאחר שהשכנה כבר נדקרה ונרצחה. מקרים נוספים הגבירו את הביקורת על תפקוד המוקד, ועם כניסתו לתפקיד הכריז מפכ"ל המשטרה יוחנן דנינו בשנת 2011 כי אחד היעדים של המשטרה הוא שיפור השירות הניתן במוקדי 100.
אחת הביקורות על מוקדי 100 היא שהם מאוישים לרוב בשוטרי שח"ם צעירים שאינם מנוסים מספיק כדי להתמודד עם עבודת המשטרה. וחלק מהרפורמה שביצע דנינו הייתה הרחבת שירותם של שוטרי קבע במוקד. חרף השיפור בשירות, מעת לעת נתגלו כשלים בתפקוד המוקדים, כמו ברצח שלושת הנערים, ובעניין משפחת אטיאס שנספתה בתאונה, לאחר שהתקשרו למוקד המשטרה בבקשה עזרה, לאחר שרכבם איבד את הבלמים בירידה לטבריה. צוות שבדק את הנושא מטעם המשטרה המליץ להקים מוקד חירום כלל ארצי במקום המוקדים המחוזיים ולהפנות אליו כוח אדם איכותי. ב-2015 הוקם מוקד 110, שמטרתו הפרדה בין שיחות החירום לבין שיחות המידע שהיוו כ-20% מהיקף פעילות מוקד 100.
ביולי 2014 הונגש מוקד 100 לכבדי שמיעה וחירשים, שיכולים לשלוח למוקד מסרונים, פקס ודואר אלקטרוני. עם הקמת מוקד 110 הועברה עמדה נגישה זו אליו, והיא מטפלת בפניות למוקד 100 על ידי שיגור ניידת משטרה למקום האירוע בעת הצורך.

מוקד 101 - רפואת חירום

חיוג 101 מכל טלפון ינתב את השיחה למוקד המרחבי הקרוב מבין אחד עשר מוקדי מגן דוד אדום, לצורך קבלת קריאת חירום.
תורני המוקד במגן דוד אדום הם אנשי שטח, וכמחצית מהם הם פרמדיקים המבצעים חלק מהמשרות על אמבולנסים.
מד"א פרסמה הנחיות למתקשרים למוקד. בו מפורטים דרכי ההתקשרות וכי ניתן לפנות לקבלת עזרה גם באמצעות וואטסאפ אפלקציות מסרון, פקס ודואר אלקטרוני. גם כנגד מוקד זה הושמעו תלונות על חוסר מקצועיות, והשתהות מיותרת.

מוקד 102 - כבאות

חיוג 102 מכל טלפון ינתב את השיחה למוקד הרשות הארצית לכבאות והצלה הקרוב לצורך קבלת קריאת חירום, באתר האינטרנט שלה ניתן למצוא את צורת ההתקשרות. וכי ניתן לפנות לקבלת עזרה גם באמצעות מסרון ופקס.
הירושי אושימה

ביוגרפיה

אושימה נולד ב-19 באפריל 1886 במחוז גיפו שביפן. אביו אושימה קנישי (Oshima Ken'ichi), שירת כשר המלחמה בצבא יפן בין השנים 1916–1918.
ביוני 1905, סיים את לימודיו באקדמיה הצבאית הקיסרית. שנה לאחר מכן הועלה לדרגת לוטננט שני (מקבילה לדרגת סג"ם). ביוני 1908, הועלה אושימה לדרגת לוטננט (מקבילה לדרגת סגן). במאי 1915, סיים את לימודיו בקולג' הצבאי שברובע מינאטו שבטוקיו. כעבור שנה הועלה לדרגת קפטן.
בין השנים 1918–1919, שירת אושימה בסיביר, במסגרת קמפיין צבאי בו שיתפו פעולה הצבא היפני הקיסרי והתנועה הלבנה ברוסיה כחלק מהתערבות מדינות ההסכמה במלחמת האזרחים הרוסית. לאחר מכן, מונה לנספח הצבאי בשגרירות יפן בגרמניה.
לאחר העלתו לדרגת מייג'ור בשנת 1922, מונה אושימה לתפקיד הנספח הצבאי בווינה ובבודפשט, תפקידים אותם מילא בין השנים 1923–1924. לאחר חזרתו ליפן, הועלה לדרגת לוטננט קולונל באוגוסט 1926. לאחר שקודם לדרגת קולונל באוגוסט 1930, מונה למפקד רגימנט הארטילריה ה-10.
בשנת 1934, מונה לנספח הצבא היפני בברלין. בשל העובדה כי שלט היטב בשפה הגרמנית, יצר אושימה קשרים עם בכירים במפלגה הנאצית, בהם יואכים פון ריבנטרופ, ששימש כיועצו של אדולף היטלר למדיניות חוץ. לאושימה היה תפקיד חשוב במגעים שהובילו לחתימה על הסכם אנטי-קומינטרן בין גרמניה ויפן ב-25 בנובמבר 1936, ובהמשך על ההסכם התלת צדדי שנחתם ב-27 בספטמבר 1940, שנחתם בין גרמניה, יפן ןאיטליה הפאשיסטית, ושייסד למעשה את ברית מדינות הציר. באוקטובר 1938, מונה אושימה לתפקיד שגריר יפן בגרמניה, במקביל להעלאתו לדרגת לוטננט גנרל.
בין השנים 1939–1940 שהה אושימה ביפן, עד לחזרתו לגרמניה, בתחילת שנת 1941, לאור בקשתו של הממשל הגרמני. בסוף שנה זו הוענק לו תואר "מסדר הנשר הגרמני" על ידי היטלר. בשל היחסים הקרובים שרקם עם בכירי השלטון הגרמני ובהם היטלר בעצמו, נחשף אושימה למידע ביטחוני מסווג של גרמניה, לרבות תוכניות צבאיות מבצעיות, וניתנה לו גישה לאזורי החזית של הצבא הגרמני, בהם החומה האטלנטית ונקודות הכינוס של הצבא הגרמני בחזית הרוסית. אושימה דיווח על המידע שהשיג לממונים עליו ביפן, ובלי ידיעתו העניק גישה למידע גם למודיעין האמריקאי, אשר פיצח את הקוד הדיפלומטי היפני. בהקשר זה, מרבית המידע שהעביר אושימה חזרה ליפן בין השנים 1941–1945, יורט על ידי המודיעין האמריקאי, והעניק לכוחות בעלות הברית חומר מודעיני רגיש ואיכותי, שסייע במלחמה כנגד מדינות הציר.
טיפול בטבע

טיפול בטבע (או תרפיה בטבע) הוא מונח המתייחס לשיטות וגישות שונות של פסיכותרפיה המתקיימות בטבע, מחוץ למבנה, כגון גינון טיפולי, טיפול בעזרת בעלי חיים או טיפול אתגרי באמצעות השטח תוך שילוב חשיבה סביבתית. 
במסגרת הטיפול נפגשים המטפל והמטופל במרחב טבעי כמו גינה. מטרת התרפיה היא ליצור תהליך נפשי שיאפשר שינוי בחשיבה ובהתנהגות בחיי המטופל, לשפר את יכולותיו הפיזיות, הנפשיות והחברתיות. 
קיימות מספר שיטות לתרפיה בטבע, ויש ביניהן הבדלים מהותיים הקשורים בתאוריות והמודלים שלהם, ביישומן בפועל, במטרות הטיפוליות שלהן ובהתייחסותן לאתיקה. 
בישראל אין עדיין הכרה בקרב הרשויות בטיפול בטבע, כמו גם בשיטות השונות, אך מתקיימים טיפולים כאלו במסגרות שונות בארץ. הכשרה למטפלים בטבע ניתנת כיום במכללות שונות בישראל, וכן מסלול של לימודי המשך באוניברסיטת תל אביב שפותח על ידי ד"ר רונן ברגר.

יישום השיטה

טיפול בטבע ניתן על ידי מטפלים מקצועיים שהוכשרו לכך. כברוב הטיפולים הנפשיים מסגרת הטיפולי כוללת סדרת מפגשים בעבודה יחידנית או קבוצתית. 
ההתערבות הטיפולית נערכת באמצעות פעילויות המתבצעות בגינה ובטבע, גם כשהן לא מועברות על ידי מטפל, כמו הקמת גינה לנוי או לירק, פעילות של שתילה, גיזום והכנת כלי שתילה באופן יצירתי, שיעורי חקלאות, מחנה בטבע, סיורים בסביבת מרכז יום, תצפית על חיות בר או ציפורים בסביבה הקרובה, וכל פעילות אחרת בטבע.
מטפלים אלו פועלים במגוון "סוגי טבע": מטבע פראי ומרוחק כמדבר ועד לטבע עירוני כחצר בית ספר או גינה עירונית; זאת ללא ניסיונות לתרבת או לעצב את המקום לטובת הפעילות.
מטרנה תעשיות

"מטרנה תעשיות", הידועה גם בשם המותג "מטרנה" היא חברה המייצרת ומשווקת מוצרי תזונת תינוקות בישראל ובעולם. בין מוצרי החברה ניתן למצוא מזון לתינוקות הכולל מחיות לתינוקות, תחליפי חלב אם, מזון רך לפעוטות, דייסות ופסטה לילדים. החברה נוסדה בשנת 1981 בקיבוץ מעברות, כחלק מקבוצת מוצרי מעברות. בשנת 2008 נמכרה 51% מן הבעלות בה לחברת "אסם", ובשנת 2017 נמכרה ל"אסם" יתרת הבעלות.

היסטוריה

חברת מטרנה נוסדה בשנת 1981 כחברת בת לחברת "מוצרי מעברות בע"מ". חברת "מעבדות מטרנה בע"מ" עוסקת בתחום מזון התינוקות בשוק הישראלי ומייצאת את מוצריה גם לחו"ל למדינות הכוללות את קנדה, בלגיה, צרפת ובריטניה. בחברת מטרנה מועסקים כ-120 עובדים - אנשי פיתוח, עובדי ייצור ואריזה, שיווק ונציגי הסברה רפואית. בשנת 2008 נחתם הסכם ראשוני בין מותג המזון לתינוקות מטרנה של מוצרי מעברות ובין ענקית המזון אסם בעסקה ששוויה עמד על 151.5 מיליון ש"ח. לבסוף בשנת 2009 אושרה העסקה על ידי הממונה על ההגבלים העסקיים ואסם זכתה בהחזקת 51% מהבעלות במותג התינוקות. הודות להסכם זה, החלה החברה בייצור מוצרים לא רק לתינוקות אלא גם לפעוטות. מוצרים אלה, בצורת דייסות, פסטות ומחיות פרי לתינוק מבית "גרבר", נמכרים בישראל תחת שם המותג "מטרנה". 
בשנת 2007 הוקם "מכון מטרנה לחקר תזונת תינוקות". המכון שם לו למטרה לפתח ולחקור את נושא תזונת התינוקות בישראל, תוך מתן מלגות לחוקרים שיבחרו לעסוק במחקרים בנושא. המכון מנוהל ומלווה על ידי רשת רופאים ומומחים בתחום רפואת הילד. מאז הקמתו, מקיים המכון מדי שנה כנס מדעי נרחב המזמין את כל העוסקים בתחום להציג את מסקנותיהם ומחקריהם בתחומים שונים בתחום תזונת ילדים ותינוקות.
ג'בל חלאל

ג'בל חלאל (מכונה לעיתים גם הלאל או הילאל, בערבית: جبل الحلال) הוא הר בצפון סיני הנמצא כ-30 קילומטרים מערבית לקוסיימה. כמו הרי הנגב המרכזי והרי צפון סיני, ההר הוא תוצאה של מערכת קימוט שכיוונה הכללי הוא: דרום מערב – צפון מזרח. בדומה לרכסי מרכז הנגב, בנוי ההר מסלעי גיר ואבן חול. בהר מצוי מכתש הדומה במבנהו למכתשי הנגב. שיאו של ההר מתנשא לגובה 892 מטר. מפנהו הצפוני של ההר מתנקז לוואדי אל-עריש למעבר הנקרא מעבר הדייקה (א-דייג'ה בערבית פירושו מיצר). הבדווים באזור הם ממטות השבטים תראבין ותיאהא. 
באזור ההר נמצאים מספר עצי ערער אדום שגילם נאמד ב-865 שנה והצמח אזובית סיני שהוא אנדמי לאזור ההר וטווח התפוצה שלו הוא 25 קילומטרים רבועים בלבד. 
מספר חוקרים הציעו לזהות את ג'בל חלאל כהר סיני המקראי. מיקום ההר מתאים לדעתם לתאוריות של "המסלול הצפוני" של יציאת מצרים. בחירתו נבעה מסמיכותו היחסית לעין קודיראת ולעין קדיס שחלק מהחוקרים זיהו עם קדש ברנע המקראית. מושל סיני הבריטי בשנות ה-30 של המאה ה-20, מייג'ור קלוד ג'רוויס התבסס גם על שם ההר שפירושו בערבית: "מותר" ובהקשר של הקרבת קורבנות "קדוש וחוקי". גם יוחנן אהרוני הציע לזהות את הר סיני בג'בל חלאל. הביקורת על זיהויו כהר סיני טוענת כי הממצאים ארכאולוגים שנתגלו באזור ההר הם מתקופת האבן ומהתקופה הרומית-ביזנטית ושתי תקופות אלו אינן תואמות את התיארוך המקובל ליציאת מצרים.
ב-25 בנובמבר 1975 התרסק על ההר מטוס חיל האוויר הישראלי מסוג C-130 הרקולס שהשתייך לטייסת 131 וכל 20 החיילים ואנשי הצוות שהיו עליו נספו.
ב-2005 התפרסמו ידיעות כי אזור ההר היה מקום מסתור לאנשי ארגונים הקשורים לאל-קאעידה שביצעו פיגועי טרור בטאבה ובראס א-שטן באוקטובר 2004 ופיגועים בשארם א-שייח' ב-2005.
פראנה (הינדואיזם)

פראנה (בהינדית प्राण) היא מילה בסנסקריט עבור "כוח החיים" או עיקרון חיוני. בפילוסופיה ההינדית הכוללות יוגה, רפואה הודית, ואמנויות לחימה, המונח מתייחס באופן קולקטיבי לכל האנרגיה הקוסמית הקיימת ביקום.
פראנה כולל גם אנרגיות של חפצים דוממים. בספרות, פראנה מתואר לפעמים כאילו הוא מוצרים שמקורם מהשמש, המחברים את האלמנטים של היקום. אנרגיית החיים זו מופעלת בבהירות ומתוארת בוודות ובאופנישדות העתיקה.
ביצורים חיים, אנרגיה אוניברסלית זו נחשבת אחראית לכל תפקודי הגוף באמצעות חמישה סוגים של פראנה, הידועים בחמשת הוודות.