google/wiki40b huggingface dataset:
יחסי איטליה–הוותיקן

היסטוריה

היחסים עם ממלכת איטליה היו קשים וטעונים בתקופת האפיפיורות של פיוס התשיעי ולאו השלושה-עשר, שנאלצו לסבול את מעמדו של אסיר הוותיקן לאחר כיבוש רומא, בשל סירובם להכיר בחוק ההתחייבויות. לאו השלושה עשר אסר על הנוצרים להשתתף בבחירות והאשים את איטליה בשליטה על ידי הבונים החופשיים. 
רק תחת פיוס האחד עשר נחתמו ההסכמים הלטראניים, שהקימו את מדינת הוותיקן, המאפשרת אוטונומיה אפיפיורית גדולה יותר. 
הרפובליקה האיטלקית החדשה שהוקמה בשנת 1946 מכירה בחופש הדת. עם זאת, תחת פיוס השנים עשר ופאולוס השישי, פרחו הדמוקרטים הנוצרים והשפיעו רבות על הפוליטיקה האיטלקית, כדי למנוע את עליית המפלגה הקומוניסטית האיטלקית לשלטון.

חוקים דיפלומטיים לוותיקן באיטליה

בשל גודלה של מדינת הוותיקן, שגרירויות שהוסמכו לכס הקדוש ממוקמות על שטח איטלקי. הסכמים שנחתמו בין איטליה למדינת הוותיקן מאפשרים שגרירויות כאלה. שגרירות איטליה לכס הקדוש היא ייחודית בקרב שגרירויות זרות, בכך שהיא השגרירות היחידה שממוקמת על שטחה הביתי. 
הכס הקדוש מקיים יחסים דיפלומטיים רשמיים עם 176 מדינות ריבוניות, האיחוד האירופי ומסדר מלטה; 69 מהמשימות הדיפלומטיות שהוסמכו לכס הקדוש שוכנות ברומא, אם כי במדינות אלה יש אז שתי שגרירויות באותה עיר, שכן, בהסכם בין הכס הקדוש לאיטליה, לא ניתן לאשר את אותו אדם בו זמנית לשניהם. 
זה נראה בבירור מהעובדה שאיטליה מכירה ברפובליקה העממית של סין, וככזו, שגרירות PRC לאיטליה נמצאת ברומא. עם זאת, מדינת הוותיקן מכירה ברפובליקה של סין (השולטת בטייוואן), וככזו שגרירות ה-ROC לכס הקדוש נמצאת גם היא ברומא. מכיוון שאיטליה הייתה המדינה הראשונה שהכירה בכס הקדוש כאומה ריבונית, שגרירותה הייתה הראשונה שהוקמה.

יחסים דיפלומטיים

לאיטליה קיימת שגרירות לכס הקדוש הממוקמת ברומא, ואילו לכס הקדוש יש נונציו אפיפיורי לאיטליה שאף הוא שוכן ברומא.
רעננה מרידור

ביוגרפיה

נולדה בווינה שבאוסטריה, למרדכי אשר וחיה טננבלט. בשנת 1935 עלתה עם משפחתה לארץ ישראל. בשנת 1939, בגיל 16, הצטרפה לבית"ר, שם פגשה לראשונה את אליהו וירז'בולובסקי, שהיה מפקד הסניף בירושלים, לימים בעלה אליהו מרידור. באוגוסט 1943 נישאו. למדה לימודים קלאסיים באוניברסיטה העברית בירושלים, ולימים הורתה תחום זה באוניברסיטה העברית. 
בשנת תשס"ג (2003) קיבלה את אות יקיר ירושלים.

צאצאים

לרעננה מרידור ארבעה ילדים: סגן ראש הממשלה והשר לענייני מודיעין לשעבר דן מרידור, פרופ' חגית הורביץ, לשעבר מנהלת מחלקת הילדים בבית החולים ביקור חולים, ד"ר אביטל דרמון, מנהלת היוזמה למחקר יישומי בחינוך, וסלי, לשעבר יו"ר הסוכנות היהודית ושגריר ישראל בארצות הברית. נכדה הבכור הוא אלי הורביץ, איש חינוך ומנכ"ל קרן טראמפ, נכדה אבישי מרידור, שחקן, לשעבר נווט בחיל האוויר. נכד נוסף הוא שאול מרידור מכהן כראש אגף התקציבים במשרד האוצר.
קיימברידג'שייר

אתרים בעלי חשיבות

עיר הבירה של המחוז, קיימברידג', מכילה מספר רב של אתרים בעלי עניין בהם אוניברסיטת קיימברידג', כנסיית סנט ג'ון ופארק פארקרס פייס שנחשב למקום הולדתו של משחק הכדורגל. בקיימברידג' וסביבתה התפתחה בשנים האחרונות תעשיית הייטק עם מפעלים ופארקים תעשייתיים רבים, אזור זה זכה לכינוי "הסיליקון פֶן" (Silicon Fen).
ברחבי המחוז מספר טירות ובתים היסטוריים, בהם מנזר אנגלסי, טירת קימבולטון, מגדלי באקדן ובית וימפול. אתרים דתיים במחוז כוללים את קתדרלת פיטרבורו, קתדרלת אילי, קתדרלת דאני ומנזר ראמזי. בשטחי המחוז ישנם גם מספר אתרי מורשת, פארקים לאומיים ושמורות טבע.
גסטון גורוסאגה

קריירת מועדונים

ב-16 באוגוסט 2015 ערך גורוסאגה את הופעת הבכורה שלו בפניארול מליגת העל האורוגוואית, כששיחק 90 דקות בניצחון 3-0 על סרו במסגרת המחזור הראשון בליגה. בעונתו הראשונה בקבוצה הבוגרת ערך גורוסאגה 31 הופעות ליגה, וזכה עם קבוצתו באליפות אורוגוואי.

קריירה בינלאומית

גורוסאגה זומן לראשונה לסגל נבחרת אורוגוואי לקראת המשחק נגד נבחרת ונצואלה ב-7 באוקטובר 2016 במסגרת מוקדמות מונדיאל 2018, אך לא שיחק במשחק.
משבר בני הערובה בים השחור

משבר בני הערובה בים השחור התרחש ב-16 עד 19 בינואר 1996. אוניית מעבורת ובה 232 איש שהפליגה מנמל טרבזון שבטורקיה נתפסה על ידי קבוצת חוטפים, שביקשו להביא לסיום המצור הרוסי על קבוצת חמושים צ'צ'נים, שהשתלטו על בני ערובה בכפר בגבול שבין צ'צ'ניה ודאגסטן. המשבר הסתיים כעבור שלושה ימים בשחרור כל בני הערובה שעל האונייה ללא אבדות בנפש.

התקרית

האונייה, אבראסיה (Avrasya), שהניפה את דגל פנמה, נשאה 177 נוסעים ו-55 אנשי צוות. היא עמדה להפליג מטרבזון לעיר הנמל הטורקית ארגלי (Ereğli) ומשם לסוצ'י שברוסיה. היא נחטפה על ידי קבוצה בת שבעה חוטפים, חמישה מהם טורקים ושני הנותרים צ'צ'נים. אחד מעובדי נמל טרבזון נפצע במהלך ההשתלטות על האונייה. התוקפים נשאו נשק רב וחגרו על גופם חגורות דינמיט.
החוטפים דרשו את שחרורם של כמאתיים מורדים צ'צ'נים, שתפסו ב-9 בינואר למעלה מאלפיים בני ערובה בעיירה פרמויאסקויה (Pervomayskoye), במהלך מלחמת צ'צ'ניה הראשונה. הם איימו כי יפרידו בין הנוסעים הטורקים לבין הנוסעים הרוסים וכי ירצחו את 114 הרוסים שנמצאו על האונייה. שלטונות טורקיה בהנהגת ראש הממשלה טנסו צ'ילר התעלמו מדרישת נשיא רוסיה בוריס ילצין לטפל במשבר בתקיפות והעדיפו לנהל משא ומתן ממושך עם החוטפים. 
במהלך השיט של האונייה החטופה נקהלו על חוף הים השחור הטורקי אלפי תומכים של המורדים הצ'צ'נים כשהם קוראים סיסמאות אנטי-רוסיות. במקביל התקיימו באיסטנבול הפגנות תמיכה במורדים הצ'צ'נים. ב-19 בינואר הגיעה האונייה לפתחו המזרחי של מצר הבוספורוס. באותו יום הבקיעו המורדים הצ'צנ'ים את דרכם אל מחוץ לטבעת המצור הרוסית על פרמויאסקויה. בשעה 17:00 באותו יום נכנעו חוטפי האונייה ושחררו את הנוסעים שעליה. כמה מהם ניסו להיטמע בין נוסעי האונייה ללא הצלחה. 13 מהנוסעים נזקקו לטיפול רפואי.

לאחר התקרית

שבעת החוטפים הועמדו לדין בטורקיה ונדונו לעונשי מאסר ממושכים. כמה מהם נמלטו מבתי הכלא שבהם הוחזקו. מנהיגם, מוחמד טוקאן, הנהיג פיגוע מיקוח נוסף באיסטנבול ב-22 באפריל 2001. הוא ואנשיו השתלטו על בית מלון בעיר על מנת להסב את תשומת הלב העולמית למלחמת צ'צ'ניה השנייה. באירוע זה נכנעו החוטפים לאחר 12 שעות ללא שפיכות דמים. 
חוטף אחר מהקבוצה שהשתלטה על האונייה אבראסיה הפך לפעיל בארגון IHH הטורקי והשתתף בשנת 2010 במשט לעזה  על סיפונה של האונייה מאווי מרמרה. הוא נפצע במהלך השתלטות צה"ל על האונייה.

לקריאה נוספת

Phillip Null, Taking the Avrasya, CreateSpace Independent Publishing Platform, 2013. ISBN 9781478164104
אריקה לנדאו

ביוגרפיה

לנדאו נולדה בשם אריקה שכנר ב-1931 בעיר צ'רנוביץ שברומניה, בתם של רוזה ואוסקר שכנר, שעסק בייבוא תפוזים מארץ ישראל. עם הפלישה הסובייטית לעיר ב-1940, בעת מלחמת העולם השנייה, ירדה המשפחה למחתרת כדי להימנע מגירוש לסיביר. כשנכבשה העיר על ידי הנאצים ביולי 1941, כשהייתה כבת עשר, נשלחה לנדאו עם משפחתה למחנה עבודה ליד נהר דנייסטר. בתום ארבע שנים במחנות שוחררו בני המשפחה. אביה נפטר כשנה לאחר השחרור, וב-1947 עלתה לארץ ישראל עם אמה החולה. כדי לפרנס אותה ואת אמה יצאה לעבוד כפועלת במפעל לטקסטיל. שם החל רומן עם מנהל המפעל, שלומי לנדאו, שלחם במלחמה עם כוחות בנות הברית. בהיותה בת 17 וחצי נישאה ללנדאו, שהיה מבוגר ממנה בעשרים שנה.
ב-1960 החלה ללמוד פסיכולוגיה ותולדות האמנות באוניברסיטת תל אביב. לאחר שקיבלה תואר בוגר, המשיכה ללמוד בה לתואר מוסמך בפסיכולוגיה. ב-1965, לאחר שסיימה, נסעה בעצת מרטין בובר לכתוב את הדוקטורט שלה בשפת אמה, גרמנית, באוניברסיטת מינכן שבגרמניה. הדיסרטציה (1968), בנושא "הפסיכולוגיה של היצירתיות" (Psychologie der Kreativität), התפרסמה ב-1969 כספר ותורגמה למספר שפות.
ב-1968, כששבה לישראל, הקימה את המחלקה לחינוך במוזיאון הארץ (שבו עבדה עוד קודם לנסיעתה לגרמניה) והחלה לעבוד עם ילדים בפיתוח יצירתיות ועם מבוגרים (ובפרט עם אמנים) כפסיכותרפיסטית.

בשנת 1969 ייסדה את מה שעתיד היה להיות למפעל חייה: המכון לקידום נוער שוחר אמנות ומדע שליד מוזיאון הארץ ("מכון אריקה לנדאו"; כיום נקרא המכון לקידום נוער ליצירתיות ולמצוינות). המכון, הממוקם בבית הספר להנדסאים של אוניברסיטת תל אביב, עוסק בהעשרת הילדים מגיל הגן ועד סוף כיתה ט' בנושאים שונים בגישה בין-תחומית: מדעים מדויקים, מדעי החיים, מדעי הרוח, מדעי החברה ואמנות. הקבלה ללימודים במכון מבוססת על בדיקה קוגניטיבית ורגשית של הילד. למכון סניפים נוספים בגבעת אולגה, בדרום תל אביב ובראש העין. 
לנדאו הייתה חברה במספר ארגונים ישראליים ובינלאומיים, ובהם האקדמיה העולמית לאמנויות ולמדעים בארצות הברית, המועצה האירופית ליכולת גבוהה, המועצה העולמית למחוננים ומוכשרים בארצות הברית, הסתדרות הפסיכולוגים בישראל, האיגוד הישראלי לפסיכולוגיה והאיגוד הישראלי לפסיכותרפיה.
כמו כן, הייתה חברת מערכת בכתבי העת המדעיים "Gifted & Talented International" ו-"Future Research Quarterly of the World Future Society" בארצות הברית, וכן "Gifted Education International" בבריטניה.
ביום העצמאות ה-60 למדינת ישראל (2008) נמנתה לנדאו עם מדליקי המשואות, על 40 שנות פעילותה בתחום החינוך לילדים מחוננים, להעשרה ולפיתוח מנהיגות צעירה. את המשואה הדליקה במשותף עם זורריש וובה (בת 18, מד"צית ופעילה בתחום הנוער יוצא אתיופיה).
לנדאו הייתה אלמנה ולא הביאה ילדים לעולם.
נפטרה באוגוסט 2013, בגיל 81. נקברה בבית העלמין קריית שאול.
ירוחם יהודה ליב פרלמן

תולדותיו

נולד בבריסק, לר' שלמה זלמן ולפיגא. מגיל צעיר מאוד התגלו בו כשרונות מיוחדים כמו שקידה, תפיסה מהירה וחריפות. 
בנערותו היה בא מדי פעם לרבה של בריסק, ר' יעקב מאיר פאדווא, לומד לפניו ומשמיע לו מחידושיו לשם ביקורת והדרכה. הרב פאדווה השפיע על הרב פרלמן רבות, במיוחד בגישת לימודו ובהתנהגותו.
בגיל שלוש עשרה נשא את בתו של ר' יעקב, מדייני בריסק, שהתחבר עמו והיה לומד עמו בחברותא.
בגיל חמש עשרה נסע לקובנה, שם שהה שנתיים, בהן נפגש עם רבניה, ובפרט בא בדברים עם הרב ישראל מסלנט, מייסד תנועת המוסר. ר' ישראל ניסה למשכו להצטרף לדרכי התנועה, אולם מהר מאוד גילה שלפניו אישיות מיוחדת אשר מלבד לימוד התורה העיוני, אינו מעוניין ואינו צריך לשום לימוד מוסר.
זמן קצר לאחר שובו לבריסק נפטרה אשתו והוא התחתן בשנית עם לאה, בתו של ר' נחמן ניימארק, מנכבדי העיר, שאימצה לה לבן את בנו מנישואיו הראשונים. אולם כעבור זמן לא רב נפטר גם הבן.
לאחר שכיהן ברבנות בערים סלץ ופרוז'ני, הוזמן לכהן כרבה של העיר מינסק, עליה נחקק שמו לדורות, ושם כיהן עד סוף ימיו.
בעיר זו עבר תלאות לא מעטות, אולם זכה להערכה רבה של יהודי העיר.
"הגדול ממינסק" נפטר בז' בשבט תרנ"ו.
בית הכנסת הגדול בסנטה

המבנה

עד למועד הקמת בית הכנסת התפללו בני הקהילה בצריף. ככל הנראה בית הכנסת הראשון חרב בשל שריפה. במרץ 1872 פנתה הקהילה לרשות המקומית בבקשה לקבל אישור לבניית בית כנסת חדש וכן ביקשה סיוע תקציבי של 2,000 פורינט לבנייתו, משום שלא תוכל לעמוד לבדה בהוצאות הבנייה. המבנה המפואר נחנך ב-1 ביולי 1873 ועלות הפרויקט עמדה על 20,000 פורינט. למבנה היו 8 דלתות כבדות שעשויות מעץ אלון. החלונות היו באורך של 2.44 מטרים וברוחב של 1.22 מטרים. עזרת הנשים שכנה בקומה השנייה והובילו אליה שני גרמי מדרגות עשוים מעץ אלון, אחד מכל צד של המבנה.
בעזרת הנשים הותקנו עמודים תומכים ממתכת. הבניין שכן במנח אורך ממערב למזרח ובקצהו המזרחי של אולם התפילה שכן ארון הקודש. לבית הכנסת הייתה עליית גג אליה ניתן היה להגיע באמצעות מדרגות לוליניות. הבימה שכנה במרכז אולם התפילה והייתה מוקפת במחיצת מתכת. מן התקרה נתלו מספר נברשות לצורך תאורה. ב-1909 עבר המבנה שיפוץ. אזור בית הכנסת הפך בהדרגה לקומפלקס של הקהילה האשכנזית, ולצידו נבנו מקווה, אטליז כשר, מאפיה, מרכז קהילתי, מסעדה כשרה, מגורי רב הקהילה ובהמשך בית מדרש.
קהילת סנטה חרבה בשואה, אם בעבודות כפייה שעיקרן פינוי מוקשים בחזית מזרחית, או במחנות ההשמדה כחלק משואת יהודי הונגריה. כמה עשרות חזרו לסנטה לאחר המלחמה ומרביתם עלו לישראל לאחר הקמתה. ב-1957 נהרס מבנה בית הכנסת.
Deja Vu (פרינס רויס)

רקע וכתיבה

את השיר כתבה שאקירה ביחד עם פרינס רויס, דניאל סנטרקרוז ומני קרוז, ושמו של המפיק טרם נודע.

וידאו קליפ

לפני שהוציאו את הקליפ הרשמי, החליטו שאקירה ורויס כי יעלה אודיו של השיר לערוצו של רויס. בתחילת הקליפ ניתן לראות את שאקירה כשהיא מתעמלת, ולאחר מכן את רויס אשר מגיח מדלת המבנה שבה היא נמצאת. לאורכו של הקליפ ניתן לראות את שאקירה ורויס כשהם רוקדים טנגו לצלילי השיר.
נכון למאי 2019, מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-400 מיליון צפיות, דבר אשר הופך אותו לקליפ הנצפה ביותר מן אלבומו של רויס, ולחמישי הנצפה ביותר מן אלבומה של שאקירה.
פסיכולוגיה אנליטית

פסיכולוגיה אנליטית או פסיכולוגיה יונגיאנית הוא זרם בפסיכולוגיה המבוסס על הגותו של קרל גוסטב יונג והורחב על ידי תלמידיו וממשיכי דרכו.
יונג, שהיה תלמידו של זיגמונד פרויד, לא הסכים עם חלק מהתאוריה הפסיכואנליטית של מורו. בשנת 1912 פרסם יונג את "הפסיכולוגיה של הלא מודע", שבו הוא פירש בצורה שונה מזו של פרויד את הפסיכואנליזה. פרסום זה גרם לקרע עם פרויד, ולפיתוח גישה עצמאית למחצה, השואבת עדיין את עקרונותיה מגישתו של פרויד. הפסיכולוגיה האנליטית עושה שימוש נרחב במושגים ארכיטיפ ולא מודע קולקטיבי. יונג קיבל את גישת מודל הנפש הפרוידיאני המדברת על הלא-מודע האישי וטען כי פרט ללא מודע האישי קיים אצל בני האדם גם לא-מודע קולקטיבי שהוא הרובד הלא–מודע המשותף לכל בני האדם. הלא–מודע הקולקטיבי של יונג כולל ארכיטיפים שהם צורות או סמלים הקיימים, לכאורה, אצל כל בני האדם בכל התרבויות. הלא-מודע הקולקטיבי הוא המבנה בעל ההשפעה הרבה ביותר על האישיות, הוא כולל את כל אוצר החוויות שהצטברו במשך דורי דורות של קיום הגזע האנושי, ונשארו כעקבות זיכרון במוח האדם. עקבות זיכרון אלה מהעבר הקדום עוברים בתורשה, והם מושרשים באדם כנטיות מולדות להגיב או להתנהג בצורה מסוימת, בהתאם לתרבות ולמורשת שבהן נולד.
הבדל בולט משמעותי בין הפסיכולוגיה האנליטית של יונג לבין גישתו של פרויד, מתבטא במשקל שניתן לאנרגיה האנושית - יונג הפחית בחשיבותם של גורמים כגון חלומות ותסביך אדיפוס, לעומת פרויד, וטען כי קיימים גורמים משמעותיים אחרים בלא-מודע של האדם, כגון מיתוסים וארכיטיפים המשותפים לכלל התרבויות האנושיות ושייכים ללא מודע קולקטיבי. הבדל נוסף בין הגישות קשור בתאוריה לגבי ההתפתחות האנושית - יונג ראה את ההתפתחות כתהליך רציף ומתמשך, לעומת פרויד שדיבר על שלבים שמגיעים לסיום עם תום גיל ההתבגרות.
זאבי הלילה

זאבי הלילה (ברוסית: Ночные Волки, באנגלית: Night Wolves) הוא מועדון רוכבי-אופנוע רוסי. הארגון מונה מעל 5,000 חברים ברחבי העולם.
המועדון נוצר בראשיתו מאוסף של חובבי רוק ואופנועים אשר קיימו מופעי רוק, באופן בלתי חוקי בזמנו (משנת 1983), במוסקבה. ב 1989 המועדון הוכר כמועדון אופנועים בלתי-רשמי בשם "זאבי הלילה", בזמן הפרסטרויקה בברית המועצות.
המועדון הפך למועדון האופנועים הרשמי הראשון בברית המועצות. בהמשך נפתחו סניפים ברוסיה, אוקראינה, לטביה, גרמניה, בולגריה, רומניה, סרביה ומקדוניה. אלכסנדר זאלדוסטאנוב, המכונה "המנתח", הפך למנהיג המועדון בשנת 1989.
הארגון הוא תומך נלהב של פוטין, ובזמן אירועי יברומאידאן צידד בנשיא אוקראינה ינוקוביץ'. ב-2014 בתערוכה שארגנו הביעו תמיכה פומבית בסיפוח חצי האי קרים על ידי רוסיה.
במאי 2018 סוקר המועדון בתקשורת העולמית לאחר שצילומי אוויר סביב מועדון זאבי הלילה בסלובקיה גילו, כי יש בו לא רק אופנועים, אלא גם נגמ"שים וטנקים. תגליות אלו, לצד פעילותו הפרו-רוסית הקבועה של הארגון מחוץ לרוסיה, הוביל פרשני תקשורת מסוימים לטעון שעל המערב לפעול לבלימת פעולות המועדון.
Non, je ne regrette rien

רקע

המלחין דומון מתאר בספר "אדית פיאף, פרסומי דעה", שהכותרת הראשונה שהעניק מישל ווקר לשיר הייתה "Non, je ne trouverai rien" (לא, לא אמצא דבר), ושהשיר יועד לזמרת הצרפתיה הפופולרית רוזלי דובואה. אבל, כשחשב על פיאף, הוא שינה את הכותרת ל "Non, je ne regrette rien"(לא, איני מתחרטת על דבר)
לדברי העיתונאי ז'אן נולי בספרו "אדית" שכאשר שארל דומון ומישל ווקר ביקרו בביתה של פיאף בשדרת Lannes בפריז, ב-24 באוקטובר 1960, היא קיבלה אותם באופן לא מנומס ולא חברותי.  דומון ניסה להציע לפיאף את לחניו כמה פעמים, אבל היא לא אהבה אותם וסירבה - הרמה הייתה נמוכה מדי, לטענתה. באותו יום היא זעמה שעוזרת הבית שלה, דניאל, ארגנה את הפגישה מבלי לידע אותה. פיאף הניחה להם, לכן, לחכות שעה בסלון לפני שהיא הופיעה. "כפי שאתם יכולים לראות, אני מאוד עייפה" היא אמרה להם. "הזדרזו, רק שיר אחד! מהר לפסנתר, קדימה!". לחוץ ומזיע, דומון שר את השיר בקול חלש. כשסיים הייתה שתיקה, בזמן שחיכו לפסק הדין של פיאף. "תשיר את זה שוב?" שאלה פיאף. עוד לפני אמצע השיר, היא קטעה אותו. "פוֹרְמִידָבְּלֶה! [Formidable, פנטסטי]" היא התפרצה. "פנטסטי", "זה השיר שחיכיתי לו. הוא יהיה ההצלחה הכי גדולה שלי! אני רוצה את זה עבור ההופעות הקרובות שלי בל'אולימפיה!" ווקר, שמח, השיב: "כמובן, אדית, השיר שלך".
פיאף הקדישה את ההקלטה של השיר ללגיון הזרים הצרפתי. בזמן ההקלטה, צרפה הייתה מעורבת במלחמת אלג'יר (1954-1962), ולגיון הזרים הראשון, שבלם את ניסיון ההפיכה של 1961 נגד הנשיא שארל דה גול, ואת ההנהגה האזרחית של אלג'יריה - אימצה את השיר כשההתנגדות נשברה. כשעזבו את הבסיס, שרו את השיר, אשר כעת הפך להיות חלק מהמסורת של לגיון הזרים הצרפתי, והם שרים אותו כאשר הם במצעד.

מילים

המצלול של החרוזים הוא משקל צרפתי נפוץ, בו המילים מוטעמות כמעט תמיד על ההברה הסופית, במבנה של  שבו מילים כמעט תמיד להדגיש את ההברה הסופית, בלחן אנאפסטי. תרגום מילולי לאנגלית אינו נפוץ, כי הוא לא מצליח לשמור את ההרמוניה הפנימית של המילים והטון, שכן המילים באנגלית הם לרוב במשקל (Da-da-Da-da), לסירוגין מוטעם ולא מוטעם, או לחלופין משקל דקטילי (Da-da-da-Da-da-da). יש מגוון רחב של תרגומים לאנגלית, הדיון על היתרונות שלהם מתמשך. השיר מלא ברגשות של המאהב ששר את השיר, כך שהטוב והרע שהמאהב חווה נכתבים על כינוי גוף שאינו אישי (ni le bien qu'on m'a fait; ni le mal). באופן מילולי, משמעות הכתיבה היא "לא על הטוב שמישהו עשה לי", אבל לרוב הוא מתורגם כ"לא על טוב שנעשה לי".
יחסי מזרח טימור–מלזיה

סקירה כללית

מאז 1999, מלזיה תורמת רבות על מנת לשמור שלום במזרח טימור. מלזיה סיפקה סיוע למזרח טימור בתחום פיתוח משאבי האנוש באמצעות תוכניות הכשרה שונות. מלזיה נחשבת כמודל לפיתוח ארצות על פי דברי ממשלת מזרח טימור. למרות שבין המדינות לא כוננו לעולם יחסים דיפלומטיים רשמיים, אך היחסים בין שתי המדינות טובים מאוד, ומלזיה תומכת במידה רבה במזרח טימור.

יחסים כלכליים

שתי המדינות פועלות על מנת להרחיב את היקף הסחריהם. מלזיה מפעילה מספר רב של מסעדות ובתי ספר במזרח טימור ומספקת לה חומרי בנייה. סך הסחר בין שתי המדינות גדל מ-10 מיליון דולר בשנת 2012 ל-21.2 מיליון דולר בשנת 2013. ממשלת מזרח טימור הביעה את התעניינותה לשיתוף פעולה בתחומי הגז והנפט.
UEFI

UEFI (ראשי תיבות של Unified Extensible Firmware Interface - ממשק קושחה מורחב מאוחד) הוא מפרט המגדיר ממשק תוכנה, בין מערכת ההפעלה לקושחת הפלטפורמה.
UEFI נועד להחליף את ממשק הקושחה BIOS, הנמצא בכל מחשבי ה-IBM PC compatibleהאישיים.
בפועל, רוב ממשקי ה-UEFI תומכים גם בשירותי ה-BIOS.‏ UEFI תומך באבחון תקלות מרוחק ואף בתיקון בעיות במחשב ללא כל מערכת הפעלה. במקור, UEFI פותח כ-EFI עבור חברת אינטל, כשחלק משיטות העבודה שלה ופורמטי הנתונים דומים לאלה של מערכת ההפעלה חלונות. ב-2005, EFI בגרסתה האחרונה - 1.10, הוחלפה ב-UEFI. ‏UEFI מנוהל על ידי פורום Unified EFI.
BNP פריבה

BNP פריבה (באנגלית: .BNP Paribas S.A) היא קבוצת בנקאות גלובלית, בעלת מטה בינלאומי ראשי בפריז ומטה בינלאומי נוסף בלונדון. באוקטובר 2010 BNP פריבה דורגה על ידי בלומברג ופורבס כחברה והבנק הגדולים ביותר בעולם מבחינת נכסים, עם נכסים בשווי מעל ל-3.1 טריליון דולר. החברה הוקמה באמצעות המיזוג של Banque Nationale de Paris ו- Paribas בשנת 2000. באפריל 2009, BNP פריבה רכשה נתח של 75% מבנק פורטיס הבלגי, ובכך נהפך BNP לבנק הגדול ביותר בגוש האירו מבחינת הפקדונות אותם הוא מחזיק. 
BNP פריבה חמקה ממשבר האשראי העולמי יחסית בלי פגע, בדיווחה על רווחים נטו בסך 3 מיליארד אירו עבור שנת 2008, ו- 5.9 מיליארד אירו עבור שנת 2009, בעיקר בזכות רווחים מחטיבת התאגידים וההשקעות של הבנק, BNPPCIB. חברת BNP פריבה היא בעלת דירוג אשראי מהגבוהים ביותר עבור חברות מהקטגוריה שלה, עם דירוג חוב לטווח ארוך עבור הקבוצה של AA לפי סטנדרד אנד פורס, Aa2 לפי מודי'ס ו- AA- לפי סוכנות פיץ'. 
הפירמה היא למעשה בנק בינלאומי המפוצל לשלוש יחידות עסקיות אסטרטגיות: יחידת בנקאות פרטית, יחידת בנקאות תאגידית ובנקאות השקעות, ויחידת פתרונות השקעות (יחידה שכוללת ניהול נכסים, שירותי משמורת, ושירותי נדל"ן). ארבעת השווקים המקומיים של BNP פריבה הם צרפת, איטליה, בלגיה ולוקסמבורג. כמו כן, לבנק פעילות בנקאות פרטית בארצות הברית, פולין, טורקיה, אוקראינה וצפון אפריקה, כמו גם פעילות של בנקאות השקעות בהיקפים גדולים בניו יורק, לונדון, הונג קונג וסינגפור.
בשנת 2014 שילמה הקבוצה קנס של כ-9 מיליארד דולר על הפרת הסנקציות של ארצות הברית נגד סודאן, איראן וקובה. סכומים ניכרים הועברו על ידי הקבוצה לשליט סודאן עומר אל-בשיר ושימשו, בין השאר, למימון רצח העם בדארפור. בדו"ח של ועדת ה-FBI שחקרה את פעילויות הקבוצה נכתב: "החברה צפצפה במכוון על החוק ואפשרה למדינות סוררות, במיוחד לסודאן, גישה חיונית למערכת הפיננסית העולמית, שסייעה לשלטון הדיקטטורי לרדוף ולהרוג את בני עמו. עלינו להקפיד על כך שמוסדות פיננסיים ייענשו בחומרה על מקרים של הפרת חוקי הסנקציות, המסכנים את האינטרסים של הביטחון הלאומי שלנו."
גנרטור חשמלי

מְחוֹלֵל (באנגלית: גנרטור) הוא מכונה לייצור חשמל באמצעותה ממירים אנרגיה מכנית לאנרגיה חשמלית.

התפתחות הגנרטור

המתקנים הראשונים להפקת חשמל מאנרגיה מכנית ייצרו זרם ישר במתח גבוה בדרך אלקטרוסטטית, כלומר באמצעות צבירתם של מטעני חשמל סטטי. דוגמאות למתקנים מסוג זה הן מכונת ווימשורסט ומחולל ואן-דה-גראף. מתקנים להפקת חשמל בדרך זו היו ועודם שימושיים בעיקר להדגמות ולניסויים מדעיים הדורשים מתח גבוה, אך אינם מתאימים לאספקה סדירה של אנרגיה חשמלית עבור מכשירים צורכי חשמל.
גילוי הקשר בין מגנטיות וחשמל, לפי כלל יד ימין, סלל את הדרך להמצאת גנרטורים לייצור תעשייתי של חשמל לצריכה, ואלה מוסיפים ומשתכללים עד ימים אלה.

פראדיי

בשנים 1831-1832, גילה החוקר הבריטי מייקל פאראדיי כי כאשר גורמים למוליך חשמלי לחצות קווי שדה מגנטי מתפתח בין קצותיו מתח חשמלי, זאת לאחר ששאל את עצמו האם ניתן להפיק בעזרת מגנט זרם חשמלי כמו שניתן להפיק מגנט מזרם חשמלי (דבר שהיה ידוע אז). בעקבות תגליתו הצליח לבנות גנרטור שהיה עשוי לוח נחושת עגול הסובב בכח מכני בין קטבי מגנט פרסה. דרך מספר חיבורים חשמליים במרכזו ובהיקפו של לוח הנחושת הצליח פאראדיי להפיק זרמים חשמליים חלשים.

דינמו

דינמו (Dynamo) גנרטור עושה שימוש בעקרונות האלקטרומגנטיות להמרת תנועה מכנית סיבובית לזרם חילופין. הדינמו היה הגנרטור החשמלי הראשון שהיה מסוגל לספק חשמל לצריכה. גם במאה ה-21 מסופקת רוב צריכת החשמל בעולם על ידי דינמו גנרטורים.
הדינמו הראשון נבנה בידי צרפתי בשם היפוליט פיקסי, שעסק בתכנון ובבניית מכשירים. רעיון הגנרטור הראשון של פאראדיי שוכלל על ידי פיקסי, שהשתמש במגנט קבוע הסובב על ציר. המגנט הוצב כך שקטביו יעברו תוך כדי סיבובם בסמוך לליבת ברזל המלופפת בתיל מוליך. פיקסי גילה כי בכל פעם שאחד מקטבי המגנט חולף ליד התיל מורגשת בין קצות התיל פעימה של מתח חשמלי, וכי קוטביות הפעימה מתהפכת בהתאם לקוטב המגנט (צפוני או דרומי) החולף בסמוך לתיל. כך יוצר לראשונה מתח חילופין. על מנת לקבל ממתח זה זרם ישר המציא פיקסי מחלף זרם (קומוטטור) – התקן מכני הגורם לכך שכל אחד מזוג תיילי הזינה המספקים את הזרם ליעדו יחובר בכל מחצית סיבוב של המגנט אל קצה אחר של התיל המלופף. באופן זה בדיוק כאשר מתהפכת קוטביות המתח בקצות התיל המלופף מתהפך גם כיוון החיבור שלו אל תיילי הזינה כך שכיוון הזרם דרכם נשמר.

דינמו ידליק

בין השנים 1852-1854 פיתח המדען ההונגרי אניוש יֶדליק גנרטור בו את מקום המגנט הקבוע החליף אלקטרומגנט.

דינמו גרם

התכנון של ידליק, ושל ורנר פון סימנס ווויטסטון שבאו אחריו, היה בעייתי שכן תפוקת הגנרטור בכל מחזור סיבוב הייתה בצורת קפיצה חדה של זרם כשלאחריה לא כלום.
מדען איטלקי ששמו אנטוניו פצ'ינוטי הצליח לשפר את צורת הגל החשמלי ולהאריך את משך התפוקה החשמלית בכל מחזור סיבוב, תוך שימוש בצורת ליפוף טורודיאלית. הוא השיג צורה זו באמצעות כיפוף טורודיאלי של טבעת ברזל. בצורת ליפוף זו גדל משך השהות של המוליך המלופף מול קטבי המגנט.
זנוב גרם, מהנדס חשמל בלגי, התבסס על אותו רעיון של פצ'ינוטי כמה שנים מאוחר יותר בעת שתכנן מפעל לייצור חשמל בפריז בשנת 1870. התכנון שלו קרוי עד היום דינמו גרם.
גרסאות שונות של התכנון הזה נבנו מאז ועד היום, אך העקרון המרכזי בכולם הוא צורת ליפוף טורודיאלית של סליל תיל סגור,תעתיק חסר קצוות.
זרח ברנט

ביוגרפיה

ברנט נולד בט"ז ניסן תר"ג 1843. בילדותו למד ברנט בתלמוד תורה שבעירו ובישיבת סלובודקה. לאחר מכן התחתן עם רחל לאה ועבר להתגורר בלונדון, שם עסק בפרוונות ובלימוד תורה במשך שבע שנים. ב-1872 עלה לראשונה לארץ ישראל התיישב בירושלים. הוא עסק במסחר והפסיד את כל כספו. בשנת 1874 חזר לארץ ונמנה עם בוני שכונת מאה שערים בירושלים. בשנת 1877 הצטרף ברנט אל יואל משה סלומון והתיישב בפתח תקווה. בתחילה סירבה אשתו ללכת אחריו ודרשה ממנו גט, אך הרב שמואל סלנט - רבה של עדת האשכנזים בירושלים - פסק שעליה ללכת אחר בעלה.
ברנט תרם לבניית בית המרחץ במושבה, הכניס ספר תורה לבית הכנסת. 
עקב הכרותו עם העיר לונדון והשפה האנגלית, נסע אליה חמש עשרה פעמים, לצרכיו האישיים והציבוריים. בין השאר, נפגש בה עם הברון רוטשילד פעמיים.
בשנת 1880 החליט ברנט לבנות בית בפתח תקווה, הוא ובני משפחתו החלו בליבון הלבנים ובנאי ערבי בנה את הבית בן הקומה האחת. בעקבות חורף קשה במיוחד שהבית החדש לא הועיל להגן מפניו, חלה ברנט בקדחת וחזר ללונדון. רק בשנת 1885 חזר ברנט לפתח תקווה ובנה בית אבן בן שתי קומות שהיה הראשון מסוגו במושבה. הוא חגג את חנוכת ביתו באירוע רב משתתפים שתיאורו ניתן על ידי בוימגרטן, כתב עיתון "המגיד": 
"...למחרת יום השבת היה יום ל"ג בעומר, ביום זה ערך זרח ברנט חגיגה גדולה לחנוכת ביתו, לאירוע היו מוזמנים רבים בהם כל בני המושבה, תושבי המושבות הסמוכות ונכבדים מיפו... לא אחטא בהחליטי, כי מיום גלות ישראל מעל אדמתו, לא נאסף המון אדם רב, כארבע מאות איש לשמוח במקום הזה".
בשנת 1886 שימש הבית כמבצר בפני התקפות ערביי האזור על המושבה. לאחר מכן נמכר ובימי העלייה השנייה הוקם בחלקו "מועדון הפועלים". 
ב-1890 מכר ברנט את ביתו בפתח תקווה ורכש אדמות סמוך ליפו, שעליהן הוקמה לימים שכונת נווה שלום. רבה של יפו, הרב נפתלי הרץ הלוי, עבר להתגורר בשכונה ובעקבותיו באו משפחות נוספות. בשנת 1896, כשגדל מספר תושבי השכונה, תרם ברנט את הקרקע לבנית המוסד החינוכי "שערי תורה", וכן הקים בשכונה, את הישיבה "אור זורח" שנקראה על שמו.
זרח ברנט הונצח ברחובות על שמו במספר ערים בארץ ובהן פתח תקווה, ירושלים ותל אביב, ובבית כנסת הנושא את שמו בשכונת הר נוף בירושלים. כמו כן, ברחוב בר כוכבא בפתח תקווה עומד בית זרח ברנט.
שמו של ברנט מוזכר בבלדה על יואל משה סלומון, שירו של יורם טהרלב, כאחד מחמשת הרוכבים מקימי פתח תקווה.
בשנת 1929 פירסמה חנה טרגר, בתו של זרח ברנט, את חוברת זיכרונותיו, ובה תיארה את ילדותה, את החיים במושבה ואת קשייה של אמה במקום.

משפחתו

ברנט היה נשוי לרחל לאה לבית הכהן, בתו של יצחק הכהן, סוחר אמיד מלונדון, יליד ליטא.
ילדיו: חנה טרגר-ברנט, סופרת; אליהו (אשתו מנוחה היא בתו של אברהם זוסמן (טֶלזֶר), עורך היומון העברי "האריאל" בשנתיים האחרונות להופעתו); רבקה (כונתה "בקי אפנדי"; אשתו של הרב דוד חיימסון בניו יורק); דבורה (אשתו של ישראל מזר, חזן בבואנוס איירס); אברהם (אשתו שפרה היא בתו של הרב הירושלמי מנחם נתן נטע אוירבך); אליעזר יהודה; רוזה (אשתו של הרב ברוורמן בניו יורק).
אחותו דינה ברלוביץ נישאה ליוסף ברלוביץ, והם עלו לארץ ב-1893. בנם: יצחק ברלוביץ.