google/wiki40b huggingface dataset:
דן אבנון

ביוגרפיה

דן אבנון נולד בסטוקהולם, שוודיה, בן ליעקב אבנון (לשעבר קמיניצקי), דיפלומט ישראלי יוצא וילנה, ולפוריה אבנון (לשעבר רפאלי), ילידת חיפה, נצר למשפחת ישראל ב"ק.  
אבנון  גדל בארצות הברית, בסיירה לאון ובירושלים. למד  בפנימייה הצבאית ליד הגימנסיה הרצליה בתל אביב, ובגימנסיה העברית בירושלים. 

שירת כלוחם בסיירת מטכ"ל.  במלחמת יום כיפור לחם בקרבות הפלישה הסורית לרמה הגולן תחת פיקודו של יוני נתניהו והשתתף בקרבות באזור תעלת סואץ. 

במסגרת שירות מילואים פיקד על צוות של סיירת שלדג שלחם במלחמת לבנון הראשונה (1982). 
ב-1979 כיהן אבנון כמנכ"ל יריד הספרים הבינלאומי בירושלים, לצדו של טדי קולק, ראש העיר ירושלים.  

תוך כדי שירות המילואים בלבנון 1982 הצטרף לנחום ברנע בהקמת העיתון כותרת ראשית, וכיהן כמנכ"ל העיתון.
ב-1984 כיהן כממונה על ארגון המטה של יצחק נבון (מפלגת העבודה) במסגרת מערכת הבחירות הכלליות לכנסת ה–11.
בשנת 1990 סיים לימודי דוקטורט במדע המדינה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי. לאחר תקופה בה כיהן כחבר סגל אוניברסיטת סטנפורד, החליט לחזור לישראל, זכה במלגת אלון לחוקרים צעירים והצטרף לסגל האוניברסיטה העברית.  
אבנון לקח חלק בצוות האקדמי שהקים את המכון הישראלי לדמוקרטיה והחל מ-1993 עמד בראש התוכנית לרפורמה פוליטית של המכון. 
בשנת 2001 ייסד באוניברסיטה העברית את "מרכז גילה לחינוך אזרחי ודמוקרטיה". בעבודתו כראש המרכז הקים מגוון תוכניות לימודים ופעל למעורבות האוניברסיטה בקהילה ובמערכות חינוך הממלכתי.  
בשנת 2007 זכה במגן הוקרה מטעם מחלקת החינוך של עיריית קריית גת עבור תרומתו לקידום מערכת החינוך בעיר ובמגן הוקרה מבית הספר "נווה מדבר" של הכפר הבדואי הלא-מוכר, אבו קוידר.  
בשנים 2009-11 עמד בראש בית הספר למדיניות וממשל ע"ש פדרמן באוניברסיטה העברית. במסגרת זו הוביל את המכרז לפתיחת תוכנית צוערים לשירות המדינה וכן היה מייסד שותף של תוכנית התואר השני לפיתוח קהילות ("תוכנית גלוקל") בפקולטה למדעי החברה של האוניברסיטה העברית.
בשנת 2017 מונה לראש המחלקה למדע המדינה. 
במהלך השנים שימש כעמית מחקר או מרצה אורח באוניברסיטאות הרווארד, טורונטו, סינגפור וסידני. זכה בפרסי הוראה באוניברסיטאות ברקלי וסטנפורד ופעמים רבות נבחר למורה מצטיין באוניברסיטה העברית.

מחקר

אבנון חוקר שלושה תחומים עיקריים:
הראשון: פילוסופיה פוליטית כללית, בה הוא מתמקד בקשר בין ידע עצמי לתאוריות של קהילה פוליטית. כנגזרת של עניין זה אבנון מתעניין בקשרים בין שפה לפוליטיקה.
השני: מחשבה חברתית-יהודית עם התמחות במשנתו המדינית והחברתית של מרטין בובר.
השלישי: משטר מדיני דמוקרטי, חינוך אזרחי, הוראת אזרחות בישראל וכתיבת תוכניות לימודים באזרחות ומדע המדינה. במסגרת זו כתב מאמרים על חוק המפלגות בישראל ובעולם, על פריימריז בישראל ובעולם, על מושג 'הציבור הנאור' בפסיקות של אהרון ברק, על המושג 'אזרח' בשפה המדינית בישראל ועוד.

פעילות ציבורית

שימש כחבר הנהלה בעמותה לחינוך הדו-לשוני "יד ביד: המרכז לחינוך יהודי ערבי בישראל" (2007-2003).  
לקח חלק בהקמת "צופן - מרכזי טכנולוגיה עילית" - לקידום ההשתלבות של אזרחי ישראל הערבים בתעשיית ההייטק והיה חבר בהנהלת הארגון (2010-2007).
היה מייסד שותף וחבר הנהלה ב"עמותה לאזרחות פעילה" (2012-2004).
מאז 2016 מכהן בראש ועדת מקצוע מדע המדינה במשרד החינוך וכראש ועדת מינוח מדע המדינה באקדמיה ללשון עברית. 
ב-2016 כתב אבנון חוות דעת בעתירה לבג"ץ נגד משרד החינוך בדרישה להפסיק את השימוש בחוברת המושגים החדשה באזרחות. בג"ץ קיבל את טענות העותרים והוציא צו על תנאי על פי בקשת העותרים.
פרנצ'סקו אונופריו מנפרדיני

חייו

מנפרדיני נולד בפיסטויה לנגן טרומבון. הוא למד נגינה בכינור אצל ג'וזפה טורלי בבולוניה, חלק ממדינת האפיפיור דאז. למד הלחנה אצל ג'אקומו אנטוניו פרטי, מאסטרו די קאפלה בזיליקת פטרוניוס הקדוש, לאחר שתזמורת הכנסייה פוזרה ב-1696.
התמנה לכנר, בסביבות שנת 1700, בכנסיית סן ספיריטו שבפרארה. בשנת 1704 שב לבולוניה והועסק בתזמורת בזיליקת פטרוניוס הקדוש המחודשת. משפרסם את יצירותיו לראשונה מונה חבר באקדמיה פילהרמוניקה
החל מ-1711 בילה ארוכות במונקו, ככל הנראה בשירותו של הנסיך אנטואן ה-I. הנסיך היה תלמידו של לולי ממנו ירש את שרביט המנצח. טיב יחסיו המדויק עם חצר מונקו ומשך שהותו בה אינו ברור. מנפרדיני מוזכר לראשונה ברשומות החצר ב-1712. אחת העדויות לטיב יחסיהם הוא העובדה שהנסיך היה סנדק של אנטואן פרנצ'סקו, בנו של מנפרדיני, ונראה שנקרא על שם סנדקו. במהלך שהותו במונקו נולדו לו ארבעה ילדים נוספים, שנים מהם גדלו להיות מוזיקאים בעלי חשיבות בזמנם, וינצ'נזו היה ל"מאסטרו די קאפלה" האופרה האיטלקית בסנט פטרבורג וג'וזפה לזמר קסטרטו.
העובדה שמנפרדיני אינו מוזכר בפרוטוקולי החצר עד 1727 כנראה מעידה על התרצות שני הצדדים מנוכחותו בחצר הנסיך. אותה השנה חזר לעיר הולדתו, פיסטויה, כ"מאסטרו די קאפלה" בקתדרלת סן פיליפ, משרה בה החזיק עד מותו.

יצירתו

אף על פי שידוע כי הלחין אורטריות כחלק ממשרותיו בכנסייה, לא נותר להן תיעוד וכך כיום רק יצירותיו הכלליות נותרו חלק מרפרטואר הביצוע. יצירתו הראשונה הייתה קובץ של 12 סונטות קאמריות אותן כינה "קונצ'רטיני קאמרה" אופוס 1.
ב-1709 הוציא לאור את "סינפונית הכנסייה" (Sinfonie da Chiesa) אופוס 2. מעין השלמה של הסונטות הראשונות שפרסם. 
ב-1718 הוציא לאור בבולוניה את שנים-עשר הקונצ'רטי גרוסי לשני כינורות וקונטינואו, אופוס 3, שהוקדשו לפטרונו. בספריית הנסיך נמצאו גם עותקים של אופוס 2 פרי עטו. 
מניחים כי מרבית יצירתו אבדה לאחר מותו, רק 43 יצירות שיצאו לאור ומגוון כתבי יד מוכרים. יצירותיו שכן יצאו לאור הן דוגמה, עשויה להפליא לסוגת הקונצ'רטי גרוסי, ראיה לכשרונו בהמצאת מלודיות ללא כל מאמץ.
תורת ההפרעות (מכניקת הקוונטים)

תורת ההפרעות שאינה תלויה בזמן

תורת ההפרעות שאינה תלויה בזמן היא מקרה פרטי של תורת ההפרעות כאשר ההמילטוניאן המייצג את המערכת אינו משתנה בזמן. את השיטה פיתח ארווין שרדינגר ב-1926.
שרי וולך

ביוגרפיה

וולך החלה את דרכה בכתיבת סיפורים קצרים בשבועון זרקור לילדים ונוער. בשנת 2008 יצא לאור ספרה הראשון "אצלנו בחצר" שיצא בהוצאת מייזליק. מאז ועד 2018 הוציאה לאור כחמישה עשר ספרים, רובם ספרי ילדים ונוער. חלקם ראו אור כסיפורים בהמשכים בעיתונים שונים. ביניהם: המבשר, מרווה לצמא, ובקהילה.
כיום מלמדת וולך כתיבה יוצרת בבית הספר לקולנוע יהודי, ובמגוון סמינרים חרדים.
ספרה "מסתורין בחצר" נבחר להשתתף במצעד הספרים תשע"ז של משרד החינוך, וספרה "אוהבים אותך מאד ילד" נבחר להשתתף במצעד הספרים תשע"ח.
וולך נשואה ואם לתשעה ילדים.

כתיבתה

רבים מסיפוריה נכתבים במטרה לתת תמיכה רגשית לילדים המתמודדים עם קשיים שונים. חלקם הומלצו על ידי אנשי מקצוע.
וולך מרבה לכתוב סיפורים המבוססים על רקע היסטורי, ובמיוחד על רקע ההיסטורי של העיר ירושלים. כך בסדרת הספרים "סמטה וחצר", ובסדרת ההמשך שלה: "עלילות ירושלים" אשר ראתה אור בהוצאת דני ספרים.
תחנת הרכבת ראשון לציון – משה דיין

היסטוריה

המכרז להקמת התחנה, בעלות מוערכת של 40 מיליון שקל, פורסם במאי 2004. תאריך היעד המקורי לפתיחת התחנה היה שנת 2007. על אף שמבנה התחנה הושלם בשנת 2009, הושקה התחנה רק ב-25 בספטמבר 2011‏. בסמוך לתחנה הוקם חניון על ידי החברה הכלכלית של ראשון לציון בעלות ארבעה מיליון שקלים לרכב פרטי ודו-גלגלי (אופנועים ואופניים) בהיקף של כ-450 מקומות חנייה.

התוכנית המקורית להארכת הקו

התחנה הייתה מיועדת להתחבר אל תחנת הרכבת הראשונים באמצעות מסילת ראשון לציון - מודיעין שתתחיל מיד מדרום לה ותעבור דרך תחנת רכבת עתידית במכללה למנהל והתחנה המרכזית החדשה של ראשון לציון ליד מחלף גן רווה ובכך תיתן שירות נוסעים למרכז העיר ראשון לציון]. כהכנה לכך נבנתה מנהרת רכבת מתחת לנתיבי איילון, שאת פתחה ניתן לראות מדרום לתחנת ראשון לציון מערב, ונשמרה זכות דרך למסילת ברזל מתחנת הראשונים עד לסמוך למחלף עין הקורא בכביש 431.
עקב לחץ מצד ראש עיריית ראשון לציון, דב צור, ומצד תושבים בעיר, בינואר 2014 הודיע שר התחבורה ישראל כץ כי משרדו והנהלת רכבת ישראל יבחנו חלופה לתוכנית המקורית, כך שהמסילה העתידית לא תעבור דרך שכונות המגורים במערב ראשון-לציון. עקב כך לא יינתן שירות נוסעים רכבתי הקרוב למרכז העיר ראשון לציון.

שירות רכבות בתחנה

בשעות השיא עוברות בתחנה ארבע רכבות בשעה לכל כיוון, שתיים בקו בין רעננה לבאר שבע ושתיים נוספות מתחילות את מסלולן בתחנה וממשיכות גם הן לרעננה.
בשעות השפל עוברות שתי רכבות בשעה, לכל כיוון.
ממלכת סאגנה

ממלכת סָאגנֶה (בצרפתית: Royaume de Saguenay) היא אגדה של האירוקווים של סנט לורנס מקנדה. הצ'יף דונקונה (Donnacona) סיפר אותה לז'אק קרטייה, אולי כדי לעודדו ליצור קשרים כלכליים עם השבט. לפי התיאור, הממלכה הצפונית הייתה מאוכלסת באנשים בלונדינים, ועשירה בפרוות וזהב. תיאור זה עזר כדי לשכנע את פרנסואה הראשון, מלך צרפת, לשלוח משלחות לכיבוש קנדה.] 
ז'אק קרטייה יצא לראשונה למצוא את הממלכה במסעו השני ב-1536. בהגיעו לנהר סאגנה, דומאגאיה (Domagaya) בנו, או אחיינו, של דונקונה אמר לו כי הנהר מוביל לממלכה, אולם בגלל השלג הכבד, לא יכול קרטייה להמשיך צפונה. הוא ניסה שנית להגיע לסאגנה במסעו השלישי ב-1541 אולם גם באותו מסע לא הצליח לעבור את הוכלגה (Hochelaga, היום מונטריאול). כל המשלחות הצרפתית לצרפת החדשה לא מצאו את הממלכה, והיום מקובל כי ממלכה כזו לא הייתה קיימת או הייתה אי-הבנה של הצרפתים או ניסיון של דונקונה לייסד קשרי מסחר עם צרפת.
קולומבוס (מודול)

קולומבוס (באנגלית: Columbus) היא מעבדה מדעית אשר מהווה חלק מתחנת החלל הבינלאומית, והיא התרומה הגדולה ביותר של סוכנות החלל האירופית לתחנת החלל.
"קולומבוס", כמו "הארמוני" ו"טרנקויליטי", נבנה בטורינו שבאיטליה על ידי חברת טאלאס אליניה ספייס שבסיסה ברומא. הרכיב הגיע למרכז החלל קנדי במטוס איירבוס בלוגה. הוא שוגר על גבי מעבורת החלל אטלנטיס ב-7 בפברואר 2008, כחלק ממשימה מספר STS-122. אורך החיים הצפוי של המודול הוא כעשר שנים, והוא נשלט ממרכז הבקרה קולומבוס, שנמצא בגרמניה סמוך למרכז הגרמני לחקר החלל.
סוכנות החלל האירופית השקיעה כשני מיליארד דולר על בניית המודול ותפעולו.

בנייה

סוכנות החלל האירופית בחרה את EADS Astrium כקבלן הראשי של קולומבוס. הקפסולה של קולומבוס, מערכת ההגנה ממיקרו מטאורים, שליטה תרמית פעילה וסבילה, מערכת שליטה בסביבה הפנימית, הרתמה וכל ציוד הקשור בתומכת קרקע תוכננו על ידי טאלאס אליניה ספייס בטורינו, איטליה כפי שהוגדרו על ידי פיק"א. החומרה הקשורה הייתה מראש משולבת ונשלח מפיק"א בספטמבר 2001 לברמן. לבסוף נבדקו המערכות של הקולומבוס והוגדרו כעברו בדיקה.

שיגור, עגינה והתאמות

בחודש נובמבר 2007, קולומבוס הועברה מתוך מתקן תחנת החלל במרכז החלל על שם קנדי, והותקנה לתוך תא מטען של רכב החלל אטלנטיס לשיגור. במהלך מילוי מכלי מעבורת החלל נתגלתה תקלה במערכת החיישנים של המעבורת (חיישני כמויות המימן הנוזלי והחמצן הנוזלי במכלים). על כן הוחלט על ידי מנהל הטיסה, דאג ליונס לדחות את השיגור ב-24 שעות, מה שלאחר מכן הפך ל-72 שעות ולכן נקבע התאריך יום ראשון 9 דצמבר 2007. באותו יום חזר על עצמו מקרה החיישנים ושוב נדחה השיגור.

קולומבוס הושק סוף סוף בהצלחה בניסיון השלישי 02:45 EST, 7 בפברואר 2008. בעודו בחלל נלקח המודול על ידי הקנדארם2 וחובר מודול "הרמוני", אף הוא של האיחוד האירופי.

היסטוריה

קולומבוס תוכנן במקור כחלק מתוכנית קולומבוס, תוכנית של סוכנות החלל האירופית לפיתוח תחנת חלל מאוישת אוטונומית, שיכולה לשמש עבור מגוון רחב של ניסויים באין כבידה. התוכנית כללה שלושה מרכיבים מרכזיים: ההרמס, רכב חלל אשר ישרת את התחנה, המודול (לימים ישונה שמו לקולומבוס), ולבסוף מעגן להרמס. בסופו של דבר, לאחר קיצוצים רבים וביטול פרויקט הפיתוח של ההרמס, נותר רק הקולומבוס. כאשר רק המודול נשאר בתוכנית לא היו מספיק משימות עבור שתי התורמות העיקריות, גרמניה ואיטליה, אשר יוצגו על ידי MBB ארנו ו-Alenia בהתאמה. כפשרה, חולקו המשימות בין החברות Alenia (איטליה) ו-MMB ארנו (גרמניה).
לוח הזמנים הסופי היה הרבה יותר ארוך מהמתוכנן במקור, בשל בעיות פיתוח (חלקן נגרמו על ידי חלוקת האחריות המורכבת בין הממשלות והקבלן הראשי). את שינויי העיצוב הציגה סוכנות החלל האירופית, ולבסוף יצרו הבעיות בשיגור המעבורות עיכוב של כמה שנים בהשקת הקולומבוס. השינוי העיקרי בעיצוב היה תוספת של מתקן מטען חיצוני. כמו כן, נבדקה אפשרות של התקנת מסוף תקשורת ישיר לאדמה, אשר יכול היה לשמש גם גיבוי למערכת ISS, אך לא יושמה מטעמי עלות.

מפרט

אורך: 7 מטרים (23 רגל)

קוטר: 4.5 מטרים (15 רגל)

מסה כוללת: 10,300 ק"ג (22,708 ליברות)

מסת תוכן הרכיב: 2500 ק"ג (5,512 ליברות)

מסה הרכיב שהורכב בתחנה: 12,800 ק"ג (28,219 ליברות)
יצחק מכמל

ביוגרפיה

נולד בבגדאד שבעיראק ב-12 באוקטובר 1875 (י"ג בתשרי ה'תרל"ו) לפרחה ולצלאח יצחק יעקב מכמל. בילדותו למד במדרש תלמוד תורה, ומשם המשיך לישיבת מדרש בית זלכה, שם למד אצל הרב דוד מעתוק, הרב שמעון אגסי והרב יהודה פתיה. בשנת 1898 (ה'תרנ"ח) התייתם מאביו.
בשנת 1905 (ה'תרס"ה) עלה לארץ ישראל עם משפחתו והשתכן איתה בירושלים, אולם בשל מצבו הבריאותי, חזר עם משפחתו לבגדאד לאחר מספר חודשים.
בשנת 1906 (ה'תרס"ו) החל לשמש כמורה לתלמוד, תנ"ך ועברית וכמפקח על ההוראה ב"מדרש תלמוד תורה". בשנת 1918 (ה'תרע"ח) החל להכשיר מורים במוסד, והחל משנת 1926 (ה'תרפ"ו) שימש גם כמורה לשיעורי עברית, דקדוק ותולדות עם ישראל בכיתת ערב.
עם פטירת הרב עזרא דנגור בשנת 1930 (ה'תר"ץ) מילא את תפקידו בסידור לוח העיבור השנתי של בגדאד.
בשנת 1942 (ה'תש"ב) עמד בראש ועדה לקביעת שיעורי יהדות בבתי הספר היהודיים בעיראק שהוקמה באותה שנה, והכשיר בהתנדבות מורים שהתנדבו ללמד יהדות ועברית בשעות אחר הצהריים בבתי הספר היהודיים.
במסגרת עליית יהודי עיראק, עלה שוב לישראל בחודש יולי 1950 (אב ה'תש"י) יחד עם משפחתו והשתכן במעברה, שם הורע מצבו הבריאותי בשל התנאים הקשים ששרו במעברה.
הלך לעולמו ב-8 ביוני 1951 (ד' בסיוון ה'תשי"א) ונקבר בבית הקברות סנהדריה בירושלים.
נכדו היה מוטי שלם.
ערב ערב באילת

תולדות העיתון

ב-18 בפברואר 1962 הוקם באילת המקומון. תנאי הריחוק והניתוק הם שהולידו את הצורך בעיתון מקומי, שכן על אילת כמעט שלא נכתב בעיתונות הארצית.
באותם ימים, הוציא בית התרבות של אילת דף סטנסיל שבועי, עליו הודפסו במכונת כתיבה אירועי התרבות של אותו שבוע. את הדף הזה שכפלו ידנית והפיצו בנקודות מפגש ברחבי העיר. יצחק נועם ושותפו הציעו לאנשי בית התרבות לחסוך לעצמם את עלויות השכפול של הדף, ולהפיק אותו למענם תמורת הזכות למכור מסביבו ריבועי מודעות לבתי העסק בעיר. כך נולד המקומון "ערב ערב באילת".
שנה לאחר צאתו לאור כדף נייר מקופל לשלושה חלקים, התפרסם במקומון הצעיר טורו של עורך, פרי עטו של העורך הראשון - יצחק נועם, אשר שימש מאז ולאורך שנים ארוכות ככתב קול ישראל באילת, כתב בעיתון הארץ, ולימים כתב בעיתון דבר. מאז, הפך העיתון לגיליון בן עשרות עמודים היוצא לאור מדי שבוע. מאז שנתו השנייה נמצא העיתון בבעלותם של פועה ויצחק נועם, מייסדיו. בשנת 2004, העבירו בני הזוג נועם את ניהול העיתון לילדיהם - עו"ד רותם נועם, המשמש כמנכ"ל העיתון, ובתם זיוית אמיתי המשמשת כמשנה למנכ"ל.
בשנים הראשונות הודפס 'ערב ערב' בבית דפוס מקומי בשם "סירונית", וכעבור מספר שנים, בעקבות גדילת התפוצה, והדפוס המקומי שלא יכול היה לעמוד בכמות העיתונים ובפורמט המוגדל, הוחלף בבתי דפוס גדולים יותר במרכז ישראל.

העיתון בשנות ה-2000

'ערב ערב באילת' הוא עיתון מקומי הפונה אל תושבי העיר אילת ולא עיתון תיירותי הפונה למבקרים בעיר.
מאז שנת 2012 משמש עומר כרמון כעורך העיתון והמהדורה המקוונת. כרמון החליף את ראובן זלץ, ששימש ככתב וצלם משנת 1989, ובהמשך כסגן עורך, וכעורך משנת 2000.
בשנת 2001 הוציא משרד הפנים הודעה, לפיה מתנהל "ערב ערב באילת" ללא רישיון כנדרש בפקודת העיתונות המנדטורית משנת 1933. הדרישה להצגת הרישיון נולדה בעקבות שאלות עיתונאיות שהפנה המקומון למשרד הפנים, בגין ליקויים שנמצאו בתחומי אחריותו באילת. ההודעה על סגירת העיתון נשלחה לכל אמצעי התקשורת בישראל ופורסמה ב"קול ישראל" וב"רדיו קול הים האדום" באילת. בעלי העיתון והתנועה להגינות שלטונית הפעילו לחצים, והוברר למשרד כי למקומון רישיון בתוקף מאז שנת 1964, אשר עותק שלו כולה בשריפה שפרצה במשרדי המערכת בשנות ה-90. טעותו של משרד הפנים על פי הודאתו הנה כי בדק את קיומו של הרישיון במאגריו הממוחשבים בלבד, המגובים רק החל משנות השמונים. בעקבות כך הגישו בעלי העיתון תביעת רשלנות נגד משרד הפנים, אשר הסתיימה בשנת 2009, בפשרה שקיבלה תוקף של פסק דין, ובה הודתה המדינה בטעותה ופיצתה את המקומון ב-90,000 ש"ח.
בשנת 2003 העלה העיתון את המהדורה המקוונת שלו אל רשת האינטרנט, האתר כולל ארכיון כתבות מלא של העיתון וכן ארכיון גיליונות דיגיטלי. אתר "ערב ערב באילת" מתעדכן על בסיס יומי, ומעלה את כל תוכני המהדורות המודפסות של שבועוניו, מדי יום שישי. באתר קיימים גם פורום אקטואליה, מערכת אירועים שבועית ואתר הכרויות חינמי לתושבי אילת (Sea Of Love) שעלה לאוויר בשנת 2005.
ב-2014 חתם בית ההוצאה לאור על הסכם עם חברת "זאפ דפי זהב" והפך לשותף הפרימיום הראשון של קבוצת Zap ולמשווק המורשה של הקבוצה בעיר אילת ובסביבתה.
במערכות העיתונים עובדים למעלה מ-60 עובדים.
"ערב ערב באילת" מופץ מדי שבוע ב-13,500 עותקים והוא נמכר מדי יום ה' בכל שבוע ב-130 נקודות מכירה באילת, ומופץ בכל בתי המלון בעיר, ובישובי חבל אילות והערבה התיכונה.
מאז שנת 2000, העיתון הוא גם בית הוצאה לאור והוא מדפיס, בנוסף למקומון, גם את השבועון החינמי "מה נשמע באילת" (מאז 2007), המחלק כ-13,500 עותקים], המקומון עורך מדי שנה את תחרות היופי "נערת אילת".
עיתוני המערכת מודפסים בדפוס 'המקור' ביבנה.
בן ציון אברהם קואינקה

תולדות חיים

נולד לאברהם ולבכורה-דונה קואינקה בעיר העתיקה בירושלים. משפחתו נושאת את שמה של עיר מוצאה קואנקה בספרד. בסוף המאה ה-15 גלתה המשפחה לסלוניקי שביוון, ובה התגוררו צאצאיה מאות שנים. הוריו עלו מסלוניקי לארץ ישראל במחצית המאה ה-19.
מוריו הראשונים היו הרב מרדכי ישראל שיריזלי, הרב מנחם בכר יצחק והרב וידאל חנוך אנג'יל. בטרם מלאו לו עשר שנים נמצא ראוי להניח תפילין, ובעקבות דרשת בר המצווה שנשא בבית הכנסת יצא לו שם כעילוי. משבגר פסק מהעבודה בבית המסחר שהוריש לו אביו, וראה יעוד בלימוד תורה וידיעות כלליות. בגיל 15 נשא לאישה את קרובתו, אסתר קואינקה. הם התגוררו בירושלים בעיר העתיקה ומאוחר יותר עברו אל מחוץ לחומות, לשכונת ימין משה ובהמשך לאוהל משה. בשנת ה'תרנ"ח (1898) בגיל שלושים, התמנה לראש ישיבת תפארת ירושלים. הוא אימץ את הצעתו של נסים בכר, שייסד וניהל את בית הספר למלאכה בירושלים של כי"ח, ותמך בהכנסת שיעורים בדקדוק עברי, בתולדות עם ישראל, באגדה ובמדרשי חז"ל לתוך תוכנית הלימודים. בין תלמידיו היו הסופר יהודה בורלא וחוקר ארץ ישראל דוד בנבנישתי. היה רגיל להתפלל בבית הכנסת טארנטו שבשכונת אהל משה, ומקום מושבו מצוין שם עד היום.
לאחר מאורעות תרפ"ט בהם נהרגו רבני הקהילה היהודית בחברון, שימש הרב קואינקה רב בקהילת יהודי חברון, שחזרו להתגורר בה עד מאורעות תרצ"ו. הרב קואינקה נפטר בתרצ"ז ונקבר בהר הזיתים בירושלים.
את ספרייתו התורנית הוריש לסמינר למורים של המזרחי (נקרא היום: מכללת ליפשיץ) בירושלים ושם נמצאת היא עד היום.

פעילותו הציבורית והערכה

בשנת תרס"ח (1908) הקים הרב קואינקה (יחד עם הרבנים בנימין אלקוצר, חיים מיכלין ואחרים) את "בית הזקנים והזקנות הספרדי", והיה לנשיאו ולמנהלו הראשון, לאחר שהצליח לשכנע את הגבירים חיים ולירו ויוסף קוקיא, לתרום כל אחד מחצית מגרש שבבעלותו, מול בית החולים שערי צדק שברחוב יפו, בירושלים.
הרב קואינקה היה חבר תנועת המזרחי. הרב יהודה לייב פישמן מימון כתב עליו: "הרב קואינקה היה ציוני נלהב וכרב ואיש-אמונה היה ציוני-מזרחי, היה גדול בתורה ובחכמה אוהב את המקום ואוהב את הבריות, וכמדומני לא יהיה בזה משום הגזמה, אם אגיד שלא הניח אחריו כמותו ואין לנו תמורתו, ובייחוד בתוך חכמי ספרד טיפוס יקר כזה בתוך היהדות הרבנית."
גיל סימקוביץ'

גיל סימקוביץ' (נולד ב-13 בינואר 1982 בכפר סבא) הוא קלע ישראלי.
סימקוביץ' החל להתאמן בקליעה בגיל 15, בהדרכתו של גיא סטריק. הוא לא הגיע להישגים משמעותיים בזירה הבינלאומית, עד תחרות גביע העולם שנערכה במינכן ב-2007. בתחרות זו גבר על מאמנו, וזכה במדליית זהב, בתחרות ירי ברובה זעיר של 60 כדורים במצב שכיבה (סטריק סיים במקום החמישי). הישג זה הבטיח את השתתפותו באולימפיאדת בייג'ינג.
באולימפיאדה עצמה סיים במקום ה-22 בתחרות השכיבה ובמקום ה-38 בתחרות ירי שלושה מצבים 3X40.
סימקוביץ' מתאמן במועדון הפועל תל אביב וחבר נבחרת ישראל.
זכה מקום ה-2 במכבייה ה-19 בשנת 2013.
זיכרונות נעים ביי

תוכן

על פי אנדוניאן, המסמכים נאספו על ידי בכיר בממשל העות'מאני בשם נעים ביי, שעבד במשרד לענייני פליטים בחלב, ונמסרו על ידו לאנדוניאן. כל פתק נושא את חתימתו של טלעת פאשה, שר הפנים ומאוחר יותר הווזיר הגדול של האימפריה העות'מאנית. תוכנם של המברקים הללו "מציין בבירור את כוונתו להשמיד את כל הארמנים, משרטט את תוכנית ההשמדה, מציע ערובה לחסינות עבור בכירים בממשל, קורא לצנזורה הדוקה יותר ומושך תשומת לב מיוחדת לילדים בבתי יתומים ארמנים". המברקים נותרו בנוסח מקודד וכתובים בטורקית עות'מאנית.
התמונה הכוללת העולה מהתיאורים הללו מצביעה על רשת של ההשמדה של רוב המגורשים. היא מאשרת לחלוטין את מה שההיסטוריון הבריטי ארנולד טוינבי קרא לו "הפשע הענק הזה שהדהים את המזרח הקרוב".

בחינה מחדש

גונתר לוי (Guenter Lewy), איש מדע המדינה ומכחיש רצח העם הארמני, טוען גם הוא שהמברקים מהווים את "המוצג המרכזי" של "הטענה נגד הטורקים", שהאותנטיות של מסמכי נעים-אנדוניאן "תיפתר רק באמצעות גילוים ופרסומם של מסמכים עות'מאניים רלוונטיים", וקורא למאמרם של אורל ויוג'ה "ניתוח מדוקדק של המסמכים הללו" העושה "כל שימוש בהם במאמר מלומד רציני בלתי מקובל". בנוגע לעמדה זו, דייוויד ברוס מקדונלד  כתב כי לוי מסתפק בהסתמכות על מאמרם של "המכחישים הטורקים שינאסי אורל וסורֶייה יוג'ה": "תפיסתו של לוי לגבי עמודים לא יציבים מהדהדת את עבודתם של מכחישי שואה, הרואים גם את ההיסטוריה של השואה כשעונה על עמודים... זו היא טענה מסוכנת, משום שהיא מניחה מהתחלה שחקר רצח עם נשען על שקרים שניתן בקלות להפריך ברגע שנעשית בחינה עמוקה יותר של ה"אמת" ההיסטורית.
דעות אחרות כוללות את הפרופסור ההולנדי ללימודי טורקיה באוניברסיטת ליידן, אריק-יאן צורכר ; אולם צורכר מצביע על מסמכים רבים אחרים התומכים בטענת מברקי אנדוניאן בדבר מעורבות יסודית ותכנון מוקדם של הרצח על ידי חברי מועצת האיחוד והקידמה המרכזית. חוקרים השותפים להשקפות הרוויזיוניסטים לגבי מסמכי אנדוניאן כוללים את ברנרד לואיס (פרופסור ללימודי המזרח הקרוב באוניברסיטת פרינסטון), שהגדיר את "מברקי טלעת פאשה" בין "הזיופים ההיסטוריים המפורסמים", אנדרו מנגו  (ביוגרף של מוסטפא כמאל אטאטורק) המדבר על "מברקים המיוחסים באופן מפוקפק לשר הפנים העות'מאני בזמן המלחמה, טלעת פאשה", פול דומונט (Paul Dumont, פרופסור ללימודי טורקיה באוניברסיטת שטרסבורג) שטען באחד מספריו ש"האותנטיות של המברקים לכאורה של האימפריה העות'מאנית, המצווים על השמדת ארמנים, היא כיום תחת מחלוקת", נורמן סטון  (אוניברסיטת בילקנט , אנקרה, טורקיה), המכנה את ספרם של נעים ואנדוניאן "זיוף"; וגיל ויינשטיין (Gilles Veinstein), פרופסור להיסטוריה טורקית ועות'מאנית בקולז' דה פראנס, המתייחס אל המסמכים כ"שום דבר מלבד זיופים".
דוקטור ישראל טשרני, חוקר רצח עם וחבר המכון לחקר השואה והג'נוסייד  בירושלים כתב ש"דאגתו המלומדת למראה" של ברנרד לואיס "בדבר ארמנים המהווים איום על הטורקים ככוח מרדני שיחד עם הרוסים איימו על האימפריה העות'מאנית, וההתעקשות שבוצעה רק מדיניות של גירושים, בקושי מסתירה את העובדה שהגירושים המאורגנים כללו רצח המוני שיטתי". טשרני משווה את "המבנים הלוגיים" שלואיס עשה בהם שימוש בהכחשתו את רצח העם לאלה שהשתמש בהם ארנסט נולטה  בשכתוב ההיסטוריה של השואה.
פיתה

פיתה דרוזית

פיתה דרוזית היא סוג של פיתה שטוחה וגדולה יותר הנאפית בטאבון או על סאג'. מקורה בעדה הדרוזית אך היא נפוצה כיום במטבח הים התיכוני ובמטבח המזרחי.
מכיוון שבפיתה הדרוזית, בדומה ללאפה, אין כיס, הפיתה הדרוזית משמשת לעטיפתם של מאכלים המוכנסים לתוכה.
רוטב צדפות

רוטב צדפות הוא רוטב כהה וסמיך הנפוץ במטבח הדרום סיני והפיליפיני. הרוטב מוכן מצדפות המבושלות במי מלח, מונוסודיום גלוטמט וחומרי שימור. השימוש הנפוץ ברוטב הוא להעשרת טעם של תבשילים שונים כירקות מאודים או מוקפצים.

היסטוריה

הרוטב הומצא בשנת 1888 על ידי לי קם שונג, בעל דוכן מזון בכפר נאם שוי בפרובינציית גואנגדונג. הוא בישל מרק צדפות ושכח אותו על האש, עד שגילה כשחזר שהמרק הצטמצם לרוטב חום, עשיר וריחני. שונג החל לייצר את הרוטב מסחרית, עבר למקאו וממנה להונג קונג, וחברת הרטבים שלו "לי קום קי" מייצרת שם רוטב צדפות ורטבים אסיאתיים אחרים עד היום.

הכנה

רוטב צדפות איכותי מוכן על ידי צמצום ציר צדפות על ידי בישול ואידוי המים עד להגעה לסמיכות הרצויה. אין להוסיף תבלינים כלשהם, ואף לא מלח, משום שהצדפות צריכות לתת את הטעם כולו. הרוטב אמור להיות ריחני ובעל טעם אוממי עז. שיטה זו היא ממושכת ויקרה ולכן מיעוט זעום של יצרני רוטב הצדפות פועלים לפיה.
רוטבי צדפות תעשייתיים הם בדרך כלל מי בישול צדפות שעובו בעמילן, הוכהו בקרמל ונוספו להם משמרים שונים. בחלקם שיעור מרכיב הצדפות זעום או לא קיים כלל, בין היתר בשל הגבלות על ייבוא מזון מפירות ים. קיימת גם גרסה צמחונית לרוטב המופקת בעיקרה מפטריות.
סוזן אוגוסטסן

סוזן "סוזי" אוגוסטסן (בדנית: Susanne Augustesen;‏ נולדה ב-10 במאי 1956) היא כדורגלנית עבר דנית ששיחקה בעמדת החלוצה. אוגוסטסן נחשבת לאחת מהכוכבות הגדולות ביותר של הליגה האיטלקית לדורותיה, כשב-22 עונות בליגה היא כבשה למעלה מ-600 שערים.

חייה

סוזן אוגוסטסן נולדה ב-1956 בעיר הולבק שבמזרח דנמרק. כבר בגיל 15, היא נסעה עם הנבחרת הלאומית לגביע העולם הלא-רשמי שנערך במקסיקו, ומפאת גילה הייתה צריכה את אישור הוריה לנסיעה. בגמר הטורניר נגד מקסיקו, אל מול קהל של 110,000 באצטדיון האצטקה, כבשה אוגוסטסן שלושער והובילה את הדניות לזכייה בגביע. לאחר הגמר, זכתה אוגוסטסן להתעניינות רבה ממספר קבוצות מחוץ לדנמרק, אך היא החליטה לסיים את לימודיה בבית הספר ורק לאחר מכן להתחיל לשחק באופן מקצועני. 
ב-1972, החליטה התאחדות הכדורגל הדנית על הקמת נבחרת נשים רשמית, ושנתיים לאחר מכן ערכו הדניות את משחק הבכורה שלהן נגד שוודיה. למרות הופעתה הטובה בגביע העולם והצלחתה הרבה בליגה האיטלקית לאורך הקריירה, לא זומנה אוגוסטסן לנבחרת. במשך השנים שעברו, הפכה דנמרק לאחת הנבחרת הבולטות באירופה, אך היא לא זכתה לשחק בה יותר.
בשנת 1974, לאחר ארבע שנים בליגה הדנית, עברה אוגוסטסן לבולוניה מאיטליה. היא שיחקה עונה אחת בקבוצה ומשם עברה לפדובה. בעונה היחידה שלה בפדובה, כשלצידה החלוצה אליזבטה ויניוטו, כבשה אוגוסטסן 29 שערים ב-22 משחקים וסיימה כמלכת השערים של הליגה. בשנתיים הבאות, היא שיחקה בקבוצת ואלדוביאדנה, וזכתה עימה בשתי אליפויות ליגה (1976 ו-1977) ופעמיים בתואר מלכת השערים (28 שערים ב-1976 ו-42 שערים ב-1977).
לאחר שעזבה את ואלדוביאדנה, המשיכה אוגוסטסן לנדוד במספר קבוצות ברחבי איטליה והגיעה להישגים רבים - אישיים וקבוצתיים. היא זכתה בעוד שלוש אליפויות איטליה (1980, 1983, 1986), בשלושה גביעי מדינה (1978, 1979, 1985) ובעוד חמישה תוארי מלכת השערים (1979, 1982, 1983, 1984, 1987). ב-1993, היא עברה לקליארי (שם גם שיחקה בתחילת שנות ה-80), ולאחר שתי עונות בקבוצה פרשה ממשחק פעיל.
כיום, מתגוררת אוגוסטסן בקופנהגן ועובדת במחלקת הספורט של העירייה.