דוד גורביץ'

ביוגרפיה

דוד גורביץ' נולד בריגה שבלטביה. בהיותו בן 8 שנים עלה עם הוריו לישראל ובילה את ילדותו בבת-ים. בוגר בהצטיינות בספרות משווה וספרות עברית באוניברסיטת בר-אילן (1980). עשה מסלול ישיר לדוקטורט בספרות משווה באוניברסיטת בר-אילן, אותו סיים בהצטיינות (1987). הדוקטורט, שנעשה בהדרכת פרופ' אברהם שאנן, עסק ב"רומן הנאו-פִּיקָרֶסְקי במאה העשרים: קפקא, גראס, בלו". עשה פוסט-דוקטורט באוניברסיטת הרווארד במימון הקרן הלאומית למדעי הרוח (NEH). היה מרצה (Assistant Professor) באוניברסיטת ויסקונסין-מדיסון (1989-1988).
שימש כמרצה באוניברסיטת בר-אילן, וכמרצה אורח באוניברסיטת בן-גוריון בנגב. בשנים 1992–2007 שימש כמרצה בכיר במוסדות הבאים: האוניברסיטה העברית, בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה, המכללה האקדמית ספיר, בצלאל, המכללה האקדמית בית ברל ו-HIT מכון טכנולוגי חולון. בשנת 1992 התמנה למרצה בכיר בבית הספר לתקשורת של המסלול האקדמי המכללה למנהל. החל משנת 2002 עמד בראש מסלול מדיה ותרבות פופולרית שם - תפקיד אותו מילא עד לשנת 2015.
גורביץ' מרבה להתראיין בכלי התקשורת בנושאי תרבות ותרבות פופולרית. "גיבור תרבות", משדר הרדיו של דוד גורביץ' ודן ערב, שודר ב"קול הקמפוס" והוא כולל למעלה ממאה תוכניות.
דוד גורביץ' הוא אב לשניים, מתגורר בתל אביב.

אודות מאמרים נבחרים

הספרות כטראומה: האופציה הפוסט-מודרנית- על קפקא וקורמאק מקרתי (2015)
מאמר זה דן בזיקות הגומלין בין השיח הטראומטי והשיח הפוסט-מודרני בתרבות והוא כלול בספר Trauma Culture. נקודת המוצא קושרת בין הטראומה הלשונית-תרבותית אותה חוקרת הפוסט-מודרניות לבין הטראומה הלשונית של קָרְבָּן הטראומה: תהליכים מקבילים של דיסוציאציה ופרגמנטציה של מקום, זמן ומשמעות, מתרחשים בשני המישורים. זיקה זו נבחנת באמצעות עיון מקרוב ביצירותיהם של פרנץ קפקא וקורמק מקארתי. על אף המרחק במקום, בזמן ובקונטקסט התרבותי של כתיבתם, שני היוצרים מציעים התבוננות ביקורתית אל מול הפסינציה החשודה שהתרבות מגלה כלפי פולחן הטראומה. מכונת ההרג בסיפורו של קפקא "במושבת העונשין", ומכונת המלחמה, הפועלת בתהליכי הקולוניזציה של אמריקה ברומן "קו רוחב של דם, או אודם שקיעה במערב", חושפים את אחיזתה הבעייתית של הטראומה בדמיונם של מעוולים וקרבנות כאחד.
טראומה, אשמה ומחילה: המְעַוֵּל כעד בשיח של הקונפליקט בטלוויזיה ובקולנוע הישראליים (2013)
מאמר זה שנכתב על ידי ד"ר דוד גורביץ' וד"ר דן ערב עוסק בייצוגים הקולנועיים והטלוויזיוניים של דמות המְעַוֵּל (דמות המקרבן), בקונטקסט של הסכסוך הישראלי פלסטיני. המאמר מצביע על מעבר מעידן העדות הישירה לעידן העדות הרפלקטיבית, שלוקחת בחשבון את אופיו "האסתטי" המשלה של שיח העדות, וכך הופכת גם אותו למושא ביקורת מצד המתעד. מקרי המבחן אותם בוחן המאמר, מתייחסים למספר סרטי קולנוע דוגמת "Z32" של אבי מוגרבי, ו"ואלס עם באשיר" של ארי פולמן ויצירות טלוויזיוניות דוגמת "עדויות" של אידו סלע והסדרה התיעודית "תקומה". השוואה בין הטקסטים נוגעת בשאלת העדות האישית של המתעד ובגבולות הבעייתיים של הסליחה והמחילה, אחריה הוא תר - איש איש מול קהלו, תרבותו וסיפור חייו. בתוך כך חושף המאמר את חיבוטי הנפש של הזהות הישראלית המסוכסכת בשאלות של אשמה והיטהרות.
בודריאר: אֵימָה ובידור בעידן הטלויזואלי (הקדמה, 2002)
המאמר של גורביץ' דן באופן ביקורתי בתפישת השפה והתרבות של פילוסוף המדיה וחברת הצריכה, ז'אן בודריאר. עמדתו הבסיסית גורסת כי החברה המערבית, הפוסט-תעשייתית, חברת הטלוויזיה והאינטרנט, חדלה כבר להאמין בעולם הדברים והמירה אותו בעולם של סימנים; עולם הייצוגים החליף כבר את עולם הדברים. ביקורת הסימן, העומדת במרכז משנתו של בודריאר, טוענת כי אנו חיים בעולם הִיפֶּר-ריאליסטי, שבו ייצוגים שאיבדו את מקורם בכל זאת מתפקדים כאילו היו הם המקור. המציאות מתפקדת אפוא רק ברמה של "סימולאקרה"- העתק שאין לו מקור, ואף על פי כן הוא מתחזה ל"מקור" ומייצג אותו ללא היסוס. תפישה זו היא חלק בלתי נפרד ממה שבודריאר מכנה "כלכלה ליבידינלית". זו שוב אינה מבוססת על חוק הריסון הפרוידיאני אלא מעמידה את זרימת התשוקה הבלתי מבוקרת במרכז עולמה. רעיונותיו של בודריאר יישומיים מאד למדיה החדשה, ובמיוחד לאור ההתנהגות הלשונית במרחבי המרשתת, כאשר צרכניה/משתמשיה מחליפים ביניהם מסרים ופנטזיות טקסטואליות שעברו "טיפול" - הגדרה מחדש, מיקום מחדש והפצה חדשה- במרשתת. דומה כי אכן "הבשר הדיגיטלי" השייך לעולמות של הרשת, אכן החליף זה מכבר את "האמיתי" המיושן. 
מבוא: פוקו כגיבור תרבות (2002)
המאמר דן בהשפעתו המהפכנית של הפילוסוף הצרפתי מישל פוקו על התרבות. גורביץ' מצטט את פוקו: "העניין המרכזי של החיים, כותב פוקו, הוא להפוך למישהו אחר שלא היית בתחילה…. המשחק ראוי כל עוד איננו יודעים את הסוף" - משפט אופייני המתמצת את הגותו. במרכזה של זו, ההנחה כי הסובייקט נוצר על ידי יחסי הכּוֹחַ והמאבקים האידאולוגיים בתוך התרבות; כי האני הוא פרי של הבנייה היסטורית וכי הסובייקט הוא אוסף מתוזמר של שינויים והבדלים. הדוגמה המפורסמת של פוקו היא ההיסטוריה של המיניות, אותה הוא קורא כמאבק של "הנורמליות האירופית" המבקשת לבדל עצמה מן החריגים שלה. בתפישתו של פוקו, הנשענת על מושג העָצְמָה והכּוֹחַ של ניטשה, השיח של "האמת" קובע את "סדר השיח", וזה האחרון מהווה מכשיר מרכזי של שליטה הממיין בני אדם לאלה ש"יכולים לדבר" משום שהם מדברים בשם "האמת", ולאלה שמושתקים ומוחלשים, שהגישה לשיח השולט של "האמת" נמנעת מהם. המאמר של גורביץ' דן באופן ביקורתי בהנחות אלה ותוהה האם, באופן פרדוקסלי, "החשיבה שכנגד", אותה מייצר פוקו, אינה מבשרת למעשה חשיבה ממחלטת וגישה "טוטלית" חדשה, המותירה בידי הנמען פחות חרות משקיווה לה. 
הנוודות החדשה (2000)
המאמר עוסק בנוודות כאורח חיים וכאורח חשיבה נגדי המבוסס על ארעיות, שבירת רצפים ואחדויות, טשטוש, לעיתים אַלִּים, של גבולות טריטוריאליים וסימבוליים. המאמר עוקב אחר הפואטיקה של הנוודות בהקשרים גלובליים וישראליים, בספרות ובקולנוע של התקופה. הנוודות נבחנת כאופציה נגדית העומדת מול הביתי, הקבוע, הטריטוריאלי והרשמי; בעקבות דלז' וגואטרי, ניתן לראות, כי מכונת המלחמה הנומדית מתנגשת עם מכונת המלחמה המאורגנת של חוק המדינה ונלחמת תדיר במנגנונים הרציונליים שלה המייצרים סדר, פיקוח, ניתוב, ניטור ותצפית. משום כך הנומדיזם פועל כיסוד חתרני מול תרבות הקפיטליזם המבקשת כל העת להגדיר את "המקום", לסמן את גבולותיו, לכפות את הפרוצדורות שלו על האחר. המזוודה, שהיא סמלו של הנווד, משתקפת ביצירות אָמָּנוּת עכשוויות, החל מן "המזוודה הירוקה" של מרסל דושאן, "קופסאות הזיכרון" של כריסטיאן בולטנסקי הנושאות את כמוסות החיים של קרבנות השואה; ועד למזוודות של חנוך לוין במחזה "הילד חולם", או "השבטים המדבריים", הנודדים יחפים, בסיפורו של עמוס עוז "נוודים וצפע". הקולנוע של הנוודות נבחן ביצירות כגון "מסע השחקנים" של אנגלופולוס, "אפוקליפסה עכשיו" ועוד. 
משמעות הצדק בעידן של קלילות דעת (1994)
במאמר זה בוחן גורביץ' את משמעותו של הצדק בעידן הפוסט-מודרני. בניגוד לצדק מודרניסטי, המבוסס על הנחות מטפיזיות אודות "האמת", השיח הפוסט-מודרני מבוסס על ההנחה כי מדובר בצדק "חלש", שאינו מבוסס על הנחות יסוד מהותניות או על מודלים אוניברסליים, הגוזרים את הגדרתו המופשטת מתוך מערכת של סך של "מידות טובות" וכופים אותה על סיטואציות היסטוריות פרגמטיות. הצדק האלטרנטיבי, צדק בעידן של "קלילות דעת", הוא צדק פוסט-ניטשיאני ("כה אמר זרתוסטרא", "על רוח הכבדות"), המבקש לא אחר הנכון והצודק ברמה העקרונית, אלא אחר הפרגמטי, הישים, המוסכם. תפישה זו "מקלילה" את מושג הצדק והופכת אותו מושא לדיון ולמשחק בין הצדדים; היא מוציאה מחוץ לתחום "מלחמות צודקות" ו"בלתי צודקות" (מייקל וולצר), הפועלות בהתאם להגיון הבינרי הישן של אמת/שקר; צדק/אי-צדק. שכן, כפי שטען הובס, אחד מכנה חכמה מה שאחר מכנה פחד; האחד קורא אכזריות מה שאחר קורא לו צדק. בעקבות הוגים וסופרים כגון ז'אן פרנסואה ליוטר ("Just Gaming")', מילן קונדרה ("אלמוות") ואחרים, מציג המאמר את ההתנגדות למודל הליברלי של הצדק (ג'ון רולס) ולמודל הטרגי-אבסולוטי של צדק המקדש את המוות. צדק, בסיכומו של דבר, אמור להיות רק "משחק לשון" נוסח ויטגנשטיין, שאינו מצדיק אלימות מטפיזית או פוליטית, משום שהוא בעקרו פרוצדורה לשונית המשתנה במצבים פרגמטיים שונים, ולכן אין לגזור ממנה פעולה היכולה להכריע בשאלת חייו או מותו של אדם.
פמיניזם ופוסט-מודרניזם (1993)
המאמר עוסק בשיתוף הפעולה בין המחשבה הפמיניסטית וההגות הפוסט-מודרנית. היות שהמודרניזם נתפש כמערכת רציונלית ופטריארכלית שהייתה מוכוונת אל הסובייקט הגברי, הפוסט-מודרניזם התייצב כאלטרנטיבה פמיניסטית המאתגרת את הנחות היסוד של הגבריות המודרניסטית. תוך התבססות על תאוריות פמיניסטיות מהלן סיקסו, קתרין מקינון ועד ג'ודית באטלר, נידונים היבטים ביקורתיים של התרבות ושל שפת האָמָּנוּת העכשווית. תאוריות פוסט-סטרוקטורליסטיות ותאוריות פמיניסטיות מהוות מצע לדיון השוואתי ולקריאה ביצירותיהן של הצלמת סינדי שרמן, הסופרת גרייס פיילי והמשוררת יונה וולך.