google/wiki40b huggingface dataset:
סעיד נפאע

ביוגרפיה

נפאע הוא בן העדה הדרוזית. מגיל צעיר היה פעיל נגד גיוס דרוזים לצה"ל. ב-1972 ריצה 3 תקופות מאסר עקב סירובו להתגייס לצה"ל. לאחר מכן הקים את ועדת היוזמה הדרוזית הערבית, ארגון אשר מקדם את הזהות הפלסטינית לעומת זו הישראלית בקרב בני העדה הדרוזית, ואשר כיום מהווה חלק מחד"ש.
ב-1989 נבחר כחבר במועצת המקומית בית ג'ן, אז מטעם המפלגה הקומוניסטית, ובשנים 1993-1992 שימש כראש המועצה. ב-1997 עזב נפאע את המפלגה, בה היה חבר מאז היה בן 14, וכעבור שנתיים הקים תנועה בשם "תנועת המאחדים הלאומית", שהתמזגה עם בל"ד זמן קצר לאחר הקמתה.
בהמשך הקים תנועות נוספות: ב-2001 הקים את תנועת "אל מערופין אל-אחראר" ("הדרוזים החופשיים") ואת תנועת "אל-ג'דור" ("שורשים"), שמטרתה חיזוק השורשים התרבותיים הערביים בקרב הדרוזים. בדצמבר 2006 היה נפאע ממארגני כינוס שבו הוקמה "הוועדה הלאומית לסולידריות עם סוריה".
לקראת הבחירות לכנסת ה-17 הוצב נפאע במקום הרביעי ברשימת בל"ד. הוא החל לכהן כחבר כנסת ב-24 באפריל 2007, עם התפטרותו של יו"ר המפלגה, עזמי בשארה.
ב-6 בספטמבר 2007 יצא נפאע לביקור בסוריה ללא אישור שר הפנים, אישור הנדרש לפי פקודת הארכת תוקף של תקנות שעת חירום (יציאה לחוץ-לארץ). במהלך ביקורו נפגש עם טלאל נאג'י, סגנו של מזכ"ל החזית העממית לשחרור פלסטין. נפאע הועמד לדין והורשע באפריל 2014 בבית המשפט המחוזי בנצרת בשני סעיפים של מגע עם סוכן זר ויציאה למדינת אויב. בספטמבר 2014 נגזרה עליו שנת מאסר בגין הרשעה זו. ערעורו לבית המשפט העליון נדחה באוגוסט 2015, וב-1 בנובמבר 2015 החל לרצות את עונשו בבית הסוהר גלבוע.
לקראת הבחירות לכנסת ה-18 הוצב במקום השני ברשימת בל"ד לכנסת, ונבחר לכהונה נוספת. בינואר 2010 החליטה הלשכה הפוליטית של בל"ד להדיחו מהתנועה, בעקבות סירובו לקיים הסכם רוטציה שיאפשר את כניסתו לכנסת של המועמד שהוצב במקום הרביעי ברשימת בל"ד, עבאס זכור.
בפברואר 2012, כשנה לאחר פרוץ ההתקוממות בסוריה, נטל חלק מרכזי בעצרת תמיכה בנשיא סוריה בשאר אל-אסד שהתקיימה בתיאטרון אל-מידאן בחיפה. לדבריו, ביקש להביע תמיכה בניסיונות הרפורמה של אסד שזכו לתמיכת העם הסורי. הוא גינה את מדינות ערב שמספקות לטענתו נשק למתנגדי המשטר ואשמות ב"מותם של הילדים בסוריה".
נפאע נשוי ואב ל-9, ומתגורר בבית ג'ן.
מסיפורי מר קשקש

מבנה הספר

הספר מורכב למעשה מ-4 קטעים כולל קטע פתיחה בתחילתו. כל קטע מציג סיפור אחר אולם יש מכנה משותף לסיפורים השונים: את כולם סיפר "מר קשקש" ומכאן שם הספר.

חלק א': פתיחה

בתחילת הספר יש קטע פתיחה המציג לקורא את מר קשקש ואת הרגלו לבלבל את מוחם של צעירים וגדולים בשנות חייהם.

חלק ב': דוד קוסם

בחלק זה מסופר על קוסם יחיד במינו, "דוד קוסם", המסוגל לחולל מעשים בלתי הגיוניים בעליל הודות ליכולותיו המופלאות. קוסם זה גר ב"עיר החלומות" ובסוף הסיפור נראה הילד שחלם על קוסם זה ואף צילם אותו בחלום. כהוכחה נראה הילד אוחז בתצלום של "דוד קוסם" כשאפו עטוף בתחבושת{לא נאמר מדוע}.

חלק ג': הענק

בסיפור זה מסופר על ענק ועל חייו, חיים שבעיניו נראים הגיוניים מאוד ובעיני מי שמידותיו נורמאליות הם נראים לא שגרתיים. ענק זה, עליו מסופר בסיפור, הוא אב לילדים רבים והקוריוז הוא שהם כולם, ללא יוצא מן הכלל, קטני-קומה מאוד.

חלק ד': עושה הלהטים

כמו "דוד קוסם", גם "עושה הלהטים" מסוגל לבצע קסמים מרהיבים. "עושה הלהטים", בשונה מ"דוד קוסם", מבצע את קסמיו אל מול קהל ובנוסף גובה כסף על צפיה במופעו. התחלתו של סיפור זה זכתה ללחן והשיר הופיע בקלטת הילדים "המפוזר מכפר אז"ר"{מאת אותה הסופרת} בכיכובו של גדי יגיל.
מונצה-בריאנצה (נפה)

גאוגרפיה

הנפה גובלת בנפת לקו ובנפת קומו בצפון. במערב היא גובלת בנפת וארזה. במזרח היא גובלת בנפת ברגמו ובנפת מילאנו. בדרום היא גובלת בנפת מילאנו.
הכלה (מירון סימה)

תיאור

ההדפס "הכלה" מציג כלה לבושה שמלה לבנה ולצידה החתן האוחז בהינומה. סימה יצר את ההדפס בשנת 1970 בטכניקה של חיתוך עץ צבעוני ובמהדורה של 75 עותקים. בנוסף ללוחות העץ, סימה הוסיף לעבודה הדפסה של מרקמים, שמקורם בטקסטיל, טכניקה בה השתמש החל משנות ה-50 של המאה ה-20. דוגמה לכך ניתן לראות בהינומה. העבודה מודפסת על גיליון נייר צבעוני מסוג "קנסון" (Canson), בגובה של 65 ס"מ, וברוחב של 50 ס"מ. בשנת 1970 קיבל סימה מדליית זהב על עבודה זו במסגרת הביאנלה של פירנצה, איטליה.
עותק של ההדפס, שמקורו באוספו של דוד רובינגר, נמצא בארכיון סדנת ההדפס ירושלים והוא נושא הקדשה של האמן לרובינגר. עותק נוסף נמצא באוסף מוזיאון ישראל.
תקנת חכמים

סמכות חכמים

החובה לגזור גזירות כדי להרחיק את האדם מלעבור על דיני התורה, מקורה בפסוק: "וּשְׁמַרְתֶּם אֶת-מִשְׁמַרְתִּי" (ספר ויקרא, פרק י"ח, פסוק ל'). קיבלו חכמים בפירושו של פסוק זה: "עשו משמרת למשמרתי" (תלמוד בבלי, מסכת יבמות, דף כ"א, עמוד א'), אך יש אומרים שמקורה של הבנה זו בפסוק מבוססת על מסורת, ובפרט לשיטת הרמב"ן שחולק על הרמב"ם שכתב כי מקור סמכותן של הגזרות והתקנות הוא מהפסוק "ככל אשר יורוך".
סמכותם של חכמים לגזור גזרות ולתקן תקנות נובעת מכמה מקורות:
• בתלמוד נאמר שסמכות החכמים לתקן תקנות חדשות דוגמת ימי החנוכה, נכללת במצווה לשמוע לדברי חכמים: "לֹא תָסוּר, מִן הַדָּבָר אֲשֶׁר יַגִּידוּ לְךָ יָמִין וּשְׂמֹאל" (ספר דברים, פרק י"ז, פסוק י"א). הבנה זו אינה מתעלמת מן הקשרה של הפרשה העוסקת בספקות בגופה של התורה, אלא רואה בה ציווי טוטאלי לשים את כף המושלים בידי בית הדין הגדול, כך שגם הסמכות לגזור ולתקן תהיה בידם. אמנם, הרמב"ן חולק ואומר שדרשה זו היא אסמכתא בלבד.
• המבי"ט כתב כי מקור סמכותם הוא מהלכה למשה מסיני (קריית ספר, הקדמה, סוף פרק ו').
• הרב קלמן כהנא כתב כי סמכותם של חכמים לתקן ולגזור נובעת מקבלה קדומה של העם לקבל עליהם את גזרותיהם ותקנותיהם. קבלה כללית של האומה היא בעלת תוקף מחייב אף לדורות הבאים, כפי שרואים בכמה מקומות במקרא (חקר ועיון, חלק א', עמ' ל').
חכמים שונים דנו בשאלה כיצד תקנות חכמים אינן מתנגשות באיסור "בל תוסיף" על תרי"ג מצוות שבתורה. לדעת הרמב"ם התשובה לכך היא שתקנות חכמים מותרות משום שהן מוצגות כתקנות חכמים, ולא כאיסור מן התורה.

ביטול תקנות

גזירה שהתפשטה בכל ישראל, בית דין מאוחר יותר לא יכול לבטל אותה, גם אם הוא גדול מבית הדין המקורי, בחכמה ובמנין החכמים. ואם לא פשטה הגזירה בכל ישראל, אזי גם בית דין קטן יותר יכול לבטל את אותה גזירה. לעומת זאת, תקנה ניתנת לביטול על ידי בית דין מאוחר, אם הוא גדול בחכמה ובמנין מבית הדין המקורי.
גם מלכתחילה קיים כלל לפיו "אין גוזרים גזירה שאין הציבור יכול לעמוד בה".
הקורפוס ה-21 (ורמאכט)

היסטוריה

הקורפוס הוקם ב-10 באוגוסט 1939 בשם "הקורפוס ה-21", והועמד תחת פיקוד ניקולאוס פון פאלקנהורסט.
במהלך הפלישה לפולין, פעל הקורפוס כחלק מהארמייה השלישית בפיקודו של גאורג פון קיכלר, וכלל את הדיוויזיות ה-21 וה-228. ב-1 במרץ 1940 הפך הקורפוס לקבוצת הארמייה ה-21, והוטל עליה לכבוש את נורווגיה.
אלפבית

אָלֶפְבֵּית הוא אוסף סדור של אותיות, שהן סימנים גרפיים המייצגים עיצורים ותנועות. 
הכתב מורכב מאותיות המשמשות לכתיבת כל המילים הקיימות בשפה מסוימת, שיכולה להיות שפה טבעית או מלאכותית.

אטימולוגיה

המילה 'אלפבית' העברית היא בעצם הלחם בסיסים של שתי האותיות הראשונות באלפבית העברי - 'אלף' ו־'בית'. 
מקור המונח הוא בשפה הפיניקית הדומה מאוד לעברית, אשר גם בה שתי האותיות הראשונות נקראות אלף (ox) ובית (house). המונח 'אלפבית' משמש כיום ברוב שפות העולם המערבי והערבי.

שיטות הכתיבה שלפני האלפבית

בתקופה הפרהיסטורית, טרם המצאת הכתב, ביטאו בני האדם מחשבות ורעיונות באמצעות ציורים על קירות מערות או בחריתה על סלעים.
לקראת סוף האלף הרביעי לפנה"ס פיתחו השומרים שבמסופוטמיה והמצרים שיטת כתב פיקטוגרפית – שיטת כתב שבה כל איור מסמן מילה. כתבם של השומרים מכונה כתב יתדות, וכתבם של המצרים מכונה כתב הירוגליפי (או כתב חרטומים). עם הזמן פותחה השיטה לכתב לוגוגרפי, שיטת כתב שבה כל איור מסמן מילה או את ההברה הפונטית שלה. (למשל: בכתובת המצרית הראשונה שנמצאה, מציינים את שמו של המלך (פרעה) נער-מר באמצעות צירוף שתי לוגורמות, כשההתייחסות היא לערכן הפונטי, שרטוט של דג שפמנון, שנהגה "נער" במצרית עתיקה, ושרטוט של אזמל, שנהגה "מר").
כתב היתדות השומרי הופץ הן בקרב העמים השמיים, כמו האכדים, הבבלים והאשורים, והן בקרב עמים לא שמיים, כגון: החורים, העילמים והחיתים. הכתב ההירוגליפי נפוץ במצרים, מערכות כתב פיקטוגרפיות נוספות פותחו אצל החיתים ואצל הכריתים.
מערכות כתב עצמאיות נוספות פותחו בסין ובהודו ואצל בני שבט המאיה שבאמריקה.

מסורות קדומות למוצא האלפבית

אבי ההיסטוריה, הירודוטוס, טען שקדמוס מהמיתולוגיה היוונית הוא זה שהמציא את  האלפבית והוא זה שהביא אותה מפיניקיה ליוון. את מקור הכתב הפיניקי תלו הסופרים מיוון העתיקה ומרומא העתיקה בכתבם של המצרים, כשסופרים אחרים טוענים שהפיניקים למדו זאת מן האשורים. 
החוקרים מהמאה התשע עשרה אימצו את הדעות הקודמות בנוגע למקור הכתב הפיניקי, אך היו גם כמה שהאמינו שהכתב הפיניקי התפתח מן הכתב הכרתי, או מן הכתב החיתי.

מחקר מודרני

גילוי הכתובת העתיקה בסרביט אל-ח'אדם בחורף של שנת 1905 על ידי האגיפטולוג הבריטי פלינדרס פיטרי, היותה את תחילתו של החקר המודרני למוצאם של האלפבית. הכתובת המתוארכת לשנת 1500 לפנה"ס כונתה בשם כתב פרוטו-סינאי, ובשנת 1916 פרסם אלן גארדינר את הצעתו לפענוח חלק שחזר ונשנה בכתובת, כשאת הצעתו הוא מבסס על סמך היות הכתב כתב אקרופוני. בכך הפך הכתב הפרוטו סינאי לכתב האלפבית מהקדומים בעולם, כשהדעה המקובלת הייתה שמקורו בכתב ההירוגליפי המצרי. 
לצד הכתובת הפרוטו-סינאית נמצאו אף בארץ ישראל (כנען דאז) כתובות פיקטוגרפיות עתיקות באתרים שונים, חלקם מאוחרים לכתובת הפרוטו-סינאית וחלקם קדומים לה, כגון הכתובת שנמצאה בשכם, בגזר ובלכיש. את הכתבות האלו כינו בשם כתב פרוטו-כנעני, והדעה המקובלת הייתה בעבר שהם פותחו אף הם מהכתב ההירוגליפי לצד הכתב הפרוטו-סינאי.
אולם גילויה של כתובת וואדי אל חול בשנת 1999 - כתובת פרוטו סינאית אף היא, והמתוארכת למאה השמונה עשרה לפנה"ס, ביססה את המסקנה לפיה הכתב הפרוטו כנעני הוא מאוחר לפרוטו סינאי, וכי הוא צאצא ופיתוח מאוחר שלו.
מן האלפבית הפרוטו-כנעני נוצר האלפבית הפיניקי, וממנו נוצר האלפבית היווני, העברי הקדום והארמי. מהיווני התפתחו האלפבית הגותי, הגלגוליטי, הקירילי, הקופטי והלטיני. ואילו מהארמי התפתחו האלפבית הערבי והעברי.

אלפבית בתרבות

אדם חסר השכלה נקרא אנאלפבית. אלפבית בשפות שונות משמש מעבר לשפה גם לסימנים מוסכמים כך למשל האלפבית היווני משמש לסימון של סדרה של מונחים בנושאי מתמטיקה ופיזיקה.
מתתיהו שטראשון

ביוגרפיה

מתתיהו שטראשון נולד בסתיו 1817 בעיר וילנה, נצר למשפחת רבנים ליטאית אמידה, בנו של פרשן התלמוד הידוע ר' שמואל שטראשון (הרש"ש). למד תורה אצל רבי יצחק מוולוז'ין ורבי מנשה מאיליה, וכן למד מתמטיקה, פילוסופיה ושפות זרות: גרמנית, רוסית, צרפתית ולטינית. התחתן עם שרה חנה בתו של יוסף אליהו אליאשברג (עליאשברג) בהיותו בן 14. נולדו לו במשך השנים שני בנים שמתו בקטנותם. היה פעיל מאוד בחיי הקהילה היהודית בווילנה, ואף נבחר בשנת תרכ"ה, 1865, לפרנס הקהילה. הוא פרסם למעלה מ-300 מאמרים בעברית בנושאי הספרות התלמודית, וכן מאמרים ב"פרחי צפון", "כרם חמד", "המגיד" ו"הכרמל". רוב פרסומיו היו תחת שמות עט שונים, כמו "אני והוא", "מש"ש" ו"יה"ו". מבחר מכתביו אלה יצא בהוצאת "מוסד הרב קוק", בישראל. כמו כן נדפסו הערותיו וחידושיו לתלמוד הבבלי ולמשניות בדפוס וילנה, שהיה שייך לאחייניתו דבורה ראָם (רוֹם).
הוא ניהל קשרי מכתבים מחקריים עם חכמי היהודים של תקופתו, בהם צונץ ושי"ר, והיה בקשר עם המלומדים החשובים בעולם בנושאי היהדות. מבין פעולותיו כאיש ציבור מרכזי בווילנה, מוכר התיקון שלו למכת "החטופים" (קנטוניסטים), אותם ילדי יהודים עניים שהיו משרתים בצבא הצאר. ר' מתתיהו שטראשון הצליח להמיר את חטיפת הילדים בכופר נפש יקר לשלטון הצאר, והחטיפות פסקו בזמנו. הוא ארגן לשם כך מערכת התרמה מסועפת בתוך קהילת וילנה.
עיקר פרסומו של ר' מתתיהו שטראשון היה אוסף הספרים הענק שלו, שלימים הפך ל"ספריית שטראשון" בווילנה, שהייתה ידועה בכל רחבי העולם היהודי. הוא היה ביבליופיל דגול, אספן כפייתי, שהקדיש לספרייתו את מיטב כספו וכוחותיו. הוא הצליח לרכוש עבור ספרייתו עותקים נדירים של ספרים תורניים מימי ראשית הדפוס, ואף כמה אינקונבולות, ובהם "מבחר הפנינים", של ר' שלמה אבן-גבירול, אחד מהספרים העבריים הראשונים שנדפסו עם המצאת הדפוס.
ב"ספריית שטראשון" נאספו בתחילה כ-6,000 כרכים, מספר עצום לגבי אמצע המאה התשע עשרה. ר' מתתיהו שטראשון הוריש את ספרייתו לקהילת וילנה, והספרייה המשיכה לגדול כל השנים. ערב השמדת קהילת וילנה, בידי הנאצים ועוזריהם הליטאים, היו בה כ-35,000 כרכים. הספרייה שכנה ברחוב שטראשון, שנקרא על שם מייסדה, ובשנת 1901 עברה למבנה חדש. בשנת 1902 היא נפתחה לקהל, והייתה מהספריות הציבוריות היהודיות הגדולות והחשובות בעולם.
יחסי גינאה–ישראל

קשרי מסחר

ב-2014 ישראל העבירה ציוד של אלקטרוניקה וחומרי גלם בסך של 4,130,000$, כשגינאה העבירה בעיקר יהלומים בסך של 6,950,000$. ב-2015 ישראל לא ייבאה יהלומים מגינאה והובילה את היבוא לכ-23,000$. הייצוא הישראלי לגינאה הסתכם ב-3,660,000$ באותה שנה.
פרנס בריכן

ביוגרפיה

בריכן נולד באמסטרדם. ב-1954, בן 20, סיים לימודיו בביצוע בחלילית ובחליל בליציאום למוזיקה של אמסטרדם, בימים בהם קריירת נגינה מקצועית בחלילית כלל לא הייתה קיימת. כמו כן למד מוזיקולוגיה באוניברסיטת אמסטרדם. בשנת 1955, בן 21, התמנה לפרופסור בקונסרבטוריון המלכותי בהאג. בהמשך קיבל משרת פרופסור "ארסמוס" באוניברסיטת הרוארד ומשרת פרופסור "עם הכבוד הגבוה ביותר" (Regents' Professor) באוניברסיטת ברקלי.
בשנים 1962–1979 הקליט בין היתר עם גוסטב ליאונהארדט ואנר בילסמה מגוון יצירות, חלקן מאת מלחינים נשכחים שלא הוערכו כמלחינים מן המעלה הראשונה, אך בתבונתו המוזיקלית הצליח בריכן יחד עם עמיתיו להפיח בהן חיוּת שאינה כתובה בתווים, לעמוד על כוונת המלחין, ואף על ערכן האמיתי של היצירות.
בשנות ה-60 מספר מלחינים בני התקופה, בהם בריו, כתבו יצירות לחלילית בהשראתו. בשנת 1971 הוא ייסד יחד עם שניים מתלמידיו, ולטר ון האווה (Walter van Hauwe) וקייס בוקה (Kees Boeke), את שלישיית האוונגרד "Sour Cream" ("שמנת חמוצה"), יחד הופיעו בנגינת יצירות בארוק, רנסאנס ומוזיקת אוונגרד המעלה חיוך.
בריכן הגיע להישגים נכבדים בקריירת סולן ברפרטואר בארוקי. בשנת 1981 ייסד את תזמורת המאה ה-18. בד בבד הפסיק להופיע כנגן חלילית וטרברסו. עם התזמורת הרחיב את רפרטואר הביצוע שלו, והקליט אף יצירות מאת מלחינים רומנטיים בני המאה ה-19.
ב-1992 נתמנה למנצח אורח ראשי, יחד עם סיימון ראטל, של תזמורת עידן האורות. כמו כן ניצח על תזמורות מסורתיות ובכלים תקופתיים ברחבי העולם, בהן תזמורת הקונצרטחבאו באמסטרדם, עיר הולדתו.
ב-1993 שב לקצרה לנגן בחלילית יחד עם טריו החליליות מיסודו "Sour Cream" באלבום היחידי של ההרכב "The Passion of Reason".
דניאל בריכן, סולן חלילית וחבר ברביעיית "לקי סטארדסט" של אמסטרדם, הוא אחיינו.
מוטסה הראשון

מוקאביה מבוגנדה (Mukaabya of Buganda) (1837-1884), המוכר בשמו המלכותי מוטסה הראשון, היה הקבקה של ממלכת בוגנדה מאוקטובר 1856 עד מותו. 
במהלך שלטונו ביקרו את מוטסה מסיונרים קתולים ואנגליקנים אך הוא התנגד להם, בעיקר בעקבות דרישתם לאסור על פוליגמיה בממלכתו. למוטסה עצמו היו נשים רבות והוא התעניין בדת האסלאם. לפי עדויות של נסיכים מוסלמיים מוטסה שקל להתאסלם אך לא היה מוכן לקבל את מנהג ברית המילה ועל כן לא התקבל כמוסלמי בקרב המוסלמים המאמינים.
בפברואר 1862 ביקרו את המלך מוטסה מגלי הארצות ג'ון הנינג ספיק וג'יימס אוגוסטוס גרנט במהלך חיפושם אחרי מקור הנילוס הלבן.
מוטסה היה ידוע באכזריותו. אלפי נתיניו הוצאו להורג במהלך שלטונו, בדרך כלל בעקבות עבירות קלות וחריגות מקוד ההתנהגות של חצר המלוכה.
לאחר מותו ירש אותו בנו - מואנגה השני.
טבעת השדרות

טבעת השדרות (ברוסית: Бульва́рное кольцо́) היא כביש טבעתי של מוסקבה בירת רוסיה.
טבעת השדרות היא הפנימית מבין ארבעת כבישי הטבעת של מוסקבה, ומקיפה אותה טבעת הגנים.
כביש טבעת זה נבנה במקום בו ניצבו בעבר החומות של קיטאי גורוד, ובלי גורוד (העיר הלבנה) של מוסקבה. הכביש מקיף את מרכז מוסקבה ואת הקרמלין ממזרח, מצפון וממערב, כאשר נהר מוסקבה מונע את השלמת המעגל מדרום. החומות עצמן נהרסו בשנת 1760 בצו של הצאר, אולם אף שהצו הורה כי השטח ישאר שטח פתוח, במהרה נבנו במקום בו עברה החומה מבני מגורים.
הראשונה בשדרות המרכיבות את הטבעת היא שדרת טוורסקוי שנבנתה בשנת 1796. הטבעת כולה הושלמה בשנות ה-20 של המאה ה-19 בעקבות השריפה של מוסקבה במהלך כיבוש העיר על ידי נפוליאון בונפרטה בשנת 1812, אשר שרפה את מבני המגורים עשויים העץ שנבנו על תוואי החומה.
תוכניות להשלמת חלקו הדרומי של הכביש הטבעתי דרך השכונות יאקימאנקה וזאמוסקוורצ'יה הוצעו כבר בשנת 1935 אולם לא הוצאו אל הפועל.
במהלך המאה ה-20 נשתלו עצים לאורך השדרות והשדרות הורחבו וכללו גם את שדרת פוקרווסקי ושדרת סטראסנוי.
קורט לישקה

קורט לישקה (Kurt Lischka; ‏16 באוגוסט 1909 - 16 במאי 1989) היה קצין אס אס ממוצא פולני] וראש הגסטפו בפריז בזמן כיבוש צרפת במלחמת העולם השנייה.

חייו

לישקה נולד בעיר ברסלאו (כיום ורוצלב שבתחומי פולין). לאחר שסיים לימודי משפטים בברלין עבד בבית המשפט המחוזי בברסלאו.
לישקה הצטרף לשורות האס אס בשנת 1933, וב-1938 קודם לדרגת קצין. בנובמבר של אותה שנה, בזמן אירועי ליל הבדולח, היה לישקה אחראי על מאסרם של כ-30,000 יהודים גרמנים בעיר קלן. בשנת 1939, עמד בראש "המשרד הראשי להגירת יהודים" (בגרמנית: Zentralstelle für Jüdische Auswanderung).
ב-1940 מונה לישקה לעמוד בראש הגסטפו בפריז הכבושה. בתפקידו זה היה אחראי, בין השאר, על גירושם של יותר מ-76,000 בני אדם למחנות ההשמדה. בשנים 1943–1945 היה ממונה על המחלקה לענייני צ'כוסלובקיה בלשכה המרכזית לביטחון הרייך.
לאחר המלחמה חזר לישקה לגרמניה תחת שם מזויף. בשנת 1950 נדון בהיעדרו על ידי בית משפט צבאי בצרפת למאסר עולם. בתחילת 1971 הוקרן בטלוויזיה הישראלית סרט על פושעים נאציים, בהם לישקה, החיים בשלווה בגרמניה המערבית. במרץ 1971 ארגנה העיתונאית הצרפתית ביאטה קלרספלד מבצע חטיפה להביא את לישקה מגרמניה לצרפת ולהסגירו למערכת המשפט הצרפתית, אולם המבצע כשל. בסוף 1971 פעלה קלארספלד לארגן חרם של חברות מזון גדולות על עסקים עם לישקה. הפגנות בדרישה להעמיד את לישקה לדין נמשכו במקביל למשפט של קלרספלד על ניסיון החטיפה שהתקיים בשנת 1974. במהלך המשפט הובאו עדויות על פשעיו של לישקה. ביולי 1974 הבטיח קנצלר גרמניה לנשיא צרפת לסתום את הפרצה בחוק שאפשרה ללישקה לחמוק מעונש. בינואר 1975 אושרר בבונדסטאג אמנה צרפתית גרמנית שאפשרה להעמיד לדין בגרמניה פושעים נאציים שביצעו פשעים בצרפת. ביולי 1978 הוגש כתב אישום נגד לישקה והמשפט נפתח באוקטובר 1979. במשך המשפט לישקה שתק וסנגורו טען שהראיות נגדו קלושות. בית המשפט הגרמני גזר על לישקה עונש של עשר שנות מאסר, בקובעו שלישקה ידע היטב מה יהיה גורל היהודים שגירש. בהמשך קוצר עונשו. לישקה השתחרר מהכלא ב-1985, וכעבור ארבע שנים נפטר.
יוסף אולמרט

יוסף (יוסי) אולמרט (נולד ב-10 באוגוסט 1950), הוא מזרחן ופרשן ספורט ישראלי. כיהן כמנהל לשכת העיתונות הממשלתית. אחיהם של אהוד אולמרט, ירמי אולמרט ועמרם אולמרט.

ביוגרפיה

נולד למרדכי ובלה אולמרט. לימד מזרחנות באוניברסיטת תל אביב, וכתב שני ספרים בנושא, שהתפרסמו בהוצאת משרד הביטחון, המבוססים על סדרות הרצאות שנתן בגלי צה"ל במסגרת הסדרה "אוניברסיטה משודרת". בנוסף, כתב טורי דעה רבים ב"ידיעות אחרונות". שימש גם במכון שילוח לחקר המזרח התיכון כיועץ לענייני סוריה ולבנון.
בין השנים 1990 - 1993 כיהן כמנהל לשכת העיתונות הממשלתית.
בשנות ה-90 ניסה באופן כושל להיכנס לפוליטיקה, תחילה בהתמודדות בבחירות המקדימות במרכז הליכוד, אז התמודד על מחוז מישור החוף, הגיע ראשון עם כ-5,000 קולות, שובץ במקום ה-43 ברשימת הליכוד-גשר-צומת לכנסת ה-14, ולא נבחר לכנסת. לאחר מכן התמודד על ראשות עיריית רעננה, ולא ניצח. בעקבות ניסיונות אלו הסתבך בחובות כבדים למלווים בשוק האפור. בעקבות זאת עזב את ישראל בשנת 2004. כיום הוא חי בארצות הברית ומתפרנס ממתן הרצאות בנושאי מזרחנות.
היה נשוי ללינדה, יהודייה ילידת קנדה, חברת הנהלת יד ושם ולהם שלוש בנות. הזוג התגרש לאחר שאולמרט עזב את הארץ.
סטיבן קרוויסווייק

2010

לאחר כמה שנים בקבוצת הפיתוח של ראבו באנק, הוא עלה לקבוצת הראשית (נקראת כיום ויסמה יומבו). הוא השתתף בג'ירו ד'איטליה, וסיים שלישי בקטע ה-17 ובמקום ה-18 הכללי, 37:27 דקו אחרי המנצח, איוואן באסו.

2011: שלישי בטור דה סוויס

קרוויסווייק נבחר שוב לג'ירו ד'איטליה, וסיים במקום השמיני הכללי. הוא השתתף בטור דה סוויס, ניצח את הקטע השישי, וסיים במקום השלישי הכללי. לאחר מכן, התחרה גם בוואלטה אספנייה, וסיים במקום ה-41.

2012: השתתפות ראשונה בטור דה פראנס

קרוויסווייק סיים שמיני כללי בטור דה סוויס, ונבחר לראשונה לטור דה פראנס, הוא סיים במקום ה-33 הכללי, 1:16:52 שעות אחרי המנצח, בראדלי ויגינס. הוא השתתף גם בטור של יוטה, וסיים במקום ה-9 הכללי. בקטע השישי במרוץ, סיים שני.

2013

קרוויסווייק השתתף שוב בג'ירו ד'איטליה, וסיים במקום ה-25, 42:36 דקות אחרי המנצח, וינצ'נצו ניבאלי.

2014

קרוויסווייק השתתף שוב בג'ירו ד'איטליה, אך פרש במהלך הקטע ה-9. הוא נבחר גם לטור דה פראנס, וסיים במקום ה-15.

2015: שביעי בג'ירו ד'איטליה

בג'ירו ד'איטליה, רשם קרוויסווייק את ההופעה הטובה ביותר במרוץ שלו עד אז, כאשר סיים במקום השביעי הכללי (10:53 אחרי אלברטו קונטאדור), ובנוסף לכך, סיים שני בקטע ה-16 וה-9. הוא השתתף גם בטור דה פראנס, וסיים במקום ה-21, 1:21:27 שעות אחרי המנצח, כריס פרום הבריטי. הוא ניצח את המרוץ הארקטי של נורווגיה, כאשר הקדים בדירוג הכללי את אלכסנדר קריסטוף הנורווגי בארבע שניות.

2016: רביעי בג'ירו ד'איטליה

בג'ירו ד'איטליה 2016, קרוויסווייק היה נראה כמו המתמודד החזק ביותר לניצחון במרוץ. הוא היה מוביל המרוץ בין הקטעים 14 - 19, הוא סיים שני בקטע ה-14, שני בקטע ה-15, ושני בקטע ה-16. לאחר קטע 18, כשנותרו 3 קטעים בלבד (מתוכם שניים שיש בהם תחרות על הדירוג הכללי) הוא הוביל בפער של 3 דקות בדיוק על אסטבן צ'אבס שהיה שני. אך בקטע ה-19, קרוויסווייק התרסק ואיבד 4:54 דקות למנצח הקטע, וינצ'נצו ניבאלי, ואיבד את ההובלה. גם בקטע ה-20 איבד קרוויסווייק זמן, ובסופו של דבר יצא מהפודיום וסיים במקום הרביעי, 1:50 אחרי אותו ניבאלי.

2017

קרוויסווייק פתח את העונה עם מקום שמיני בוואלטה ולנסיה. הוא סיים שביעי בוולטה אה קטלוניה, השתתף בג'ירו ד'איטליה, אך פרש לפני הקטע ה-20 ובכך נטש את המרוץ. הוא סיים שלישי בטור דה סוויס, וחמישי בטור ד'לאן, הוא השתתף גם בוואלטה אספנייה, וסיים במקום התשיעי.

2018: חמישי בטור דה פראנס

קרוויסווייק פתח את העונה עם מקום 7 בוואלטה של אנדלוסיה, ושמיני בוואלטה של קטלוניה. הוא סיים שישי בטור דה רומנדי, ושמיני בטור דה סוויס. בטור דה פראנס, הוא סיים במקום החמישי הכללי. 6:08 דקות אחרי המנצח, גריינט תומאס. התוצאה הטובה ביותר שלו בקטע הגיעה בקטע ה-17, כאשר סיים במקום ה-6. בקטע ה-12, קרוויסווייק הוביל רוב הקטע את השלב שהסתיים בעלייה המפורסמת לאלפ דואז', אך נטפס במהלך הטיפוס לאלפ דואז', וסיים במקום העשירי. הוא השתתף גם בוואלטה אספנייה, וסיים רביעי כללי, 2:54 אחרי סיימון ייטס המנצח.

2019: שלישי בטור דה פראנס

קרוויסווייק סיים שלישי בוואלטה אנדלוסיה וחמישי בוולטה אה קטלוניה. הוא סיים שישי בטור דה רומנדי, והתחרה גם בדופינה ליברה, אך פרש במהלך הקטע השמיני. בטור דה פראנס, קרוויסווייק רשם את ההופעה הטובה ביותר שלו עד כה במרוץ, הוא ניצח ביחד עם קבוצתו את קטע נגד השעון הקבוצתי (קטע 2), סיים שישי בקטע נגד השעון האישי (קטע 13), וסיים שלישי בקטע ה-14 שהסתיים על עליית הטורמאלה המפורסמת. וסיים שמיני בקטע ה-15, ובקטע ה-20. בסופו של דבר, סיים במקום השלישי, 1:31 אחרי איגן ברנל. הוא נבחר גם לוואלטה אספנייה, כמסייע של פרימוז' רוגליץ', אך פרש במהלך הקטע הרביעי.
גאיה טראוב

ביוגרפיה

טראוב נולדה, גדלה והתחנכה בתל אביב. היא בתם של השחקן עמי טראוב ושל הצלמת חני ורדי. בילדותה למדה ב"בית הספר לטבע" ובנעוריה למדה במגמת המשחק והתיאטרון בבית הספר לאומנויות בתל אביב.
בשנת 1994 השתתפה בדיבוב הסרט "במבי". כבר מגיל צעיר החלה להתעניין במשחק, ועוד כילדה שיחקה במספר סדרות טלוויזיה, כשהזכורה ביניהן היא הסדרה "החבורה של פיני וויני" ששודרה ב"ערוץ הילדים" בשנת 1998. בסדרה זו גילמה טראוב את יעלי. ב-2001 שיחקה בסרט הטלוויזיה "זנב של עפיפון", בבימויה של שיר צור, לצד מוסקו אלקלעי, לני שחף ואחרים.
בשנת 2006 שיחקה בסרט הקולנוע של הבמאי חורחה גורביץ', "השרשרת של פסיה", שצולם באוקראינה.
בשנת 2007 זכתה טראוב לחשיפה גדולה כאשר גילמה את דמותה של רוח'לה בסדרת הדרמה זוכת "פרס האקדמיה לטלוויזיה", עטורת השבחים והרייטינג, "מרחק נגיעה", ששודרה בערוץ 2, לצדם של: צחי גראד, הנרי דוד, יבגניה דודינה, לוסי דובינצ'ק, ירדן בר כוכבא ואחרים. על משחקה בדרמה זו הייתה אף מועמדת ל"פרס האקדמיה לטלוויזיה", בקטגוריית: "השחקנית הטובה ביותר בסדרת דרמה". באותה שנה גילמה גם את דמותה של אביה במחזה, "עץ הדומים תפוס", שהוצג ב"תיאטרון המדיטק" וב-"תיאטרון הקיבוץ" בבימויו של משה קפטן ועל פי רב המכר של גילה אלמגור, שזכה להצלחה רבה, עליו זכתה גם ב"פרס הבמה לילדים ונוער" כ"שחקנית הטובה ביותר".
בשנת 2008 גילמה את דמויותיהן של דניאלה לוין ועופרה הראל בסדרת הדרמה היומית, "דני הוליווד", ששודרה ב-YES.
בשנת 2009 החלה לגלם את גאיה וורנר בסדרת הדרמה והמתח, "דאוס", ששודרה ב-YES וב-ערוץ הילדים. באותה שנה שיחקה גם בסרט הקולנוע, "היו לילות", בבימויו של רוני ניניו ולצידם של משה איבגי, יבגניה דודינה, דאנה איבגי ואחרים. באותה שנה החלה גם לשחק במחזה של "תיאטרון חיפה", "סיפור פשוט", המבוסס על ספרו של ש"י עגנון. בנובמבר של אותה שנה, לאחר שעשתה שנת שירות לאומי, התגייסה טראוב לצה"ל. לאחר דין ודברים עם רשויות הצבא, הוסכם כי תשרת למשך שנה אחת ב"תיאטרון צה"ל".
בשנת 2011 כיכבה בתוכנית המציאות, "בקרוב אהבה", ששודרה בערוץ 2, לצידן של סיגל שחמון, אמירה בוזגלו, גילי שם-טוב, מיכל שפירא וגלית לוי. באותה שנה החלה גם לשחק במחזה, "שמוליק של זהרה", המוצג ב"תיאטרון מופע".
בשנים 2012–2013 שיחקה טראוב את דמותה של דפני דנציגר בסדרת הטלוויזיה "גאליס", המשודרת בערוץ הילדים.
ארמדיל חשוף-זנב צפוני

תיאור פיזי

הארמדיל חשוף-הזנב הצפוני הוא קטן יחסית לארמדילים אחרים, ומגיע לאורך של 31–42 סנטימטר עם זנב של 11–18 סנטימטר, ומשקל של 2 עד 3.5 קילוגרם. יש להם אזניים קצרות, גדולות ועגולות ועיניים קטנות. אין להם קשקשי שריון על האזניים בניגוד לארמדילים אחרים כגון ארמדיל טאטו. 
הגב של הארמדיל מכוסה בשריון לוחות שמורכב מעשר עד שלוש עשרה לוחות שמאפשרים לארמדיל גמישות תנועה. השריון הוא חום כהה, עם גוונים צהובים בשוליים התחתונים (בדומה לארמדיל הענק). על הזנב יש לוחות דקים יותר עם יותר מרווח ביניהם בגוון ורוד קל. הצד התחתון של הארמדיל מכוסה בקווצות שיער. יש להם חמישה טפרים בכל רגל, כשהטופר האמצעי הוא מוארך בצורת מגל.

תפוצה

הארמדיל חשוף-הזנב הצפוני חי בדרום מקסיקו, מערב קולומביה, צפון-מערב אקוודור וצפון-מערב ונצואלה, בגבהים של עד 3000 מטר מעל פני הים. הוא חי ביערות טרופיים יבשים, יערות עננים, ובשוואנות יבשות. הוא מעדיף לחיות ביערות גשם ועל כן ביעור יערות היא איום עליו. אין לו תת-מינים מזוהים.

תזונה והתנהגות

הארמדיל חשוף-הזנב הצפוני הוא נדיר יחסית ונצפה לעיתים רחוקות. הוא אוכל חרקים כמו כל שאר הארמדילים, וניזון בעיקר מנמלים וטרמיטים. הוא מבלה הרבה יותר זמן במחילות שלו מתחת לאדמה משאר סוגי הארמדילים. כשהוא חופר הוא רוטט בצורה דומה למקדחה, כשהוא משתמש בטופרי המגל על הרגליים הקדמיות. הם מסוגלים לגרגר, לצווח ולהמהם, וכשהם נתפסים הם צווחים ומשתינים על הלוכד כדי לגרום לו לשחרר אותם.
בלידה אמהות יולדות רק צאצא אחד, שנולד ורוד, עיוור, חסר שיער, למרות שקשקשי השריון כבר נראים לעין. הם חיים מעל שבע שנים.