google/wiki40b huggingface dataset:
אליהו הכהן

אליהו הכהן (נולד ב-22 במרץ 1935) הוא חוקר זמר עברי, מרצה בנושא ומגיש תוכניות ברדיו ובטלוויזיה בתחום. חתן פרס ישראל על מפעל חיים - תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה לשנת התשע"ג 2013.

קורות חייו

אליהו הכהן הוא בוגר בית הספר התיכון החקלאי פרדס חנה. התוודעותו לשירי ארץ-ישראל החלה בסוף שנות החמישים. הכהן שימש כמפקד חוות באר אורה, והחליט להדפיס לחייליו קובץ של אלף שירים עבריים.
אחד השירונים הגיע לידיו של איש קול ישראל מאיר הרניק שהזמין את אליהו הכהן להיות אורחו באחת מתוכניותיו של הרניק ברדיו. התוכנית נקראה "יין ישן נושן", והכהן הגיש אותה במשך ארבע שנים ובמסגרתה ערך היכרות עם מקורות השירים וראיין את וותיקי היישוב שזכרו את השירים מבית הוריהם. 
כמו כן החל לפרסם מאמרים באכסניות שונות על ממצאיו בזמר העברי, וגילה את מחבריהם ואת מקורותיהם של שירים שנחשבו לעממיים עד אז.
חקר את תולדותיו וגלגוליו של ההמנון הלאומי "התקווה", וייחד לו שלוש תוכניות רדיו (1964- 1965) ומאמרים אחדים.
במחקריו שפך אור על חשיבותו ותרומתו של דניאל סמבורסקי בתולדות  הזמר העברי.
אליהו הכהן הגיש בצוותא עם דן אלמגור את התוכנית "שרתי לך ארצי" בה התארחו מיטב יוצרי הזמר העברי. בשנות ה-70 וה-80 הגיש בטלוויזיה את סדרת התוכניות "על הדשא" שהוקלטו בקיבוצים ברחבי הארץ.
חקר רבות את תולדות היישוב, וכתב מאמרים רבים בנושא.
אליהו הכהן הוא גם מומחה למחשוב. עד לסוף שנת 2012, עבד שנים רבות לפרנסתו בחברת י.א. מיטווך ובניו, נציגי "NCR" בישראל. בפעילותו בחברה עסק בהתקנת כספומטים בבנקים השונים במדינת ישראל ובקיום הדרכות בתחום המיכון הבנקאי. הוא נודע בפעילות זו לאור זה שעסק בה מאז הגעתו של הכספומט הראשון לישראל. במהלך שנים אלה עסק גם בחקר ההיסטוריה של המחשוב בישראל, ופרסם מאמרים על כך בכתב העת "מעשה חושב".
אליהו נשוי לדליה, אב לשתיים וסב לשלושה.
האנומליה של פיוניר

האנומליה של פיוניר, או אפקט פיוניר, היא סטייה בלתי צפויה של מספר גשושיות המבקרות במערכת השמש החיצונית, בעיקר פיוניר 10 ו-11, מהמסלול שצופה להן תורת היחסות הכללית. 
שתי הגשושיות נמצאות במסלול אל מחוץ למערכת השמש, והן מאטות תחת השפעת כוח המשיכה של השמש. עם זאת, ניתוח מדויק של תנועותיהן מראה שהן מאטות מעט יותר מן הצפוי. ניתן לתאר את האפקט כתאוצה חלשה נוספת לכיוון השמש.
כיום אין הסבר המקובל על הכול לתופעה. על אף שההסבר לתופעה יכול להיות בנאלי כמו דליפת גז היוצרת דחף בהתאם לחוק השלישי של ניוטון, קיימת אפשרות שהתאוריות המקובלות כיום אינן יכולות לתאר בצורה מדויקת את התנהגות הגשושיות ביחס לשמש.

תיאור התופעה

פיוניר 10 ו-11 נשלחו לכיוון צדק וצדק/שבתאי, בהתאמה. הגשושיות הן מיוצבות-סחרור, על מנת לשמור על האנטנות שלהן מכוונות אל כדור-הארץ. על אף שהגשושיות כוללות רקטות, אלו נותרו ללא שימוש לאחר ביצוע המשימה, והותירו את הגשושיות במסלול שיוט דרך האזורים החיצוניים של מערכת השמש. בתקופה זו הגשושיות המשיכו לשדר מידע באופן קבוע אל כדור הארץ, ובכך העבירו מידע בעל ערך הרבה אחרי תום תפקידן המקורי.
מכיוון שהגשושיות משייטות ללא שימוש בהינע חיצוני, ניתן לאפיין את הצפיפות של התווך שבמסלולן ומכך להסיק את מידת השפעתו על התנועה שלהן. בחלקים החיצוניים של מערכת השמש ניתן לחשב זאת בקלות יחסית, בהתבסס על מדידות שבוצעו מכדור הארץ. עם זאת, אחרי שמביאים זאת בחשבון, יחד עם כל האפקטים הפיזיקליים הרלוונטיים כמו הזמן שלוקח לאותות להגיע אל כדור הארץ, החישובים מראים באופן עקבי שהחלליות נמצאות קרוב יותר אל השמש משהן אמורות להיות, במרחק של כמה אלפי קילומטרים - מעט יחסית לסדרי הגודל של המרחק אל השמש, ועם זאת מובהק מבחינה סטטיסטית. ההבדל הזה גדל עם הזמן, דבר שמצביע על כך שמה שגרם לכך מלכתחילה עדיין משפיע על הגשושיות.
עם גדילת האנומליה, נראה היה שהגשושיות נעות לאט יותר מהצפוי. מדידה ישירה תוך שימוש באפקט דופלר אישרה שישנה האטה קבועה במהירותן.
לאחר שהגיעו נתוני המהירות והמיקום של גשושיות פיוניר 10 ו-11 כפי שנמדדו על ידי המכשירים שעליהן, התגלה שגם כאשר לוקחים בחשבון את כל הכוחות הפועלים על הגשושיות נשארת תאוצה בלתי מוסברת של ‎(8.74 ± 1.33)×10⁻¹⁰‎ מטר לשנייה בריבוע, לכיוון השמש.
גם הנתונים שהגיעו מגלילאו ומיוליסס הצביעו על אפקט דומה, אם כי ממספר סיבות, כמו קרבתן לשמש, הגשושיות האלה לא היו יכולות לספק מסקנות חד-משמעיות. המשותף לגשושיות בהן האפקט משמעותי הוא שהן מיוצבות על ידי סחרור, בגשושיות המיוצבות על ידי גירוסקופים בשלושה צירים האפקט כמעט ולא מורגש.
למעשה, גם בגשושיות בהן האפקט גדול יותר, הוא בקושי מורגש ויכול להוות טעות סטטיסטית הנובעת משינויים בדרך שבה נאספים הנתונים מהגשושיות במהלך המשימה. מספר שינויים נעשו במהלך פעילות המשימות האמורות, והם כוללים החלפה של מכשירי איסוף הנתונים, של אתרי ההפעלה ושל התוכנה האוספת את הנתונים. האגודה הפלנטרית התמסרה לעניין ביוני 2007. הם העבירו את כל הנתונים לאותו פורמט ובדקו האם התאוצה הבלתי-מוסברת פונה לכיוון כדור הארץ - שאז ניתן לפטור אותה כטעות אנוש - או שהיא פונה לכיוון השמש, דבר שמצביע על אפקט ממשי.
אגוז

אֱגוֹז, בבוטניקה, הוא פרי יבש פשוט בעל זרע יחיד (לעיתים נדירות זרע כפול) שקליפתו החיצונית הופכת קשה מאוד בבשלות, ואינה נפתחת באופן טבעי לשחרור הזרע הנמצא בתוכה. בבישול ההגדרה רחבה יותר וכוללת סוגי פירות וזרעים נוספים. הפרי של מיני האגוז השונים הוא בעל ערך תזונתי רב (הוא מכיל שומנים, פחמימות וחלבונים), וכן ערך בריאותי.

אזכורים במקרא

האגוז מוזכר בשיר השירים המיוחס לשלמה המלך: 
אֶל-גִּנַּת אֱגוֹז יָרַדְתִּי, לִרְאוֹת בְּאִבֵּי הַנָּחַל; לִרְאוֹת הֲפָרְחָה הַגֶּפֶן, הֵנֵצוּ הָרִמֹּנִים
— שיר השירים ו, יא

אזכורים במשנה

האגוז נזכר במשנה, ערלה פרק ג' משנה ז': "ואלו הם אגוזי פרך ורמוני בדן"
ארון פלהאבן

קריירת מועדונים

פלהאבן שיחק במחלקת הנוער של סאות'המפטון, ובשנת 1994 עבר למחלקת הנוער של פורסטמות' מהליגה הראשונה של הפוטבול ליג. ב-17 באוגוסט 1996 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, כששיחק 59 דקות עד שהורחק בכרטיס צהוב שני בהפסד 3-1 לברדפורד סיטי בליגה. בשלהי שנות ה-90 זכה פלהאבן לדקות משחק רבות יותר, והפך לשוער הראשון של הקבוצה. בסך הכל ערך פלהאבן 105 הופעות במועדון.
במהלך הקריירה סבל פלהאבן משתי התעלפויות במהלך משחק: בפעם הראשונה בשל וירוס, ובפעם השנייה בשל ירידה בלחץ הדם.

מותו

ב-5 באוגוסט 2001 נהרג פלהאבן בתאונת דרכים בבורנמות'. הוא נהרג כתוצאה משבר בגולגולת, שנגרם לאחר שאיבד שליטה על רכב ה-BMW בשל רמת אלכוהול בדם גבוהה פי 3 מרמת האלכוהול המותרת.
לאחר מותו, הוחלט בסאות'המפטון ובפורטסמות' כי אף שחקן לא ילבש בעונת 2001/2002 את חולצה מספר 1, ששימשה את פלהאבן, כאות כבוד.

משפחתו

אחיו הצעיר של פלהאבן, דריל, שיחק גם הוא כשוער, ואף היה בסגל פורטסמות' בעונת 2010/2011, אך לא שיחק במדיה. לדריל בן בשם ארון, לזכר אחיו.
פוז'גה

היסטוריה

העיר מתועדת לראשונה בכתובים בגסטה הונגרורום. התיעוד מתייחס לשלהי המאה ה-12 עת נשלט האזור על ידי בלה השלישי, מלך הונגריה. ב-1537 נכבשה העיר על ידי צבאותיו של סולימאן הראשון, סולטאן האימפריה העות'מאנית והפכה למרכזו של סנג'ק פוז'גה. לאחר מלחמת האימפריה העות'מאנית-הליגה הקדושה (1683–1699) עברה העיר לחזקת ממלכת הבסבורג מתוקף הסכם קרלוביץ אשר סיים את המלחמה. ב-1765 העניקה מריה תרזה קיסרית אוסטריה לפוז'גה מעמד של "עיר קיסרית חופשית".
בהמשך נשלט האזור על ידי האימפריה האוסטרו-הונגרית ולאחר מלחמת העולם הראשונה עברה פוז'גה לחזקת ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים אשר שינתה בהמשך את שמה לממלכת יוגוסלביה. במקום התפתחה בהדרגה תעשייה קלה וכן תעשיות עץ ופלדה. ב-6 באפריל 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה תקפה גרמניה הנאצית את יוגוסלביה והכניעה את צבאה תוך ימים אחדים. בהמשך נמסר אזור פוז'גה לחזקת ממשלת הבובות של האוסטאשה. בספטמבר 1944 שוחררה העיר על ידי כוחות הפרטיזנים של טיטו. לאחר המלחמה נכללה פוז'גה בשטחי הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה ובראשית שנות ה-90 של המאה ה-20, לאחר התפרקות יוגוסלביה עברה לחזקת קרואטיה.

הקהילה היהודית

התיישבות יהודים בכפרים הסובבים את העיר פוז'גה מתועדת החל מהמאה ה-18. ב-1765 סירבה הקיסרית מריה תרזה לאשר ליהודים להתיישב בעיר עצמה לאחר שהכריזה עליה כ"עיר קיסרית חופשית". ב-1793 התגוררו בכפרי הסביבה 174 יהודים. ב-1830 הותרה התיישבות יהודים בעיר ולאחר כינון האימפריה האוסטרו-הונגרית היה גל הגירה של יהודים לפוז'גה מגליציה ומשלזיה. ב-1840 הוקצה אולם תפילה לקהילה בתוך מבנה קיים. ב-1900 נימנו בעיר 578 יהודים שהיוו 10 אחוזים מכלל האוכלוסייה.
בית הכנסת המרכזי נחנך ב-1898 וב-1900 נחנך בית עלמין יהודי נפרד. ב-1906 נוסד במקום תא של התנועה הציונית וב-1918 הוקמה אגודת הנוער הציוני "גיבור". בשלהי מלחמת העולם הראשונה הותקפו בני הקהילה על ידי אנשי הקאדר הירוק אשר פרקו עול. נגרמו נזקים רבים לרכוש ורבים עזבו את העיר לבלי שוב. ב-1921 נמנו בפוז'גה 335 יהודים וב-1931 מנתה הקהילה היהודית 468 נפשות שהיוו 6.57 אחוזים מכלל האוכלוסייה. ב-1941 נמנו בעיר 123 יהודים. לאחר כיבוש יוגוסלביה על ידי גרמניה הנאצית ומסירת השלטון לאוסטאשה הוחל ברדיפות יהודים. בני הקהילה גורשו למחנות ההשמדה ורובם המוחלט נרצחו. לאחר המלחמה התגורר בעיר יהודי אחד.
בניין בית הכנסת המרכזי שהוקם בשלהי המאה ה-19 חרב. נכון ל-2000 עמד על תילו המבנה בו שכן אולם התפילה של הקהילה במהלך המאה ה-19. נכון למועד זה עמד על תילו גם בית העלמין היהודי בעיר. הוא לא היה מגודר ולא מתוחזק ובמקום תועדו כ-600 מצבות שהכיתוב עליהן בעברית, בגרמנית ובסרבו-קרואטית. חלק נכבד מהמצבות ניזוקו. ב-2008 בוצעו בבית העלמין עבודות חישוף וניקוי.
לקהילה זו השתייכו יהודי העיירה פְּלֶטֶרְנִיצָה. קהילה נוסדה שם לקראת מחצית המאה ה-19. ב-1857 התגוררו בעיירה 32 יהודים וב-1900 נמנו 39. יהודים הובאו לקבורה בחלקה יהודית בבית העלמין העירוני. בפרוץ מלחמת העולם השנייה התגוררו בפלטרניצה 6 יהודים והם ניספו בשואה. החלקה היהודית בבית העלמין העירוני קיימת ומתוחזקת.
אברהם מאפו

קורות חיים

מאפו נולד בג' בטבת ה'תקס"ח (1808) בעיירה סְלובּודְקָההסמוכה לקובנה, בפלך קובנה שבתחום המושב של האימפריה הרוסית (כיום בליטא). בילדותו למד בחדר שבו שימש אביו, יקותיאל, כמחנך, ונתפרסם כעילוי. בשנת 1825 נשא לאשה את בתו של חסיד ממשפחה אמידה, ובהשפעת חותנו התחיל שוקד יותר על לימודי הקבלה, ולאחר מכן הצטרף לתנועת החסידות. לאחר נישואיו עבד כמורה בערים שונות. הצטרף לתנועת ההשכלה. למד גרמנית, צרפתית ורוסית. מאפו התקרב אל רבי אליהו קלישר, רבה של סלובודקה, ממנו קיבל ספר תהילים עם תרגום ללטינית, ולמד את השפה בקוראו את התרגום. ב-1848 חזר למולדתו קובנה, הפך ל"משכיל" והתרחק מהחסידות. מאפו התקרב לסופרים אדם הכהן לבנזון, קלמן שולמן ושמואל יוסף פין ושימש כמורה פרטי לילדיו של "התקיף הידוע" הווילנאי יודל אופאטוב, לאחר מכן קיבל משרת מורה בבית הספר הממלכתי לנערים בווילנה, משרה בה החזיק עד סוף ימיו.
בשנת 1853 הוציא לאור בכספי חסכונותיו ובעזרת כסף שלווה מאחיו את ספרו אהבת ציון – הנחשב לרומן העברי הראשון – שעל ליטושו שקד 20 שנה. הספר החל כרומן היסטורי עברי מתקופת הבית הראשון בשם-"שולמית". כאשר יצא לאור בוילנה בשם "אהבת ציון" תורגם ליידיש, רוסית אנגלית וגרמנית, צרפתית לאדינו ערבית ופרסית-יהודית. הוא הוסיף לכתוב ספרים, ועם זאת לא הצליח לשווק היטב את ספריו בחייו, ונאלץ להיתמך כלכלית על ידי אחיו מתתיהו. לאחר שלקה בשיתוק בידו הימנית החל כותב ביד שמאל. ב-1867 נסע עקב מחלה לקניגסברג שם מסר לדפוס את ספרו האחרון, אמון פדגוג – ספר לימוד. ב-1858 חיבר מאפו ספר לימוד נוסף לעברית בשם חנוך לנער. לאחר מסירת אמון פדגוג לדפוס עסק בכתיבת ספר על אודות סיפור חייו של שבתי צבי. חלק מכתב היד שנמצא בעזבונו, נדפס בשם חוזה חזיונות. חלקים אחרים של כתב היד נמצאו לאחרונה.
מאפו נפטר בי' בתשרי (יום הכיפורים) ה'תרכ"ח (1867)בקניגסברג שבפרוסיה.
מאפו היה נשוי פעמיים. מאשתו הראשונה נולד בנו יקותיאל. את אשתו השנייה טויבה נשא לאישה ב-1851 ומנישואים אלה נולדה הבת דינה דורותיאה.
בערים רבות בישראל נקראו רחובות על שמו. כמו כן נקרא הרחוב שבו שכן בית הספר שבו לימד ברובע היהודי של קובנה על שמו.
הספרייה היהודית הגדולה שהוקמה על שמו על ידי אבא לפין בקובנה, הועלתה באש ערב פלישת הגרמנים לליטא. ספריו של מאפו, ובמיוחד "אהבת ציון", זכו לאהדה גדולה ברחבי העולם היהודי. הספר תורגם לשפות יהודיות רבות, בהן יידיש, לדינו וערבית יהודית.

סגנונו של מאפו

ספריו של מאפו מתאפיינים בסגנון מקראי המשולב במליצות עסיסית, כנהוג בספרות האירופית של אותם ימים. הספרים מביעים כמיהה לחיי עם במדינתו, ללא הגבלת זכויות.
כך לדוגמה, בספר אהבת ציון מתאר מאפו את החיים בתקופת חזקיהו המלך והנביא ישעיהו כחיים המסמלים ביטחון ושחרור לאומי. הספר מתאר סיפור אהבה בין שתי דמויות מרכזיות, אמנון ותמר; מאפו השתמש בשמות שתי הדמויות המקראיות כמין תיקון של הקשר המעוות בסיפור המקורי. הספר תורגם לשפות רבות.
ספרו השני של מאפו, עיט צבוע (פורסם ב-1857), מתאר את חיי היהודים בימיו, כשברקע המאבק בין המשכילים והחוגים השמרניים. ספרו השלישי, אשר פורסם ב-1865, היה אשמת שומרון. הספר מתאר את החיכוכים בין ירושלים ושומרון בימי אחז מלך יהודה ופקח בן רמליהו והושע בן אלה מלכי ישראל.
הרעיונות הרומנטיים-לאומיים שבספריו שימשו כבסיס רעיוני לתנועה הציונית. דוד בן-גוריון הצהיר באוטוביוגרפיה שלו כי הוא נהנה לקרוא את ספרו הראשון של מאפו וכי השפעתו על פעילותו הציונית הייתה רבה].
נמל התעופה שיקגו מידוויי

סקירה

נמל התעופה שיקגו מידוויי ממוקם בצדה הדרום מערבי של שיקגו, 13 קילומטרים מאזור "הלולאה" שבשיקגו. מידוויי הוא נמל התעופה השני בגודלו באזור המטרופולין של שיקגו ובמדינת אילינוי לאחר נמל התעופה שיקגו או'הייר אשר גדול יותר באופן משמעותי ממידוויי. בשנת 2008 עברו במידוויי 19,378,885 נוסעים.
נכון להיום כ-227 טיסות בממוצע יוצאות מדי יום מנמל התעופה שיקגו מידוויי אשר מגיעות עד ל-47 יעדים.
נמל התעופה מספק גישה נוחה אל מרכז העיר - נסיעה של 30 דקות באמצעות הקו הכתום של הרכבת העילית של שיקגו או באמצעות אוטובוס אזורי. האוטובוסים יוצאים מנמל התעופה פעם בשעה בין השעות 07:00 בבוקר עד 22:00 בלילה.
פרדיננד, נסיך בוואריה

ביוגרפיה

פרדיננד נולד ב-10 במאי 1884 במדריד, והיה בנם הבכור של לודוויג פרדיננד, נסיך בוואריה ומריה דה לה פאס, נסיכת ספרד, בתם הצעירה ביותר של פרנסיסקו, דוכס קדיס ואיזבלה השנייה, מלכת ספרד. ב-20 באוקטובר 1905 קיבל פרדיננד את התואר אינפנטה של ספרד, ובשנת 1914 הוא ויתר על זכויותיו לכתר ממלכת בוואריה.
ב-12 בינואר 1906 התחתן פרדיננד עם בת דודתו, מריה תרסה, נסיכת ספרד, בתם השנייה של אלפונסו השנים עשר, מלך ספרד ואשתו השנייה, מריה כריסטינה, ארכידוכסית אוסטריה, ממנה נולדו לו ארבעה ילדים.
בשל תארו הספרדי ונישואיו, ובשל היותו דור שלישי לנישואים גרמנו-ספרדיים, הפך פרדיננד לבן אצולה ספרדי. 
לאחר מות אשתו בשנת 1912, התחתן פרדיננד בשנית ב-1 באוקטובר 1914 בהונדריביה, ספרד עם מריה לואיסה דה סילבה אי פרננדז דה הנסטרוסה, דוכסית טלאוורה דה לה ריינה, בתם של לואיס דה סילבה אי פרננדז, הרוזן העשירי של פאי דה קונצ'ה ואשתו מריה דה לוס דולורס פרננדז דה הנסטרוסה אי פרננדז דה קורדובה. לאחר הנישואין הוענק למריה לואיסה התואר אינפנטה של ספרד. 
ב-5 באפריל 1958 מת פרדיננד במדריד, והוא בן 74 שנים. פרדיננד היה בן דודו וגיסו של אלפונסו השלושה עשר, מלך ספרד וגיסו של קרלוס, נסיך בורבון-שתי הסיציליות. התובעים הספרדים האינפנטה חיימה, דוכס סגוביה וחואן, רוזן ברצלונה, היו אחייניו.
אסון נאות הכיכר

אסון נאות הכיכר, שהתרחש ב-30 בדצמבר 1970, הוא אסון הטבע החמור ביותר שהתרחש במדינת ישראל עד השריפה בכרמל ב-2010. גושי סלע שניתקו מצוק מחצו מבנה ששימש כחדר אוכל בבסיס צבאי. 
באסון נספו 20 ישראלים (19 חיילים ואזרח אחד), ועשרה חיילים נפצעו (שלושה מהם קשה).

רקע

בשנת 1968 התפרקה קבוצת נאות הכיכר, שהוקמה בסוף שנות החמישים, ונטשה תמורת פיצויים את הצריפים ששימשו אותה באזור המוצא של נחל אמציה למלחת סדום. מחנה הצריפים עבר לידי צה"ל, שהקים במקום, הנמצא בסמוך לגבול עם ירדן, נקודת משמר.

האירוע ופעולות ההצלה

ביום רביעי, 30 בדצמבר 1970, בשעה 12:15 בצהריים, התמוטט לפתע חלק מצוק בגובה 12 מטר ופגע בצריף ששימש מטבח ושק"ם של היחידה. מיד לאחר מכן התמוטט כל הצוק, שהיה מורכב מסלעי חוואר הלשון, ונפל על חדר האוכל בשעה שחיילי הבסיס אכלו ארוחת צהריים. 
חיילים ששהו מחוץ לחדר האוכל הזעיקו עזרה, וכעבור פחות משעה כבר נחת במקום מסוק ראשון של חיל האוויר עם צוות רפואי. 
פינוי הסלעים שמחצו את הצריף (בגובה של כשלושה מטרים ורוחב של ארבעה עד חמישה מטרים) חייב שימוש בציוד מכני כבד. תחילה הגיע למקום ציוד מכני ממפעלי ים המלח הנמצאים בסמוך, ובהמשך הגיעו גם כלים של חיל ההנדסה.
העבודות נמשכו ברציפות והתנהלו בלילה לאור זרקורים ולפידים. עד חצות הוצאו כל הפצועים וההרוגים שהיו קבורים מתחת ל-1,500 טונות של סלעים ועפר.
במהלך פעולות ההצלה ביקרו במקום שר הביטחון משה דיין, הרמטכ"ל חיים בר לב, אלוף פיקוד הדרום אריאל שרון והרב הצבאי הראשי שלמה גורן. 
אלוף פיקוד הדרום מינה ועדת חקירה לבדיקת נסיבות האירוע.
סמל ארליך פרנטיק (רפאל), במעשה גבורה, נכנס לחדר האוכל על מנת להציל אנשים ונספה במהלך ניסיונותיו.

מסקנות החקירה

ועדת החקירה, שכללה גם גאולוגים ומהנדסים, הגיעה למסקנה כי האסון נבע מתופעה מוכרת באזור: גשמים שירדו באזור בימים שלפני ההתמוטטות, ערערו את יציבות המצוק.
בדיווחים עיתונאיים צוין כי עשר שנים לפני כן התמוטט סלע והרס צריף באכסניית הנוער בסדום (באירוע זה נפצעה אישה אחת). בעקבות זאת נאבק הממונה על מחוז הדרום במשרד הפנים כדי לפנות את כל המבנים שנמצאו בסמוך למצוקים שבאזור. ואכן, בסופו של דבר פונו כל המבנים האזרחיים מאזורי הסכנה.
אמצעי התקשורת טענו שצה"ל היה חייב להיות מודע לסכנה ולפנות את המבנים מבעוד מועד, פעולה שהייתה מונעת את האסון.
הבסיס הצבאי עמד במקומו עד 1997. במקום האסון תחת הסלעים שהתמוטטו הוקמה אנדרטה לזכר הנופלים. תושבי היישובים נאות הכיכר ועין תמר עורכים מדי שנה את טקס יום הזיכרון לחללי צה"ל במקום.
בראשית שנות ה-70 הוקם מושב נאות הכיכר במקומו הנוכחי, ליד מוצא נחל הערבה. 
האסון בנאות הכיכר היה אסון רב-נפגעים שני שהתרחש באותה שנה בפיקוד הדרום. קדם לו אסון משאית התחמושת באילת (24 בינואר 1970).
קוד מקור

קוד מקור, או בקיצור קוד, הוא אוסף הוראות הניתנות למהדר לשם תרגום לשפת מחשב אחרת, בדרך כלל לשפת מכונה. בשפות תכנות שאינן עוברות הידור, קוד מקור מתייחס לאוסף ההוראות הניתנות למפרש לשם ביצוען.
לרוב, קוד מקור נכתב על ידי מתכנת, או קבוצת מתכנתים, בשפת תכנות מסוימת, כחלק מתהליך הפיתוח של התוכנה.
כתיבתו של קוד מקור נעשית באמצעות עורך טקסט כללי, או באמצעות עורך קוד מקור בסביבת פיתוח משולבת, המסייע בכתיבה באמצעות הבחנה בין המילים השונות המרכיבות את הקוד: פקודות, משתנים וכדומה.

קוד מקור של דפי אינטרנט

דפדפנים מאפשרים לגולשים בהם לצפות בקוד המקור של דפי אינטרנט. בבחירה באפשרות התפריט "הצג קוד מקור" (View source), הדפדפן מציג את קובץ קוד המקור של הדף הנוכחי, שכולל HTML, ומרכיבים נוספים כגון CSS ו-JavaScript, וכן קישורים למשאבים חיצוניים שהדף כולל, כגון קובצי קוד CSS ו-JavaScript, וכן קובצי תמונות וסרטים.
זהרה רובין

זהרה רובין (נולדה ב-1932) היא פסלת, ציירת ואמנית ישראלית.

חייה

רובין גדלה וחונכה מינקותה בקיבוץ בית-זרע שבעמק הירדן. היא השלימה את לימודיה התיכוניים ב-1950 במוסד החינוכי שומריה שבקיבוץ משמר העמק.
לאחר תקופה בה הקימה משפחה ועבדה בענפי המשק השונים בקיבוצה, יצאה ללימודי פיסול אצל הפסל יעקב אפשטיין במכון לאמנות פלסטית בבת-ים. לאחר מספר שנים השתלמה בפיסול בשיש אצל הפסלת דליה מאירי במכללת עמק יזרעאל. היא חברת קיבוץ בית זרע ובו היא חיה ויוצרת.
רובין חברה באגודת הציירים והפסלים בישראל ובארגון האומנים של התנועה הקיבוצית. הציגה מספר רב של תערוכות יחיד בישראל ובארצות אחרות והשתתפה במספר גדול של תערוכות קבוצתיות. מאות מפסליה מצויים בידי אספנים ברחבי העולם. פסל "יונת השלום" שעיצבה הוענק לראש ממשלת איטליה צ'יריאקו דה מיטה (Ciriaco de Mita) ולשר החוץ האיטלקי ג'וליו אנדראוטי בעת ביקורם בישראל באפריל 1989.

יצירתה

כיום עוסקת רובין במגוון כלי ביטוי בתחום האמנות הפלסטית ומתמקדת בעיקר ביצירת פסלי ברונזה. בנוסף יוצרת רובין פסלי שיש ועץ, ציור תבליטי, ציור רך, שטיחי קיר, וקירות-תבליט.
פסלי הברונזה
של רובין עוסקים במגוון של נושאים אנושיים. בהם התבגרות, זוגיות, נשיות, פריון, הורות. בהשפעת החיים באזור כפרי, ילדות משוחררת בחיק הטבע והתבוננות בתהליכים וצורות בטבע הדומים ומקבילים לחיי אדם - נוצרו פסלים העוסקים בנביטה, צמיחה, פריחה, הבשלה, קמילה והמשכיות החיים. סדרות אחרות הן בעלות צביון ארוטי המשותף לצומח ולאדם. בשנים האחרונות נוטה הפסלת לעסוק בבעיות של קשרים ונתקים בינאישיים. בשאלות של שיתוף והפרדה, מוזרות ומקובלות, התרחקות והתקרבות, הבעה צורנית לרגשות מצטברים, העברת רגשות ותחושות בין בני זוג, הבעת כמיהה לקשר, אהבה לקן משפחתי.
הציור התבליטי
הוא מעין פיסול שטוח. זוהי טכניקה ייחודית שפיתחה רובין, של שילוב חומרים שונים. טכניקה שבעזרתה היא מביעה, בצורה פלסטית ורגישה, את תחושותיה מול סביבתה. הניגודים הנוצרים בין האמנית לסביבתה האנושית, יוצרים קונפליקטים ומתחים שמעצם היותם סוערים, קשים ובלתי פתורים - משפיעים רבות על עיצובה של היצירה.
ציור רך
הוא ציור שבו הנחת קווצות סיבים צבעוניים על תשתית של גיליון לבד מחליפה את משיכות המכחול על משטח הציור. בסיום הציור מקובעים הסיבים בתשתית הלבד. אלו הן תמונות גדולות ממדים. ברובן הן יצירות מופשטות או של יצורים דמיוניים והן מצטיינות בעושר צורני וציבעוני רב.
ציור על עץ
הוא התפרצות של הדמיון בזרימה חופשית של היד שאיננה מחכה לפיקוד המוח. זרימה שכולה חדווה.

תיעוד

"תיק האומנית" בו תיעוד מקיף על חייה האומנותיים, נמצא ב"מרכז המידע לאמנות ישראל על שם גבריאל שרובר" של מוזיאון ישראל.
... תערוכתה של זהרה רובין היוותה אחד המוקדים הבולטים בין תערוכותינו, לאמנות ישראלית צעירה, במשך שנתים שלוש אחרונות. זו אחת התערוכות עם מספר שיא של מבקרים מקרוב ומרחוק ובהם מספר ניכר של מבקרים מחו"ל. .... כמה מהם [פסליה] עוררו התרשמות כללית עמוקה וחמה בשל החוש הפיסולי המובהק ובשל היופי הצורני בסגנון דמויות נשיות. סגנון היוצר איזון מוצלח ומעניין בין צורה טבעית לבין הפשטה. ...
— ד"ר אורי בר,  מוזיאון וילפריד ישראל, בעקבות תערוכת יחיד שערכה במקום ב-1976
מדבריו של מאיר נחושתן, מנהל המוזיאון ע"ש אורי ורמי נחושתן, ל"השבוע" אחרי תערוכת יחיד שקיימה במוזיאון ב-1982 "... זהרה היא פסלת מרשימה ... עבודותיה יפות ומעודנות מאד ועשירות בגוונים רבים של הפטינה שלהן. יש בהן עוצמה והן מבהירות שאמנית זאת יודעת להתמודד עם חומר הברונזה ולגבש עמדה אישית"
היכל המשפט חיפה

המבנה

ההיכל שוכן בקריית הממשלה שברחוב פלי"ם בעיר התחתית בחיפה, בגבול שכונת ואדי סאליב. הוא משכן את בית המשפט המחוזי, בית משפט השלום, בית המשפט למשפחה ובית הדין לעבודה, ששכנו לפני כן באתרים נפרדים בעיר.
שטח ההיכל, הבנוי מבטון, אלומיניום וזכוכית, הוא 90 אלף מטרים מרובעים (כמחציתם שטחי חנייה) וככזה הוא היכל המשפט הגדול בישראל. הוא מכיל בסך הכל 73 אולמות משפט ו-100 לשכות שופטים, וכן שטחי מזכירויות ושטחי עזר.
צורתו הכללית של ההיכל היא כשל אונייה, כאזכור להיות חיפה עיר נמל. הוא כולל שני אגפים עיקריים: האגף השיפוטי, שהוא האגף הדרומי, והאגף המנהלי מצפון. בין שני האגפים מצויה מבואה, המשתרעת לכל אורך הבניין ולמלוא גובהו. חלל המבואה נחצה על ידי מספר גשרי מתכת המקשרים בין שני אגפי ההיכל.
ההיכל תוכנן על ידי האדריכלים ברכה ומיכאל חיוטין, שתוכניתם להיכל נבחרה בשנת 1994. בתי המשפט החלו לפעול בו בסתיו 2003. עלות הקמת ההיכל הגיעה ל-500 מיליון שקלים.
בשנת 2006 זכו שני האדריכלים בפרס רכטר לאדריכלות על תוכניתם להקמת ההיכל.
על ההיכל נמתחה ביקורת, שלפיה תכנונו הוא גרנדיוזי, במיוחד על רקע בתי שכונת ואדי סאליב הצמודה אליו, ושתנאי הנגישות בו לבעלי מוגבלויות הם לקויים.
ולדימיר טוקמקוב

ביוגרפיה

ולדימיר טוקמקוב התחיל לשחק שחמט בגיל שבע.
בשנים 1972-1966 טוקמקוב הוביל נבחרת ברית המועצות לניצחונות באליפות העולם לסטודנטים ובתקופה זו זכה ב-9 מדליות זהב (אישיות וקבוצתיות).
בשנים 1973, 1983 ו-1989 הוא היה חבר בנבחרת ברית המועצות שזכתה באליפות אירופה בשחמט לנבחרות (זכה ב-3 מדליות זהב קבוצתיות ו-2 אישיות).
בשנת 1970 הוא סיים במקום השני בתחרות בינלאומית בבואנוס איירס (זכה רוברט פישר), בשנת 1973 סיים במקום שני בתחרות בינלאומית מדריד (זכה אנטולי קרפוב), בשנת 1974 זכה במקום הראשון בתחרות בינלאומית אמסטרדם, בשנת 1978 סיים במקום הראשון בתחרות בינלאומית בווילנה, בשנת 1982 סיים במקום שני בתחרות בינלאומית בירוואן (זכה ארתור יוסופוב), בשנת 1990 חלק מקום ראשון בתחרות בינלאומית באמסטרדם, במשותף עם יהודית פולגאר. בשנת 1988 בתחרות שחמט מהיר בספרד הוא חלק מקום ראשון עם אנטולי קרפוב.
טוקמקוב השתתף מספר פעמים באליפות ברית המועצות בשחמט וסיים במקום השני ב-1970 (זכה ויקטור קורצ'נוי), 1972 (זכה מיכאל טל) ובשנת 1983 (זכה אנטולי קרפוב).
טוקמקוב היה מאמן נבחרת אוקראינה בשנים 2011-2004 בתקופה זו היא זכתה פעמיים באולימפיאדת השחמט ובשנת 2009 סיימה שלישית באליפות העולם.
גרינסבורו סווארם

היסטוריה

במאי 2015 הודיעה שארלוט הורנטס על כוונתה להקים קבוצת בת בליגת הפיתוח בשנת 2016. באוקטובר 2015, לאחר בחינת מספר ערים אפשריות, בחרו ההורנטס את גרינסבורו כביתה של הקבוצה החדשה, ואת גרינסבורו קוליסאום פילדהאוס כאולמה הביתי. כחודשיים לאחר מכן פורסמה שמה של הקבוצה והוצג הלוגו הנבחר שלה.
לקראת עונת הבכורה שלהם מינו הסווארם את עוזר מאמן דנוור נאגטס דאז, נואל גילספי, כמאמן הקבוצה. לאחר שנתיים בהן רשמה גרינסבורו מאזן כולל של 35 ניצחונות ו-65 הפסדים שוחרר גילספי מתפקידו.