google/wiki40b huggingface dataset:
ארתור מקדונלד

ביוגרפיה

ארתור ברוס מקדונלד נולד ב 1943 בסידני שבנובה סקוטיה, הנמצאת במזרח קנדה, שם גם למד לתואר ראשון ושני בפיזיקה. הוא קיבל תואר דוקטורט במכון הטכנולוגי של קליפונרניה ומשרת פרופסור באוניברסיטת פרינסטון. בשנת 2015 קיבל פרס נובל לפיזיקה בשל גילוי תנודות החלקיק נייטרינו.
חמש שעות מפריז

עלילה

יגאל (דרור קרן) הוא נהג מונית המתגורר בבת-ים, שבה מתגוררים גם גרושתו סימה ובנם אסף. סימה נשואה בשנית לגרשון, שהוא ידידו של יגאל המעוניין לרכוש יחד אתו אוטובוס. יגאל חושש לטוס, ונמצא בטיפול של פסיכולוג לשם פתרון בעיה זו, משום שהוא חולם לטוס לפריז.
עקב היעדרותו של אסף משיעורי המוזיקה, הולך יגאל לפגישה עם לינה (הלנה ירלובה), המורה למוזיקה של אסף, ושומע את החלטתה להעביר את אסף למקהלה, כתחליף לשיעורי המוזיקה. השינוי אינו מועיל, משום שאסף מסרב לשיר, אך הוא נותן ליגאל הזדמנויות לפגוש את לינה, שהוא מתאהב בה. יגאל שמע מאסף שבעלה של לינה ברח ממנה לחו"ל, אך בשיחה אתה מתברר לו שהבעל, רופא בשם גרישה (ולדימיר פרידמן), רק נסע לקנדה כדי להסדיר את הגירתם לשם.
המפגשים בין יגאל לבין לינה מתפתחים לידידות ההולכת ומתחזקת. לינה מזמינה את יגאל לחגוג מסיבת יום הולדת לחברתה. בחזרה מהמסיבה מצפה ללינה הפתעה: גרישה חזר מקנדה, כדי להמתין בישראל לאישור ההגירה. ללינה מתברר שלבה נתון ליגאל יותר מאשר לגרישה, אך היא ממשיכה בחייה עם גרישה.
לקראת סוף שנת הלימודים מגיע אישור ההגירה המיוחל. מסיבת הסיום בבית הספר היא גם מסיבת הפרידה של לינה מתלמידיה. ערב הטיסה עורכים חבריהם של לינה וגרישה מסיבת פרידה לכבודם בחוף הים. בסוף המסיבה, לאחר שהאורחים הסתלקו, מגיע יגאל, ובנוכחות גרישה מבקש מלינה שתישאר אתו. גרישה סוטר ליגאל, ולינה דורשת מגרישה שיתנצל, אך הוא מסרב, יגאל אוזר עוז וסוטר לגרישה חזרה.
גרישה, המכיר באהבתה של לינה ליגאל, אומר לה להיפרד יפה מיגאל. לינה ויגאל נוסעים יחד במוניתו של יגאל, ושוכבים, בפעם הראשונה והאחרונה. למחרת ממריאים לינה וגרישה לקנדה. יגאל צופה במטוסם הממריא.

שם הסרט

עלילת הסרט מתרחשת כולה בבת ים שנמצאת במרחק "חמש שעות מפריז", במונית ובמטוס, ומשקף את חלומו הבלתי-מושג של יגאל לטוס לפריז.

שפת הסרט

שפתו העיקרית של הסרט היא עברית. גם לינה, שעלתה מרוסיה, שולטת היטב בעברית, אך עם ידידיה, עולים אף הם, היא משוחחת לעיתים ברוסית. שפה נוספת הנשמעת בסרט היא צרפתית, שפתם של השאנסונים החביבים על יגאל, שלהם הוא מאזין תוך כדי נהיגה במונית.

ביקורת

מבקר הקולנוע של "הארץ", אורי קליין, אמר כי: ""חמש שעות מפאריס" איננו נטול פגמים. הקצב שלו מקרטע לעתים וכמה ממהלכיו העלילתיים מאולצים; אבל יש דברים חשובים יותר מאלה, והחשוב שבהם הוא טוב הלב שהסרט ספוג בו. ניכר ביוצרי הסרט שהם אוהבים את דמויותיהם, גם הדמויות המרכזיות וגם אלה שמגיחות לעלילה לזמן קצר בלבד; והאהבה הזאת מתנקזת להופעתם של שחקני הסרט וגם עוברת אל הצופים בו. התוצאה לפיכך היא יצירה שהגדרתה כסרט קטן, פשוט אפילו, איננה מפחיתה מההערכה והחיבה שהיא מעוררת."
לעומתו, יאיר רוה ביקר את אופי הסרט: "הוא בסדר. אבל פשוט לא ממש לטעמי.... בעדו של הסרט אגיד שנדמה לי, שקהל מבוגר עשוי לחבב אותו ואת אווירת השנסונים שלו. נגד הסרט אגיד שהוא פשוט נורא מיושן." את סגנון הסרט הוא תיאר: ""דרמה חמצמצה עם רומנטיקה וקצת הומור""
יעל צ'רני

ביוגרפיה

צ'רני נולדה בבוסטון וגדלה בירושלים. החלה את דרכה האמנותית בסופרן במקהלת אנקור ובגיל 15 הופיעה כסולנית עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית בהיכל התרבות. למדה בתיכון האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים.
את שירותה הצבאי החלה בתזמורת צה"ל ולאחר מכן, עברה לשרת בחיל המודיעין בשל חילוקי דעות מקצועיים עם מפקדי התזמורת.
למדה זמרה באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים אצל צילה גרוסמאייר וניצוח אצל מנדי רודן ויבגני צירלין. המשיכה ללימודי תואר שני במכון פיבודי בבולטימור אצל גוסטב מאייר.
הייתה אסיסטינטית של המנצח קלאודיו אבאדו. עבדה כמנצחת משנה וכסופרן עם תזמורות בישראל ובעולם.
ב-2013 העבירה סדרת הרצאות בנושא "העיקר זה הקלאסיקה" במסגרת האוניברסיטה המשודרת. סדרה זו עובדה מאוחר יותר לספר.
ב-2016 נבחרה לעמוד בראש תחנת הרדיו "כאן קול המוסיקה" בתאגיד השידור הישראלי. באפריל 2018, הודיעה על סיום תפקידה כמנהלת התחנה.
אבנית

אבנית היא שכבה מוצקה בצבע לבן-אפור המצויה בקומקומים חשמליים, בגופי חימום מים אחרים ובמערכות בהן זורמים מים חמים. האבנית נוצרת כשיונים המומסים במים שוקעים בעקבות תהליך החימום. מקורו של המשקע הוא בסלע גיר שהומס על ידי הגשמים ועשה דרכו למי התהום ומשם למי השתייה.
הסרת האבנית מתבצעת בדרך כלל באמצעות יצירת סביבה חומצית, שממיסה מחדש את הגיר שנוצר על גוף החימום. במכשירים ביתיים ניתן לעשות זאת באמצעות המסת חומצת לימון (מלח לימון) או חומץ ביתי.
מים בהם עשויה להיווצר אבנית נקראים "מים קשים", והם מכילים לרוב יוני סידן, מגנזיום, ויון מימן פחמתי (ביקרבונט).

היבטים בריאותיים

בקרב הציבור ישנן חששות מהשלכות בריאותיות של שתיית אבנית, ובפרט אמונה כי שתיית אבנית גורמת לאבנים בכליות. על פי הידוע, אין לחששות אלו ביסוס. ארגון הבריאות העולמי דיווח כי לא ידועה עדות להשפעה שלילית של מים קשים על בני אדם.
על פי מועצת המחקר הלאומי של ארצות הברית, "מים קשים יכולים לספק חלק מצריכת הסידן והמגנזיום הדרושה לתזונה היומית."

אבן שן

על השיניים נוצרת אבנית, או אבן שן,  כתוצאה משקיעת מלחים בלתי מסיסים של סידן ומגנזיום מהרוק והמזון על פניהן. הסיבה לכך היא שינויי טמפרטורה וחומציות בפה. המשקע מהווה מצע נוח להיספחות חיידקים על פניו, ואלה עלולים לגרום לעששת. ניתן להסיר אבנית מהשיניים באופן מכני, בדרך כלל על ידי שיננית.
נבי רובין

היסטוריה

אזור שפך נחל שורק (בעבר "נהר רובין") היה מיושב עוד מתקופות קדומות, כחלק ממערכת יישובים שבין יבנה ליבנה ים. אזור נבי רובין שימש כנקודת מסחר חשובה בהיותו על צומת דרכים של דרך הים והדרך שהובילה לנמל יבנה ים. עדות ראשונה ליריד מסחר כזה ידועה מ-1184 ומתוארת בספרו של קלוד קונדר. סוחרים מדמשק סחרו עם נוצרים מעכו בעבדים, סוסים יקרי ערך מגזע פרסי וכורדי, ואף כלי נשק מתימן והודו. בשנים מאוחרות יותר הגיעו לאזור גם סוחרים איטלקיים מסיציליה וצלבנים מרודוס וכריתים. ירידי מסחר אלו התקיימו עד המלחמה בין הממלוכים והסוחרים הצלבנים במאה ה-13. במאה ה-15 בנה השליט הממלוכי של ירושלים מקדש ומסגד באזור, לפי כתביו של מוג'יר א-דין, כנראה לאור האמונה שקבור שם ראובן בנו של יעקב הקדוש למוסלמים ונקראה "א-נבי רובין". בספרות היהודית קברו של ראובן נזכר בספר הישר וממוקם בעבר הירדן. ההיסטוריונית רבקה גונן טוענת כי הקבר בנבי רובין שייך כנראה לשיח' ערבי. ההיסטוריון וליד ח'אלדי כתב כי הקבר נבנה כנראה על מקדש כנעני ומקור ההילולות באזור הם בטקסים של עבודה זרה.

עלייה לרגל

העלייה לנבי רובין (זיארה) מדי שנה בסוף הקיץ נזכרה בכתבי הגאוגרף המוסלמי אבו אל-פידאא (1273–1331). הוא מתאר את החגיגה השנתית הגדולה (מוסם) המתקיימת 9 פרסאות מדרום ליפו, ואשר מושכת רוכלים וסוחרים מחוץ לארץ. ב-1816 ביקר נוסע אנגלי בשם אירבי (Irby) במקום ותיאר כי בזמן החגיגות כ-30,000 ערבים היו מתקבצים מכל כפרי האזור. בחגיגות שהתקיימו ב-1935 נבנה הקולנוע הפלסטיני הראשון ליד המסגד והקרין לראשונה סרט דוקומנטרי מקומי. הסופר ס. יזהר סיפר שנהג כילד לחצות את החולות בין ביתו אשר ברחובות לנבי רובין על מנת לבקר בפסטיבל. פסטיבל דומה התקיים גם בנבי מוסא.

הכפר

בשנות ה-30 התמקמו במקום שבט אבו סווייריה, שבט בדואים שהגיע מסיני, כנראה צאצאיהם של שבט אל-מליחה. ב-1944 נבנה במקום בית ספר. שטח הכפר כלל את כל החולות עד דרום יפו, וגדלו היה רק שני לאזור תחת שליטת יבנה הקרובה. אנשי הכפר עסקו בעיקר בחקלאות, אך מקור הכנסה חשוב היה גם מאירוח החגיגות. ב-1944 הוכשרו כ-683 דונם כמטעי פירות הדר ובננות, ו-4,357 דונם כשדות דגן.
במהלך מלחמת העצמאות, ב-18 ביולי 1948, נרצחו 5 נוסעיו של מטוס אירוואן של חיל האוויר הישראלי, שטס מסדום לתל אביב ונאלץ לנחות נחיתת אונס בחולות נבי רובין. בעקבות התקרית ביצעה חטיבת גבעתי בסוף חודש אוגוסט 1948 את מבצע ניקיון לסילוק הלוחמים והתושבים הערבים משטח החולות שבין נחל שורק (באזור נבי רובין) לנחל לכיש.
בשנות ה-60 הרס מינהל מקרקעי ישראל את בתי הכפר. על כך התלונן אחד מאנשי קיבוץ סמוך: "היו בתי אבן נהדרים, היה זה מקום לציירים, היו באים לשם תיירים ומתפעלים. היום הכל הרוס".
צריח המסגד הגבוה קרס בראשית שנות ה-90. למעט מתפללים יהודים בודדים הבאים להתפלל במקום, אין במסגד פעילות.
גדר כורכר מקיפה חצר רחבה אשר באחת מפינותיה נמצאת הכניסה לבסיס מגדל המואזין שקרס. בסמוך אליו חדר קטן ואפלולי בעל כיפה, כשבמרכזו מצבת הקבר.
מעל לפתח החדר כתובת ערבית מן התקופה הממלוכית חקוקה באבן: "בשם אללה הרחמן, הרחום. ציווה לבנות הקבר המבורך הזה, הוד מעלתו הנעלה סייף א-דין תמראז אלמודי אלאשרפי, מושל מחוז עזה, על נביא אללה רובין השלום".
שיש

שיש הוא סלע קרבונטי מטמורפי, כלומר, סלע משקע ימי שעבר התמרה כתוצאה מחום או מלחץ שנוצר במעמקי כדור הארץ. על פי הגדרת התקן האמריקני שיש הוא סלע גבישי שנוצר מאחד משלושת המינרלים: קלציט, דולומיט או סרפנטין. עם זאת, לעיתים מתייחסים בתור שיש גם לסלעים העשויים ממינרלים אחרים.

שימוש

היוונים נהגו לפסל פסלים משיש שהובא מאי שבים האגאי ומהר פנדליקון שנמצא בצפון מזרח לאתונה ששימש לעיצוב המקדש פרתנון שבאתונה. איכות השיש לפיסול תלויה בגודל הגבישים היוצרים את השיש ,ככל שהגבישים קטנים, השיש נחשב מתאים יותר לפיסול. מקורות לשיש נחצבו בבלגיה, שווייץ, אירלנד, ארצות הברית ובהודו.
אמני הפיסול הרבו להשתמש בשיש מאזור קרארה שבצפון מערב איטליה. גם הרומאים בתקופה העתיקה נהגו להשתמש בשיש זה. במאה ה-16 פיסל מיכלאנג'לו בואונרוטי בשיש זה.
אבן השיש בצורתה המעובדת משמשת בעיקר עבור משטחים לחדרי מטבח וחדרי רחצה, חיפויי קירות דקורטיביים, דלפקים ושולחנות בר ושימושים ביתיים נוספים.

שיש בישראל

בישראל, המונח "שיש" משמש לרוב לתיאור סלע מלוטש כגון גרניט או אבן גיר. דוגמה לכך היא "אבן מצפה", אבן גיר צהבהבה שנכרית באזור מכתש רמון ומשווקת בעולם בשמות מסחריים שונים כגון: Ramon Gold או Jerusalem Gold. סוג נוסף של שיש מדומה הנפוץ בישראל הוא "שיש חברון" ("חלילה"). 
מחצבות שיש מדומה קיימות בישראל בכפר גלעדי, כרמיאל, גליל ובסביבת חברון. 
מחצבות חפציבה הייתה המחצבה היחידה בארץ ישראל לשיש אמיתי. המחצבה נסגרה עוד לפני קום המדינה.
לואי לגר

חייו

לגר נולד בוורסאי ולמד באקדמיה של פריז תחת הדרכתו של שארל לה ברון. ב-1684, לאחר תום לימודיו, הגיע לאנגליה ועבד במשך תקופה קצרה עם אנטוניו וריו לפני שהחל לעבוד לבדו. הוא התמודד מול סר ג'יימס ת'ורנהיל בתחום הציור של סצנות היסטוריות, וקישט בעיקר את בתי משפחות האצולה. ציורי הקיר שלו מצויים בארמון בלנהיים, בית מרלבורו, בית פטוורת' ובית צ'אטסוורת'. אחד מהנושאים העיקריים של הציורים הללו היו הניצחונות האנגליים בשדה הקרב על צבאותיו של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת.
לגר צייר אלמנטים דתיים בכנסיית סנט לורנס שבווייטצ'רץ', לונדון, וב-1731 כתב על כך המשורר אלכסנדר פופ:
On painted ceilings you devoutly stare 
 ... Where sprawl the saints of Verrio or Laguerre
— Epistles to Several Persons: Epistle IV  לריצ'רד בויל, רוזן ברלינגטון
ובעברית היא:
על תקרות מצוירות אתה מביט באמונה 
 היכן שמשתרעים הקדושים של וריו או לגר.
השורות הללו מתוך שירו של פופ קשורות, ככל הנראה, לעבודתו של לגר עבור הדוכס הראשון מקאנדוס בכנסייה זו ובבית קאנונס הסמוך.
לגר כיהן גם כדירקטור באקדמיה לציור של לונדון, שהוקמה על ידי גודפרי קנלר בסתיו 1711.
שריל סנדברג

ביוגרפיה

שריל סנדברג נולדה ב-1969 בוושינגטון די. סי. להורים יהודים, אדל וג'ואל סנדברג, הבכורה מבין שלושה אחים. בהיותה תינוקת, שהתה משפחתה בישראל במסגרת עבודתו של אביה באוניברסיטת תל אביב. משפחתה עברה לפלורידה כשהייתה בת שנתיים. סנדברג למדה בבית ספר ציבורי, ובתיכון בילתה שנה בישראל כתלמידה במכון אלכסנדר מוס ללימודי ישראל בהוד השרון. בשנת 1987 החלה לימודיה באוניברסיטת הרווארד, שם סיימה בהצטיינות תואר ראשון בכלכלה. במהלך לימודיה פגשה בפרופסור לורנס סאמרס (לימים מזכיר האוצר האמריקאי), שהדריך אותה בכתיבת התזה. ב-1991, כשסאמרס היה לכלכלן הראשי של הבנק העולמי, מונתה סנדברג לתפקיד עוזרת המחקר שלו, ועסקה בפרויקטים בנושאי בריאות בהודו.
בשנת 1993 החלה ללמוד בבית הספר למנהל עסקים בהרווארד, וב-1995 קיבלה תואר שני בהצטיינות יתרה. בתום לימודיה הצטרפה לתאגיד הייעוץ האסטרטגי מקינזי ושות'. מ-1996 עד 2001 כיהנה כראש הסגל תחת לורנס סאמרס, תחילה בתפקידו כסגן מזכיר האוצר ואחר כך בתפקידו כמזכיר האוצר. ב-2001 הצטרפה לגוגל וכיהנה כסגנית נשיא למכירות מקוונות ותפעול גלובלי והייתה מעורבת בהשקת Google.org - הזרוע הפילנתרופית של גוגל. 
בסוף 2007 פגשה את מארק צוקרברג, מייסד ומנכ"ל פייסבוק, במסיבת חג המולד. באותה עת שקלה לעבור לחברת וושינגטון פוסט. לאחר סדרה של מפגשים החלה לעבוד במרץ 2008 בפייסבוק. סנדברג אחראית על הפעילות העסקית של החברה, כולל מכירות, שיווק, פיתוח עסקי, משאבי אנוש, מדיניות ציבורית ותקשורת.
סנדברג חברה בשורה של דירקטוריונים, בין היתר בחברת וולט דיסני, בסטארבקס ובמכון ברוקינגס. מופיעה תדיר ברשימות "הנשים החזקות ביותר בעסקים" של כתב העת Fortune. ב-2007 דורגה במקום ה-29 והייתה האישה הצעירה ביותר ברשימה. בשנה זו דורגה גם במקום ה-19 ברשימת 50 "הנשים הבולטות" של הוול סטריט ג'ורנל. בשנת 2011 דורגה במקום החמישי ברשימת "100 הנשים החזקות ביותר בעולם" של המגזין פורבס. 
ב-2013 יצא לאור ספרה "לפרוץ קדימה: נשים, קריירה והרצון להנהיג" (Lean In: Women, Work, and the Will to Lead), בו מתוארות עמדותיה בנושא מעמד האישה בעולם העבודה, הטכנולוגיה והעסקים.
ב-2004 נישאה לדייב גולדברג, מנכ"ל חברת "SurveyMonkey", המספקת תוכנה לסקרים מקוונים. גולדברג נפטר באופן פתאומי בהיותו בן 47, כתוצאה מתאונה שהתרחשה במאי 2015, בעת שהשניים שהו בחופשה משפחתית במקסיקו. לזוג שני ילדים. ב-2017 פרסמה את הספר "אופציה ב'" שכתבה ביחד עם אדם גרנט על התמודדותה עם מותו של בעלה.
Lebensohl

Lebensohl היא קונבנציה בברידג' הקרויה על שם המתמטיקאי האמריקאי Kenneth Lebensold, בשיבוש שמו. זוהי קונבנציה במצב בו לאחר פתיחה של 1NT, מתערב יריב בהכרזה. הקונבנציה מאפשרת למשיב (שותפו של הפותח) לתאר את ידו. משתמשים בקונבנציה גם לאחר Weak two bid של שחקן יריב. מרבית מומחי הברידג' התחרותי משתמשים בקונבנציה זו.

מקור הקונבנציה

על אף שאדגר קפלן כתב ש Kenneth Lebensold המציא את הקונבנציה ועל אף שהקונבנציה קרויה על שמו, Lebensold הכחיש כל קשר לקונבנציה. מי שהגה את הקונבנציה הוא כנראה שחקן ברידג' מומחה ועורך עיתון ברידג' בניו יורק בשם ג'ורג' בוהם (1922-1993).

בכל מקרה לא נמצא מישהו שייחס את יצירת הקונבנציה לעצמו. קרוב לוודאי שהקטליזטור לבניית הקונבנציה היה מאמר, שפורסם באוקטובר 1965 במדור "Problem Forum"  בעיתון The Bridge Journal. המאמר הראה עד כמה הטכניקות שהיו קיימות באותה עת, אינן מתאימות להתמודדות עם הבעיה שמציבה התערבות של שחקן יריב, אחרי הכרזת 1NT.

לאחר אוברקול לא טבעי של יריב בגובה 2

הכרזת אוברקול לא טבעי מציבה קשיים בפני המשיב והפותח. אין אפשרות להכפיל כשלא ידועה הסדרה של היריבים ואין אפשרות ל-Cue bid שפירושו קונבנציית סטיימן. יש מספר רב של קונבנציות התערבות בהכרזה לאחר פתיחה של 1NT, למשל: Landy או Cappelletty, שבהן שכיח השימוש בתחרויות ברידג' בישראל. הקונבנציות מתארות ידיים עם אורך בסדרה אחת או בשתי סדרות. אופן ההכרזה לאחר ההתערבות הלא טבעית תלוי בשאלה כמה מהסדרות של המתערב בהכרזה ידועות.

לאחר התערבות עם שתי סדרות כשרק סדרה אחת ידועה

כל עקרונות Lebensohl תקפים. Cue bid על הסדרה הידועה מתאר יד המתאימה לקונבנציית סטיימן ומחפש התאמה של 4-4 באחד המייג'ורים.
פצועים בראש

עלילה

הסדרה מגוללת את קורותיהם של שני חברים - יעקוב ('יקי') משעלי, וסער שיף, אשר שירתו ביחד כלוחמים ביחידת דובדבן שהסתכסכו לאחר שחברתו של יקי עזבה אותו לטובת סער. חמש שנים לאחר מכן, בשנת 2013, יקי, בלש משטרה במחוז דרום, נאלץ לעבור לעבוד משטרת תל אביב, לאחר שירה למוות ביצחקי, מפקדו במשטרה שהפך למושחת. לעומתו, ייסד סער ארגון מסתורי הפועל מחוץ לחוק. הארגון לקח על עצמו להיאבק בחוסר צדק, וסער משמש כמתנקש בשירותו. חברי הארגון סבלו כולם מתוצאות של פשעים חמורים ונוכחו באוזלת היד של הרשויות, ולכן החליטו לקחת את החוק לידיהם.
עונה ראשונה
במהלך הסדרה מתברר שנטלי, חברתו של יקי שעזבה אותו לטובת סער, נרצחה במסעדה שהיא וסער עמדו לפתוח לאחר ויכוח נוקב עם סער. יקי, שמוצא קשר בין הרצח הזה לרצח אחר שנחשד בו סער, מחליט לגלות את האמת שמאחורי מקרי הרצח ולגרום לרוצח לשלם על מעשיו גם אם זהו סער.
עונה שנייה
יקי מגלה את האמת על חבורתו של סער, אך נמנע מלנקוט פעולה נגדם כשמתברר לו שאמו השתמשה פעם בשירותיהם. העונה מגלה מעגלי נקמה ולקיחת חוק לידיים ההולכים ומסתבכים, כאשר החבורה נחשדת בהריגת נקמה של נאנסת שהרגה את אחד האנסים, והופכת בעצמה מטרה לנקמה.

הפקה

הסדרה רשמה הישג ל-HOT כאשר נמכרה ב-31 באוקטובר 2013 למפיק העל ג'רי ברוקהיימר והיא תשודר ברשת הכבלים האמריקאית Cinemax - רשת האחות של HBO. לאחר סיום כתיבת העונה השנייה, אישרה HOT עונה שלישית לסדרה אך ביטלה אותה לאחר שיוצרי הסדרה עזבו את סוכנות ADD שמפיקה את הסדרה. הדבר נודע חודשיים לאחר תחילת צילומי העונה השנייה. צילומי העונה השנייה הסתיימו ביולי 2015. העונה השנייה צולמה בתל אביב ובבני ברק.
ריזה לושטה

קריירה

לושטה שיחק בתחילה באס קיי טירנה, וזכה עימה ארבע פעמים באליפות אלבניה (1934, 1936, 1937 וב-1939) ובגביע האלבני הראשון ב-1939. הוא שיחק מאוחר יותר בצרפת במדי קאן ובאיטליה במדי בארי ויובנטוס (עימה זכה בגביע האיטלקי ב-1942), נאפולי ובאלסנדריה. כמו כן הוא גם שיחק בליגה השלישית באיטליה במדי סיינה, ובליגה הרביעית באיטליה במדי פורלי וראפאלו. הוא פרש מכדורגל בשנת 1954 בגיל 38.
הוא שיחק 170 משחקים בסרייה א', כבש 68 שערים. עם יובנטוס הוא שיחק בטורניר המלחמה האיטלקי ב-1943-1944 (בו כבש 5 שערים ב-5 משחקים). כמו כן, לושטה היה שחקן הרכב במדי הנבחרת האלבנית. 
נפטר ב-1997, בגיל 80.
תותח הוביצר 3.7 אינץ'

תכנון וייצור

ב-1906 העלה צבא הודו הבריטית דרישה לתכנונו של תותח הרים שיחליף את תותחי 10 הליטראות המיושנים בהם השתמש הצבא. הדרישה הייתה לתותח היורה פגז כבד יחסית, ובעל מנגנון לספיגת רתע, שכן התותחים בהם השתמש צבא הודו הבריטית עד אז היו חסרים מנגנון מסוג זה, והיה צורך לכוונם מחדש לאחר כל ירייה. אילוצים כלכליים עיכבו את פיתוח התותח החדש עד 1915.
התותח החדש נכנס לשירות ב-1915. הוא תוכנן להיות מורכב משמונה חלקים שיינשאו על ידי פרדות, וניתן יהיה להעבירם באזורים הרריים, בעלי עבירות קשה. החלק הכבד ביותר היה הסדן שמשקלו היה 112 קילוגרם. צוות מיומן היה מסוגל להרכיב את התותח ולהציבו בעמדה מוכנה בתוך שתי דקות. עם זאת, המרכב של התותח היה מתכוונן, וניתן היה להציבו כמעט בכל עמדה, אפילו אלו שנראו בהתחלה בעלי מתלול תלול מכדי להציב בהם תותחים.
התותח היה בעל מרכב מתפצל (split trail) שאיפשר ירי בזוויות מאוד גבוהות, והיה שימושי מאוד לייעוד התותח כתותח הרים. היה לו גם מגן ריבועי גדול שהגן על הצוות מירי נק"ל, אך לעיתים רבות התנייע התותח ללא המגן, על מנת לחסוך במשקל. בדגמים הראשונים צויד התותח בשני גלגלי עץ, ולאחר מכן צויד בשני צמיגים פנאומטיים, כך שניתן היה לגרור אותו באמצעות משאית, או אף כלי רכב קל יותר כג'יפ.

מלחמת העולם הראשונה

התותח נכנס לשימוש משמעותי בצבא הודו הבריטית ב-1916, והשתמשו בו במסגרת המערכה במסופוטמיה, והמערכה במזרח אפריקה. לאחר המלחמה נותר התותח ביחידות ארטילריה הרריות של צבא הודו הבריטית וצבא בריטניה, ונעשה בו שימוש רב בגבולה הצפון מערבי של הודו בתקופה שבין המלחמות.

המרד הערבי

במהלך המרד הערבי הגדול בארץ ישראל (1939-1936) נשלחו לארץ ישראל תותחים מסוג זה, שהיו שייכים לארטילריית הסוסים המלכותית (Royal Horse Artillery). התותחים שימשו ללחימה נגד קבוצות המורדים בשומרון ובגליל העליון, וכן להרתעת כפריים מפני סיוע למרד, באמצעות ביצוע הדגמות ירי בפני התושבים. בשנת 1939 פרסה בארץ ישראל סוללה שהייתה מצוידת ב"דרגון", גורר תותחים זחלי משוריין.

מלחמת העולם השנייה

במהלך מלחמת העולם השנייה נעשה בתותח שימוש משמעותי רב על ידי הצבא הבריטי והצבאות הקשורים בו כצבא הודו הבריטית. במסגרת המערכה במדבר המערבי, המערכה בתוניסיה, המערכה על בורמה והזירה האיטלקית, וכן במלחמה על אדמת אירופה בהולנד וחבל הרוהר בשנים 1944–1945. בזירות אלו נעשה בתותח שימוש בלוחמה עירונית, כאשר הוא הורכב ופורק בקומות עליונות של בניינים על מנת לספק סיוע קרוב ללוחמי חי"ר שטיהרו את הבניין. בגרסה קלה של התותח נעשה שימוש ביחידות מוטסות.
כן נעשה שימוש בתותח על ידי הצבא העיראקי במסגרת המלחמה האנגלו-עיראקית בשנת 1941. גדוד של תותחים אלו השתתף במצור על בסיס ה-RAF בחבניה והושמד במסגרת המתקפה הבריטית על הכוחות שצרו על הבסיס.

לאחר מלחמת העולם השנייה

לאחר המלחמה נמשך השימוש בתותחים אלו, עד הכרזתם כבלתי שמישים על ידי הצבא הבריטי ב-1960 למרות שלא נעשה בהם שימוש קרבי על ידי צבא זה מ-1945. צבא צרפת קיבל אספקה של תותחים מסוג זה בשנת 1945. אחד מהם נתפס בוייטנאם על ידי הוייטמין, והוא מוצג כיום במוזיאון הצבא הווייטנאמי בהאנוי.

מלחמת העצמאות

התותח שימש את חיל המשלוח המצרי במלחמת העצמאות. התותח שימש, בין היתר, לסיוע לחי"ר, ונעשה בו שימוש גם בקרבות מבצע חורב באזור אום כתף. במסגרת מבצע יואב וכיבוש העיר באר שבע נתפסו ארבעה תותחים מסוג זה על ידי צה"ל. אלו הוכשרו לאחר מכן לשימוש צה"ל על ידי חיל החימוש. כיום מוצג תותח מסוג זה במוזיאון בתי האוסף ביפו.
ברק

ברק הוא תופעה אקלימית שבמהלכה נפרק חשמל סטטי הנמצא בעננים. הברק נראה כפרץ אור עז, ויחד איתו נוצר הרעם, המגיע אל הצופה זמן מה לאחר הברק, כתוצאה מההבדל הגדול שבין מהירות האור למהירות הקול.

חיזוי ונזקים

ברקים מהווים סיכון משמעותי, ואזהרה מסופת ברקים יכולה להועיל, לדוגמה לתכנון פעילויות או דחייתן בהתאם, או לניתוק זמני של מכשירים רגישים מרשת החשמל.
קיימות מספר שיטות לחיזוי מכת ברק: האחת בודקת על ידי גלאי האם יש הצטברות של מטען חיובי באזור הגלאי (מעל גודל מסוים תהיה פריצת מטען מהענן לאדמה), והשנייה מבוססת על מעקב אזורי על ידי מכ"ם, שמקבל את אותות שברקים יוצרים מסביבו, ועל ידי המידע המצטבר יכול לתת השערה לגבי כיוון תנועת הברקים. שיטה נוספת היא שימוש במודלי חיזוי מזג אויר ובדיקת התנאים המובילים ליצירת ברקים.

ברקים בתרבות

בתרבויות רבות הברק נתפס כמעשה אלוהי או אלוהות בפני עצמה. ביניהם ניתן למנות את האל היווני זאוס, האל האצטקי טלאלוק, אל המאיה ק'אוויל, האל פרון במיתולוגיה הסלאבית, ת'ור במיתולוגיה הנורדית, אוקו במיתולוגיה הפינית, האל ההינדי אינדרה ואל השינטו היפני ראיג'ין. בדת המסורתית של שבטי הבנטו באפריקה, ברק הוא סימן לזעמם של האלים. פסוקים ביהדות ובאסלאם מייחסים גם הם חשיבות על טבעית לקיומו של ברק. בנצרות, ביאתו השנייה של ישו מושווה לברק.
באגף הפוליטי, מפלגות השתמשו בתמונת הברק כסמל לכוח: איגוד הפשיסטים הבריטי במהלך שנות ה-30, מפלגת פעולת האנשים בסינגפור ואחרות. סמל יחידת האס אס - ארגון ההגנה והמודיעין של המפלגה הנאצית הורכב מאותיות גרמניות עתיקות (רונות) הדומות לזוג ברקים.
בצרפתית ובאיטלקית הביטוי "אהבה ממבט ראשון" מתורגם ל- coup de foudre ו- colpo di fulmine בהתאמה, אשר בתרגום מילולי פירושו "מכת ברק".
כאות לעוצמה ולמהירות, מופיעים ברקים כסמלים של ארגונים ובהרלדיקה בתרבות.
הברק שימש בעבר לייצוג יכולות התקשורת המיידית של מכשירי טלגרף ורדיו המופעלים בחשמל. הוא היה מוטיב נפוץ בעיצוב ארט דקו, במיוחד בעיצוב הזיגזג ארט דקו של שנות ה-20 המאוחרות. הברק הוא סמל נפוץ של יחידות תקשורת צבאיות ברחבי העולם. מכת ברק היא גם אחד מהסמלים של תקן נאט"ו לסימון כוחות.
"הברק" או "הפלאש" הוא שמן של מספר דמויות בדיוניות, גיבורי-על שמופיעים בחוברות קומיקס של חברת DC קומיקס. הברק ניחן במהירות-על, יכולת המאפשרות לו לרוץ ולהתנועע במהירות עצומה, תוך הפרת חוקי הפיזיקה.
ביהדות מוזכר הברק כאחד מהמראות שעליהם נתקנו ברכות הראייה, ולכן נקבע בהלכה כי כאשר רואה אדם ברק עליו לברך ברכת עושה מעשה בראשית.
מארש צה"ל

"צה"ל צועד" הוא שיר הלכת הרשמי של צבא ההגנה לישראל. המארש  מבוצע בקביעות בטקסים ובמצעדים המתקיימים במסגרת הצבאית והלאומית. המארש נכתב בשנת 1963 על ידי המלחין יואב תלמי.
עד שנת 1963 לא היה מארש רשמי לצה"ל, עד אז שימש השיר "כיתתנו בלילה צועדת" לליווי המצעדים והטקסים.
בתחילת 1963 הוכרזה תחרות לכתיבת מארש רשמי לצה“ל, אליה ניגשו 208 מלחינים. 12 המארשים שהגיעו לגמר נוגנו על ידי תזמורת צה"ל בראשות יצחק גרציאני לקהל הרחב בהיכל התרבות וגלי צה"ל העבירו את הטקס בשידור ישיר לכל הבסיסים. 
חבר השופטים כלל מצד אחד מוזיקאים בכירים, ומצד שני את הקהל שנכח באירוע ואת חיילי צה“ל עצמם. החיילים העבירו את הצבעתם בטלפון. בסופו של אותו ערב נבחר המארש של יואב תלמי פה אחד.
רב-טוראי יואב תלמי, אז נגן צעיר (בן 19) בתזמורת צה"ל, ותלמיד לקומפוזיציה באקדמיה למוזיקה, ניגש לתחרות בעילום שם. במקום השני זכה מאיר ויזל, ובמקום השלישי זכה אפרים כץ, שניהם נגני תזמורת צה"ל.
בנוסף למארש צה"ל, מנגנת תזמורת צה"ל גם מארשים רבים אחרים ובהם "אנחנו" ("נבנה ארצנו ארץ מולדת"), "כיתה אלמונית", "זמר הפלוגות", שיר אהבה חיילי, "מחר" מאת נעמי שמר ו"אנו נושאים לפידים".
בשנת 2007 ערכה תזמורת צה"ל תחרות מארשים נוספת, על שם יצחק גרציאני, במטרה לרענן את רפרטואר המארשים של התזמורת. כ-60 הצעות הוגשו לתחרות, ולאחר תהליכי סינון וניפוי זכתה במקום הראשון רחל ביגון, בת 84, עם המארש "כיסופים לארץ ישראל", שכתבה בברזיל כמעט 60 שנה לפני מועד התחרות, בתקופת ההכרזה על הקמת המדינה.
אלברכט הרביעי, דוכס בוואריה

ביוגרפיה

אלברכט הרביעי נולד ב-15 בדצמבר 1447 לאלברכט השלישי, דוכס בוואריה ואנה מבראונשווייג-גרובנהאגן-איינבק, בתם של אריך הראשון, דוכס בראונשווייג-גרובנהאגן ואליזבת מבראונשוויג-גטינגן. לאחר מותו של אחיו יוהאן הרביעי, דוכס בוואריה בשנת 1463, התפטרו אחיו וולפגנג וכריסטוף מזכותם בירושה, ואלברכט ירש את הדוכסות יחד עם אחיו זיגיסמונד, דוכס בוואריה. בשנת 1467 ויתר זיגיסמונד על זכויותיו, והקים את דוכסות בוואריה-דכאו, שהתקיימה עד למותו בשנת 1501.
בשנת 1487 התחתן אלברכט עם קוניגונדה מאוסטריה, בתו של פרידריך השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. הנישואים אירעו בעקבות סכסוך בין אלברכט לפרידריך על כמה נחלות קיסריות, והוחלט שהם יועברו לאלברכט כנדוניה לנישואיו עם בתו של פרידריך. אולם הנישואים לא פטרו לגמרי את הסכסוך, ובשנת 1492 נאלץ אלברכט להחזיר לפרידריך את העיר רגנסבורג. בשנת 1503 מת גאורג, דוכס בוואריה-לנדסהוט, ואלברכט ירש את נחלותיו ואיחד תחת שלטונו את כל בוואריה. אולם בעקבות התנגדותו של רופרכט מפפאלץ, בישוף פרייזינג, חתנו של גאורג, פרצה מלחמת לנדסהוט, שבסיומה הוחלט שבנו של רופרכט אוטו היינריך יקבל את רוזנות פפאלץ-נויבורג, ואילו שאר הנחלה תישאר בידי אלברכט.
ב-18 במרץ 1508 מת אלברכט, ובנו וילהלם הרביעי, דוכס בוואריה עלה לשלטון במקומו. על אף שאלברכט הורה שרק בנו וילהלם יירש את הדוכסות, סירב לכך בנו לודוויג, והאחים שלטו במשותף עד למותו של לודוויג בשנת 1545.
עיטור אסורי שלטון המנדט

עיטור אסורי שלטון המנדט הוא עיטור ישראלי המוענק על ידי משרד הביטחון על סמך החלטת ועדת השרים לענייני סמלים וטקסים, החל משנת 1984. העיטור מוענק מי שנעצר או נאסר על ידי השלטון הבריטי בשל פעילות או השתייכות לאחת המחתרות או הארגונים הצבאיים, או בעלי אופי צבאי, שנטלו חלק במאבק נגד השלטון הבריטי בארץ-ישראל בתקופה שקדמה להקמת מדינת ישראל ואשר עקב שירותו זה נכלא לתקופה העולה על שישה חודשים.
העיטור מעוצב כחלון כלא מסורג, ממנו פורץ מגן דוד כחול.
מקבלי עיטור אסורי שלטון המנדט היו זכאים באופן אוטומטי לקבל את עיטור לוחמי המדינה, שהחל מחולק בשנת 1968.