google/wiki40b huggingface dataset:
כנסיית יוחנן הקדוש (עכו)

כנסיית יוחנן הקדוש בעכו היא כנסייה פרנציסקנית קטנה בדרום-מערב עכו הבנויה על חומת עכו העתיקה.
אחיזת הפרנציסקנים בעיר התחדשה ב-1620, 329 שנים לאחר כיבוש עכו בידי הממלוכים ב-1291. תחילה הקימו חברי המסדר קפלה ואכסניית צליינים בחאן אל-פראנג'. ב-1737 החלה הקמתה של כנסייה המוקדשת ליוחנן המטביל והניצבת על החומה הדרומית, בין הקטע המכונה "הנמל הפיזאני" ממזרח לבין בורג' סנג'אק והמגדלור ממערב. הכנסייה ניצבת במקום בו שכנה ככל הנראה כנסיית אנדראס הקדוש בתקופה הצלבנית. הבנייה הסתיימה ב-1739, והמבנה שופץ מספר פעמים, אך ננטש ב-1929. עבודות לחידושו החלו ב-1947 אך נקטעו בעת מלחמת העצמאות, עת שימש כמקום מקלט לפליטים, ואף נפגע מאש צה"ל. הכנסייה שופצה לאחר המלחמה ונפתחה מחדש ב-4 באפריל 1950, אך ב-1955 הפכה למתנ"ס ולשבט צופים. בשנת 1978 שוב שופץ המבנה, וב-1979 הותקן בו פעמון והוא החל לשמש שוב ככנסייה. ב-1985 נסגרה הכנסייה בשל סכסוכי שכנים ומעשי ונדליזם, והקהילה עברה להתפלל בקפלת פרנציסקוס הקדוש במנזר הפרנציסקני מהמאה ה-18 השוכן ליד חאן אל-פראנג'. החל מאמצע שנות ה-90 שופץ המבנה שוב באופן מקיף, והכנסייה קודשה ונחנכה ב-8 באפריל 2000.
הכנסייה פונה דרומה לכיוון הים, ובה ספינה בודדת המחולקת לאורכה לשלושה אגפים ברוחבים משתנים. תקרתה עשויה בצורת קמרון צולב, ועל גגה ניצב מגדל פעמונים קטן הנושא צריח מחודד אדום. בין יצירות האמנות בכנסייה נמנים קרוסיפיקס מעץ המתאר את צליבתו של דמיאנוס הקדוש, ושתי איקונות המתארות את טבילת ישו ואת עריפת ראשו של יוחנן המטביל.
בארי לונג

ביוגרפיה

בארי לונג נולד באוסטרליה ב-1926. כנער החל לעבוד כמחלק עיתונים ותוך מספר שנים הפך לעורך העיתון "סידני סאנדיי" ודוברו של מנהיג האופוזיציה בפרלמנט מחוז ניו סאות' ווילס. בגיל 30 לערך החל לכתוב שורה של ספרים שעסקו בשאלות אנושיות מרכזיות: האם יש מטרה לחיי? מהו המוות? מי אני באמת?. את כתבי היד שכתב הביא לבריטניה כדי להוציאם לאור. 
בלונדון עבד כקופירייטר וכעורך עיתון בפליט סטריט, אבל המשיך לכתוב ולימד קבוצה קטנה שהתאספה סביבו. קבוצת תלמידיו התרחבה וב-1985 החליט לצאת לציבור. מודעה גדולה שנשאה את תמונתו עם הכיתוב הפרובוקטיבי "אני גורו – מי אתה?" התפרסמה ב"אובזרוור" באנגליה. הוא החל להרצות ופרסם ספרים וקלטות על מוות, מעשה האהבה, גידול ילדים ועוד. ב-1986 חזר לאוסטרליה ופתח מרכז ללימוד משנתו. בארי לונג לימד באוסטרליה, אירופה ואמריקה. ספריו תורגמו ל-11 שפות. ב-1998 נאלץ לחדול מנסיעותיו לאחר שנתגלתה בו מחלה ממארת. למרות זאת הוא המשיך ללמד ולכתוב עד יום מותו ב-2003. את סדרת המאמרים האחרונה שנקראה "למות - כפי שאני חווה זאת" הוא הכתיב על ערש דווי.
הקורפוס ה-65 (ורמאכט)

היסטוריה

הקורפוס הוקם ב-28 בנובמבר 1943 בשם "הקורפוס ה-65", והועמד תחת פיקוד אריך היינמן. משימת הקורפוס העיקרית הייתה לשגר את רקטות הV1 והV2, ומפקד הקורפוס היה איש ארטילריה מעולה. בקיץ 1944 החל הקורפוס בשיגור הרקטות, אולם נוצרה בעיות סמכות ופיקוד עם הלופטוואפה. ב-20 באוקטובר 1944 הפך הקורפוס לקורפוס ה-30 החדש, וב-15 בנובמבר 1944 בוטלה משימת שיגור הרקטות, ויחידות הקורפוס פוצלו בין דיוויזיית הנ"מ ה-5 לבין כוח מיוחד של הואפן אס אס.
מונה אי נשיג

בתורת הקבוצות, מונה אי-נשיג או מונה בלתי-נגיש הוא סוג של מונה גדול.

הגדרה

מונה לא בן-מנייה  נקרא אי-נשיג חלש אם הוא מונה גבולי וסדיר (רגולרי).
מונה נקרא אי-נשיג חזק אם הוא גבולי חזק (כלומר לכל  מתקיים ) וסדיר.
כיום, "אי נשיג" משמש כמילה נרדפת ל"אי נשיג חזק".

היסטוריה

ב-1908, כחלק מהעבודה שלו על תכונות של מספרים מונים, הגדיר האוסדורף את מושג האי-נשיג החלש. המוטיבציה להגדרה הייתה שמונה כזה יהיה נקודת גבול של התהליך של לקיחת מונים עוקבים וגבולות של מונים (הוא יקיים למשל ). האוסדורף לא ידע להוכיח שקיים מונה אי נשיג, אך טען כי אם אחד כזה קיים הוא יהיה גדול מדי ולא יוכל לשמש לשום מטרה טבעית בתורת הקבוצות. בעקבות העבודה של גדל על L ידוע היום כי לא ניתן להוכיח במסגרת ZFC כי קיים מונה אי נשיג, ויתר על כן, משפטי אי-השלמות של גדל מראים כי אם ZFC קונסיסטנטית לא ניתן להוכיח במסגרתה כי התורה של "ZFC + קיים מונה אי נשיג" היא קונסיסטנטית (ראו בהמשך).
בשנת 1930, שרפינסקי, טרסקי וצרמלו הגדירו את מושג האי-נשיג החזק והראו את הקשר העמוק בינו לבין ההיררכיה של פון-נוימן. מקשר זה נובע בקלות שלא ניתן להוכיח במסגרת ZFC כי קיים מונה אי נשיג חזק.

תכונות

כל אי-נשיג חזק הוא גם אי-נשיג חלש, וההפך מתקיים בהנחת השערת הרצף המוכללת (GCH). ללא הנחת GCH, ניתן להראות על ידי כפייה כי בהנחה שקיים אי נשיג מתיישב שאפילו  הוא אי-נשיג חלש.
מונה אי נשיג חלש, יישאר גבולי וסדיר כאשר נצמצם את ההתייחסות למחלקה L, ושם - כיוון ש-GCH מתקיים, הוא יהיה אי-נשיג חזק.
אמין פאשא

חייו

נולד באופלן שבפרובינציית שלזיה, ממלכת פרוסיה, למשפחה יהודית-גרמנית מהמעמד הבינוני, אשר עברה לניסה (פולין) כאשר היה בן שנתיים. בהיותו בן חמש מת אביו, אמו נישאה לנוצרי והוא הוטבל לנצרות לותרנית. למד באוניברסיטאות בברסלאו, בקניגסברג ובברלין והוכשר כרופא ב-1864. עם זאת, הוא נפסל לעיסוק ברפואה ועזב את גרמניה לקושטא במטרה להצטרף לשירות העות'מאני.
בטיולו דרך וינה וטריאסטה, עצר באנטיווארי שבאלבניה, שם התקבל בברכה על ידי הקהילה האירופאית ותוך זמן קצר החל בעיסוק רפואי. הוא שיפר את כישוריו הלשוניים ורכש יכולות בשפה הטורקית, האלבנית והיוונית. הוא היה לממונה על הקרנטינה בעיר ועזב אותה רק ב-1870 כדי להצטרף לצוותו של אסמאעיל האקי פאשא, מושל אלבניה הצפונית, בעבודתו הוא טייל באימפריה העות'מאנית, על אף שמעט פרטים ידועים על כך.
כאשר האקי פאשא מת ב-1873, שב אמין לניסה עם אלמנתו של האקי פאשא וילדיו, אליהם התייחס כאל משפחתו שלו, אך עזב במפתיע בספטמבר 1875, הופיע מחדש בקהיר ואז עזב לחרטום לשם הגיע בדצמבר. בנקודה זו אימץ את השם "מהמט אמין" (בערבית: "מוחמד אל אמין"), והחל לעסוק ברפואה ובאיסוף צמחים, בעלי חיים, וציפורים, שרבים מהם הוא שלח למוזיאונים באירופה. למרות שיש הרואים בו מוסלמי, לא ברור אם אכן המיר את דתו.
צ'ארלס גורדון, אז מושל אקווטוריה, פרובינציה של מצרים, הממוקמת בדרומה של סודאן של ימינו, שמע על הופעתו של אמין והזמין אותו להיות קצין רפואה ראשי של המחוז: אמין הסכים והגיע לשם במאי 1876. גורדון שלח את אמין באופן מיידי למשימות דיפלומטיות בבוגנדה ובבוניורו  בדרום, באוגנדה של ימינו, שם זכה לפופולריות הודות לסגנונו הצנוע ורהיטותו בשפת הלוגנדה.
אחרי 1876, עשה אמין את לאדו כבסיסו למשלחות איסוף באזור. ב-1878 מינה החדיו של מצרים את אמין כיורשו של גורדון בתור מושל המחוז, והעניק לו את התואר ביי. על אף התואר המכובד, הייתה לאמין מעט מאוד יכולת לשלוט; כוחו הצבאי היה מורכב מכמה אלפי חיילים ששלטו על לא יותר מרדיוס של מייל סביב המוצבים שלהם, והממשלה בחרטום הייתה אדישה להצעותיו לפיתוח.
המרד של מוחמד אחמד, המהדי, שהחל ב-1881 ניתק את אקווטוריה מהעולם החיצון ב-1883, ובשנה שבלאחריה צעד כראם אללה דרומה כדי לתפוס את אקווטוריה ואת אמין. ב-1885 אמין ומרבית כוחותיו נסוגו עוד דרומה לכפר ודאלי סמוך לאגם אדוארד. אף שנותקו מתקשורת לצפון, עדיין יכול היה להתכתב עם זנזיבר דרך בוגנדה. אמין פאשא היה נחוש בדעתו להשאר באקווטוריה, והשדרים שלו, שהועברו על ידי חברו וילהלם יונקר עוררו רגש ניכר באירופה ב-1886, במיוחד בשל מות גורדון בשנה שלפני כן.
המשלחת להצלתו של אמין פאשא, אשר הובלה על ידי הנרי מורטון סטנלי, נטלה על עצמה לחלץ את אמין על ידי עלייה במעלה נהר הקונגו ואז דרך יער איטורי, דרך קשה במיוחד שעלתה במותם של שני שלישים מן המשלחת. פרטים מדויקים של מסע זה תועדו ביומני הקצינים הלא אפריקאיים במשלחת שפורסמו. סטנלי פגש את אמין באפריל 1888 ולאחר שנה של ויכוח והססנות, שבמהלכה אמין ואחד מקציני המשלחת, אי ג'י מאונטני ג'פסון, נכלאו במבצר דופיל על ידי כוחות שמרדו מאוגוסט עד נובמבר 1888, השתכנע אמין לעזוב לחוף. הם הגיעו לבגמויו שבטנזניה של ימינו ב-1890. במהלך חגיגות נפצע אמין מנפילה ממרפסת וסטנלי עזב את אפריקה בלעדיו.
כאשר הוביל אמין פאשא בשנת 1892 משלחת גרמנית לחקר אגמים בפנים הארץ, הוא נתפס ונרצח על ידי סוחרי עבדים בקיננה.
ישראל אריה זלמנוביץ

הרב ישראל אריה זלמנוביץ (ד' בטבת תרע"ז, 29 בדצמבר 1916 - כ"ג בסיוון תשס"ג, 23 ביוני 2003) היה רבה של עכו ו"זקן חסידי צאנז" בישראל, לאחר השואה כיהן כרב במחנה ברגן בלזן.

תולדותיו

נולד בקכניה שברומניה, בנם של שמואל נטע ופריידה. למד בישיבות בטרנסילבניה ובהן וישווה וקלויזנבורג, שם היה מתלמידיו של הרב יקותיאל יהודה הלברשטאם. לאחר נישואיו, בשנת תש"א (1941), כיהן כר"מ בישיבה בבורשה. בשנת תש"ד (1944) נהרגו אשתו ובתו היחידה במחנה הריכוז אושוויץ. הרב זלמנוביץ היה במחנה ברגן-בלזן, ולאחר שחרורו היה מרבני מחנה העקורים ברגן-בלזן ופעיל מרכזי בקרב הניצולים בברגן-בלזן.
בשנת תש"ט (1949) עלה לישראל. עמד בראש הקבוצה שהכתירה את רבו הרב יקותיאל יהודה הלברשטאם לאדמו"ר מצאנז-קלויזנבורג. בשנות ה-50 נישא בשנית וכיהן ברבנות ביבנה. 
בתחילת שנות ה-60 מונה כרבה האשכנזי הראשי של עכו, וכיהן בתפקידו כעשרים שנה. בהגיעו לגמלאות פרש מן הרבנות בעכו ועבר להתגורר בבני ברק.  וכן היה רב של קריית צאנז בנתניה. נחשב זקן תלמידי האדמו"ר מקלויזנבורג וחסידי צאנז בישראל. לאחר פטירת האדמו"ר הכריז על מינוי שני בניו לאדמו"רים - בישראל ובארצות הברית. 
נפטר בשנת תשס"ג, ונקבר בבית הקברות סגולה בפתח תקווה.
באר שמע

היסטוריה

המקום ידוע ממקורות היסטוריים בשם בירזמה (באר צמא) או בירסמה (באר שמע) מהמאה ה-2 לספירה. האתר נזכר באונומסטיקון של אוסביוס מתחילת המאה ה-4 לספירה, ובמסמך הביזנטי Notitia Dignitatum מתחילת המאה ה-5 לספירה, מוזכרת יחידה צבאית בשם 'פרשים תמודים אילירים' שישבו באתר. האתר נזכר גם על ידי היסטוריונים נוצרים בתקופה הביזנטית כ'גרריס' ובו קהילה של נזירים אדוקים. בתקופה זו האתר היה מרכז שלטוני של הטריטוריה האימפריאלית של סלטוס גרריתיקוס.
האתר כולל כנסייה גדולה ובה רצפת פסיפס נדירה. הפסיפס כולל מדליונים ובתוכם בעלי חיים, דמויות מיתולוגיות, סלי פרי ואמפורות. גם מופיעות בו כתובות המציינות שהכנסייה נבנתה לכבודו של סטפנוס הקדוש. הכנסייה ניצבה בתחומיו של מנזר גדול, והיא אחת מכנסיות רבות במערב הנגב הצפוני המכילות פסיפסים דומים, כגון כיסופים, גרר ומגן, שהוקמו בצידם של יישובים גדולים מהתקופה הביזנטית, על צירי העלייה לרגל מארץ ישראל וסוריה אל דרום חצי האי סיני.
האתר נסקר לראשונה בשנת 1902 על ידי אלואיס מוסיל. בשנים 1989‏-1990 נוהלה במקום חפירה של רשות העתיקות שנוהלה על ידי דן גזית וישעיהו לנדר, ובה נתגלתה  הפסיפס. לאחר חקירת הפסיפס הוא כוסה באדמה למניעת השחתתו. בשנת 2006 נערכה עונת חפירות נוספת באתר. בעונה זו נתגלו חלקי מבנים רחבי ידיים, גת מפוארת עם מבנים שבהם אכסנו קנקני יין (קנקני שק וקנקני עזה) ומרתף שכנראה שימש כיקב, יסוד אמת מים ושרידי בית מרחץ. כמו כן, אותרו באמצעות מכ"ם חודר קרקע שרידי מבנה מסיבי, כנראה אמפיתיאטרון או בריכת מים גדולה. בחפירות התגלו גם מבנים מהתקופה האיסלמית הקדומה (המאה ה-8 לספירה), והממלוכית (המאות 14-13 לספירה). האתר עבר שוד אבנים רציני בתחילת המאה ה-20. הממצאים שנתגלו מביאים להשערה כי מדובר ביישוב גדול ומתוכנן היטב. לדעת מרדכי גיחון האתר שימש כחלק מקו ההגנה שנקרא לימס פלשתינה, שהוקם בתקופה הרומית ונועד להגן על הארץ הנושבת מפני פשיטות של נוודים מהמדבר.
ריצ'רד הנרי טוני

הגותו

עבודתו החשובה הראשונה של טוני נקראה הבעיה האגררית במאה ה-16 (1921). פרסם ספרים רבים בסוגיות חברתיות ובהם החברה הרכושנית (1921), דת ועליית הקפיטליזם (1926), שוויון (1931). כתביו מהווים מסמכים מכוננים בהגות הסוציאל-דמוקרטית, ובבסיסם ההנחה - המתבססת  על אמונתו הדתית - כי כל אדם הוא בעל ערך, ועל כן יש להגביל את בעלי העצמה מלפגוע בחלשים.
אפוטקס

היסטוריה

ב-1980 הייתה אפוטקס הראשונה לשווק גרסה גנרית של התרופה ללחץ דם פרופנולול. באמצע שנות התשעים הרוויחה אפוטקס ממכירות כ־700 מיליון דולר בשנה, ובכך היא שלטה ב-40% משוק התרופות הגנריות בקנדה. ב־2003 החלה אפוטקס לשווק לראשונה גרסה גנרית של התרופה נוגדת הדיכאון פארוקסטין, שבמקור נרשמה בפטנט על ידי החברה הבריטית גלקסו סמית' קליין. שיווק התרופה נעשה "בסיכון", לפני תום הדיונים בנוגע לפטנט בין החברה לגלקסו סמית' קליין.
ב־2006 הסכימו היצרניות ובעלות הפטנט של תרופת פלוויקס (Plavix) סאנופי אוונטיס ובריסטול מיירס סקוויב עם אפוטקס לישב את התביעה שלהן בעניין הפטנט. במסגרת ההסכם הסכימה החברה שלא לשווק גרסה גנרית של פלוויקס עד ספטמבר 2011 בתמורה לסכום כסף שלא פורסם. במסגרת ההסכם נכלל סעיף שאפשר לאפוטקס להתחיל לשווק את הגרסה הגנרית בארצות הברית עוד לפני תום הפטנט, במקרה שבו ההסכם ביניהן לא יתקבל על ידי משרד הסחר הפדרלי האמריקאי. ביולי ההסכם לא אושר בארצות הברית, וב־8 באוגוסט 2006 החלה אפוטקס לשווק את הגרסה הגנרית, כשבמשך חמישה ימים שבהם התאפשר לה לייצר את התרופה הציפה החברה את השוק במלאי לחודשים של הגרסה הגנרית.
ב־2007 רכשה אפוטקס את יצרנית התרופות הגנרית הבלגית Topgen ESV על מנת להרחיב את עסקיה של אפוטקס באירופה. באותה השנה רכשה החברה גם את החברה הספרדית Lareq Pharma SL מידי Industria Quimica Y Farmaceutica כדי להרחיב את נוכחותה במערב אירופה. ב־2010 השיקה אפוטקס גרסה גנרית של התרופה להורדת כולסטרול ליפיטור של פייזר בקנדה, לאחר דיונים עם פייזר בנוגע לפטנט שנמשכו ארבע שנים. הגרסה הגנרית ששיווקה אפוטקס שווקה בשם Apo-Atorvastatin. ב־2012 החלה החברה לשווק Apo-Rosuvastatin, גרסה גנרית של התרופה הקרדיווסקולרית קרסטור שפותחה ונרשמה במקור על ידי AstraZeneca.
ב־2010 הוצבה אפוטקס במקום השמיני ברשימת יצרניות התרופות הגנריות הגדולות בארצות הברית בדוח של FiercePharma, שהתבססה על מכירות במהלך שנת 2009.
ב־2013 השיקה אפוטקס גרסה ביוסימילרית של ניאולסטה של אמג'ן באירופה, המיועדת לטיפול בחולי סרטן המקבלים טיפול כימותרפיה. הגרסה של אפוטקס לתרופה נקראת גרטופיל (Grastofil) ורשומה באירופה על ידי Stada Arzneimittel.
ביולי 2017 תבעה טבע תעשיות פרמצבטיות את אפוטקס ומנכ״ל החברה ג'רמי דסאי וכן עובדת לשעבר בטבע ברינדר סנדהו, בטענה לגניבת סודות מסחריים. בינואר 2018 התפטר ג'רמי דסאי.
ב־15 בדצמבר 2017 נמצאה גופתו של מייסד החברה ברנרד שרמן ושל אשתו בביתם, ומשטרת טורונטו חקרה את המקרה בחשד שנרצחו.
פרנץ גיולאי

ביוגרפיה

גיולאי נולד ב-1 בספטמבר 1799 בעיר פסט, שהייתה אז בתחומי ממלכת הבסבורג העיר נמצאת כיום בתחומי הונגריה המודרנית. אביו היה איגנאץ גיולאי, אשר החזיק בדרגת לוטננט-פלדמרשל בצבא האוסטרי, ואמו הייתה מריה פון פרליין אידלשיים. בשנת 1816 התגייס לצבא האימפריה האוסטרית, והוצב כלוטננט בגדוד שנקרא על שם אביו. בשנת 1920 הועבר להוסרים, והועלה לדרגת אובר-לויטננט. שנה לאחר מכן הועבר לאולאנים וקיבל דרגת האופטמן. בשנת 1826 מונה לראש המטה של בריגדת ההוסרים "וירטמברג", ובשנת 1829 הועלה לדרגת אוברסט-לויטננט. בשנת 1831 הועלה לדרגת אוברסט, ובשנת 1838 לדרגת גנרל-מיור. בשנת 1846 הועלה לדרגת גנרלוטננט ומונה למפקד גדוד. בשנת 1847 מונה למושל הצבאי של אזור טריאסטה שבאיטליה.
בשנת 1848, התפשט אביב העמים אל איטליה ופרצה מלחמת העצמאות האיטלקית הראשונה. בתפקידו של גיולאי כמושל טריאסטה, היה עליו לדאוג להגנת נמלי הצי האוסטרי מפני המדינות האיטלקיות המורדות באזור. הוא שחרר במהירות מלחים ממוצא איטלקי, והודיע גם לספינות שכבר הפליגו מהנמלים לעשות כן. הוא דאג לצייד את הספינות במלחים אמינים, ותגבר את חילו המצב בטריאסטה ופולה. גיולאי ארגן מחדש את הכוחות האוסטריים שנסוגו מוונציה (שבה הוכרזה "רפובליקת סן מרקו"). מאמצי הזהירות שלו הוכיחו את עצמם כמשתלמים, והאזור שתחת שליטתו היה מבודד מאזור הקרבות.
בשנת 1849 קודם לדרגת לוטננט-פלדמרשל, וביוני של אותה שנה פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה מינה אותו כשר המלחמה של הקיסרות. במסגרת תפקידו זה, הוא לקח חלק חשוב בדיכוי המרד ההונגרי של 1848, וניהל את המצור על העיר ראב. הוא הודח מתפקידו ביולי 1850 ונשלח לפקד על הקורפוס ה-5 באזור מילאנו. עוד באותה שנה הועלה לדרגת פלדצוגמייסטר ונשלח בשליחות דיפלומטית לסנקט פטרבורג. בשנת 1857 מונה למושל אזור לומברדיה. בשנת 1859 הכריזו ממלכת סרדיניה והקיסרות הצרפתית מלחמה על אוסטריה, פותחות בכך את מלחמת אוסטריה-סרדיניה. מתוקף תפקידו של גיולאי, היה עליו להכריע את סרדיניה בטרם יספיק הצבא הצרפתי להתערב בצוה משמעותית. הכוח שתחת פיקודו כלל כ-220,000 חיילים, 824 תותחים ו-22,000 פרשים.
גיולאי פתח את המלחמה בחציית נהר טיצ'ינו בתקווה לכבוש את פיימונטה ולמנוע מהצרפתים להגיע אליה ברכבות. לרוע מזלו ירד גשם כבד בעת חציית הטיצ'ינו, כך שהמבצע התעכב ואפשר לפיימונטים להספיק להציף את שדותיהם ולעכב בכך את התקדמות צבאו. גיולאי הגיע לוורצ'לי במטרה לכבוש את טורינו, אולם אז הופיעו כוחות צרפתיים-סרדיניים כדי לחזק את אלסנדריה וגשרי נהר פו מסביב לקזאלה מונפראטו והכריחו אותו לסגת. ב-14 במאי הגיע קיסר צרפת נפוליאון השלישי לאלסנדריה ולקח את הפיקוד על הכוח הצרפתי-סרדיני. ב-20 במאי חלק מהכוח של גיולאי, שהיה תחת פיקוד הרוזן סטאדיון הובס בקרב מונטבלו בידי כוח צרפתי קטן בהרבה. 
בתחילת יוני הגיע גיולאי לתחנת הרכבת של מג'נטה, ונפוליאון בחר לתקוף אותו שם. חלק מהכוח הצרפתי בפיקודו של נפוליאון תקף חזיתית, בעוד שאר הכוח ביצע תנועת איגוף. חרף היתרון המספרי שלו, קרב מג'נטה הסתיים בתבוסה לגיולאי. ב-16 ביוני הוא הוחלף בידי היינריך פון הס. להגנתו הוא טען שחלק מהטעויות שעשה במהלך קרב מג'נטה נבעו מציות לפקודות שקיבל מווינה. הוא מת ערירי ב-1 בספטמבר 1868 בגיל 69, והוריש את רכושו ותוארו לדודנו מצד האם, גנרל חיל הפרשים לאופולד פון אידלשיים, אשר שינה את שמו בהתאם ללאופולד פון אידלשיים-גיולאי.
אניבל קבאקו סילבה

ביוגרפיה

קבאקו סילבה נולד בכפר באלגארבה שבדרום פורטוגל. ב-1964 סיים לימודי כלכלה באוניברסיטה הטכנית של ליסבון, וב-1973 קיבל דוקטורט מאוניברסיטת יורק. 
אחרי מהפכת הצפורנים ב-1974 הצטרף למפלגה הסוציאל-דמוקרטית (שלמרות שמה היא מפלגת המרכז-ימין העיקרית בפורטוגל). ב-1980 מונה לשר האוצר בממשלתו של פרנסישקו סה קרניירו.
הוא התנגד להשתתפות מפלגתו בממשלת האחדות עם המפלגה הסוציאליסטית שכיהנה בשנים 1983–1985, והיבחרו לראשות המפלגה ביוני 1985 סימנה את סוף הקואליציה. 
קבאקו סילבה הוביל את מפלגתו לניצחון בבחירות שנערכו ב-6 באוקטובר, אולם התוצאות הספיקו רק לממשלת מיעוט שהוקמה ב-6 בנובמבר. הממשלה נפלה בהצבעת אי אמון ב-1987. בבחירות שהתקיימו בעקבות כך הוביל קבאקו סילבה את מפלגתו לניצחון סוחף עם רוב מוחלט של קולות המצביעים ורוב מוחלט בפרלמנט. בבחירות הבאות ב-1991 רוב זה אף גדל. אולם משבר כלכלי שפגע במדינה ב-1993 הוביל לדעיכה בפופולריות שלו והוא החליט שלא לרוץ בבחירות של 1995, שבהן הפסידה מפלגתו את השלטון.
בשנת 1996 התמודד בבחירות לנשיאות פורטוגל, אך הפסיד לז'ורז'ה סמפאיו. בשנת 2006 התמודד שוב על הנשיאות, הביס את מתחריו מנואל אלגרה ומריו סוארש ונבחר לנשיא פורטוגל. ב-2011 נבחר לכהונה שנייה וכיהן בתפקיד עד מרץ 2016.
מישל הווארד

ביוגרפיה

מישל הווארד סיימה בית ספר תיכון באורורה שבקולורדו. בהמשך, סיימה את האקדמיה הימית של ארצות הברית ואת בית הספר לפיקוד ומטה של צבא ארצות הברית. במהלך מלחמת המפרץ שירתה כקצינת מכונות בספינת תחמושת. ב-1996 מונתה לסגנית מפקד אוניית לוחמה אמפיבית. ב-1999, מונתה לפקד על אוניית לוחמה אמפיבית והייתה האישה האפרו-אמריקאית הראשונה שכיהנה בתפקיד זה. היא המשיכה בתפקידי פיקוד בצי וב-2007 הועלתה לדרגת אדמירל משנה מדרג נמוך. באפריל 2009 מונתה למפקדת כוח משימה למלחמה בשוד ימי לחופי סומליה. ביומה השלישי בתפקיד, נחטפה הספינה מראסק אלבמה והווארד פיקדה על המבצע לשחרורו של קפטן הספינה ריצ'רד פיליפס שנלקח כבן ערובה. ב-2010 מונתה למפקדת כוחות הצי השישי בים הבלטי. ב-2012 מונתה לסגנית מפקד פיקוד כוחות הצי והועלתה לדרגת תת-אדמירל. ב-1 ביולי 2014 הועלתה לדרגת אדמירל (4 כוכבים) ומונתה לסגנית מפקד המבצעים הראשי של צי ארצות הברית. ביוני 2016 מונתה למפקדת כוחות הצי האמריקאי באירופה ובאפריקה וכיהנה בתפקידה עד אוקטובר 2017. הווארד פרשה מהשירות בצי בדצמבר 2017.

ביקור בישראל

ב-10 בינואר 2017 הגיעה הווארד לביקור בחיל הים הישראלי. הביקור היה דוגמה ליחסים החזקים הקיימים בין שני הציים. במהלך הביקור זרוע הים והמשלחת האמריקאית תיכננו את שיתופי הפעולה הקרובים בין הכוחות,  המשלחת האמריקאית ובראשה האדמירלית ביקרו בבסיס זרוע הים בחיפה ובבסיס הקומנדו הימי.  האדמירלית נפגשה עם מפקד זרוע הים, אלוף אלי שרביט, ובכירים נוספים בזרוע.
ביקור המשלחת היה מיוחד בשל דרגתה הבכירה של ראש המשלחת.
חיים מאיר הגר

ביוגרפיה

נולד לרבי ישראל הגר האדמו"ר מויז'ניץ בעיירה ויז'ניץ שבהאימפריה האוסטרו-הונגרית (כיום באוקראינה). נקרא חיים מאיר על שם סבו רבי חיים מקוסוב (התורת חיים) וסבו רבי מאיר מדז'יקוב. בשנת תרס"ה נישא למרגלית (מרגליא) בתו של רבי זאב מרחמסטריווקא. לאחר חתונתו התגורר ליד חמיו, אך לאחר תקופה קצרה חזר לויז'ניץ עקב געגועיו לטיש של אביו. במלחמת העולם הראשונה עקר עם אביו לגרויסוורדיין (אוראדיה) שברומניה.
בשנת ה'תרצ"ו (1936) אחר פטירת אביו, הוכתר לממלא מקומו כאדמו"ר מויז'ניץ בעיר גרויסוורדיין. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הורע מצבם של יהודי הונגריה והאדמו"ר היה פעיל בהסתרתם של צעירים רבים שנלקחו לעבודות כפייה בצבא ההונגרי. מספר חודשים טרם פלישת הנאצים להונגריה הגה תוכנית להברחת יהודים מהעיר גרויסוורדיין לרומניה מתוך הבנה שמצבם הטוב יחסית, של יהודי הונגריה, זמני בלבד, אך התוכנית לא יצאה לבסוף אל הפועל. עם פלישת הנאצים להונגריה בשנת ה'תש"ד (1944), הועבר עם יהודי גרויסוורדיין לגטו. בתו שבע ברכה הצליחה לסדר לו אישור ליציאה למחנה עבודה קטן של הצבא ההונגרי בכפר קטן בשם שואו-ווהארהג'י. האדמו"ר ביקש להימנע מעבודה בשבת והוא פצע את עצמו וכך הצליח לשכנע את הקצינים ההונגרים שיאפשרו לו להיות בשבת בכפר יחד עם חתנו רבי יהודה הורוויץ מדז'יקוב ושני חסידים שגם הם פצעו את עצמם. בשבת שולחו אסירי המחנה הקטן לאושוויץ. האדמו"ר ושלושת מלוויו ניצלו את שהותם בכפר, והצליחו לברוח ברגל לגבול עם רומניה עם חסיד נוסף. 
עם תום מלחמת העולם השנייה חזר לעיר גרויסוורדיין, והמשיך לכהן בה כאדמו"ר. לאחר יותר משנה, כשראה שהקומוניזם מתבסס ברומניה, החליט להגר ועבר לבלגיה שם התגורר כשנה. 
בחודש אלול ה'תש"ז עלה לארץ ישראל ובשנת ה'תש"ח החל בהקמת שיכון ויז'ניץ בבני ברק. מלבד בניית דירות ומוסדות לימוד וחינוך, בנה גם מלון ואולם שמחות, שההכנסות מהם נועדו להחזיק את מוסדות ויז'ניץ. נפטר בשנת ה'תשל"ב (1972) ונטמן בחלקת-ויז'ניץ בבית הקברות שומרי שבת בבני ברק שקנה עוד בחייו.
על שמו רחוב "אמרי חיים" בקריית ויז'ניץ. חתנו, הרב משה ארנסטר, הקים את קריות "מאור חיים" בירושלים ובצפת. אחת מהישיבות בקריה והישיבה באשדוד נקראו על שמו. בערים רחובות, אשדוד מודיעין עילית ובית שמש קיימים בתי מדרש בשם "אמרי חיים".

יצירתו

נחשב ללמדן ומתמיד גדול וקיבל סמיכה לרבנות מרבי שלום מרדכי שבדרון, המהרש"ם מברז'אן. דברי תורתו נאספו בסדרת הספרים "אמרי חיים" ו"ליקוטי אמרי חיים". תורתו מתובלת בגימטריות רבות כמיטב המסורת של חסידות ויז'ניץ.
חיבר מספר ניגונים, המתאפיינים ברגש. מבין לחניו התפרסמו "כבודו מלא עולם","השבת נועם הנשמות", ועוד.
…And Then There Were Three…

Ballad of Big

Ballad of Big הוא השיר השלישי באלבום. השיר נכתב על ידי כל חברי הלהקה (טוני בנקס, פיל קולינס ומייק ראת'רפורד). זהו השיר השיר הראשון באלבום שכלל שיתוף פעולה בין השלושה. השיר מספר על ענק בשם ג'ים אשר מפחד מכולם. אורך השיר 5 דקות. והשיר, כמו השירים בתקופה של הלהקה עם פיטר גבריאל, נפתח בשקט ומתפתח לשיר רוק קצבי ואגרסיבי. השם המקורי של השיר היה Ballad Of Big Jim.

Deep in the Motherlode

Deep in the Motherlode נכתב על ידי הבסיסט/גיטריסט הלהקה מייק ראת'רפורד. השיר יצא לאור כרצועה השישית באלבום.
השיר מספר סיפור בדיוני על מסעותיו של אדם בתקופת בהלת זהב בנבדה ומשפחתו, שהאיצה בו לקבל זהב רב ככל שהוא יכול.
המילים "Go West young man" ("לך למערב איש צעיר") הן התייחסות למשפט מפורסם של הוראס גרילי, אשר, ב-13 ביולי 1865 פרסם מאמר: "לך איש למערב איש צעיר, תיסע מערבה ותגדל עם המדינה".
השיר בוצע בהופעות הלהקה בהופעות לקידום האלבום ב-1978 ושימש תכופות כשיר הפתיחה בסיבוב ההופעות שלהם בשנת 1980, אבל השיר לא בוצע בהופעה חיה לאחר מכן. ביפן ובצפון אמריקה השיר הופץ כסינגל, אך שמו שונה ל- "לך איש צעיר מערב", כשורה זה החוזרת על עצמה לאורך כל השיר.

Many Too Many

Many Too Many הוא סינגל נוסף מהאלבום. הגיע למקום ה-43 במצעד הסינגלים הבריטי. לבי-סייד של הסינגל נוספו שני שירים שלא הופיעו בשום אלבום אולפן של הלהקה. "Vancouver" ו-"The Day the Light Went Out" שני שירים אלו לבסוף יצאו במארז התקליטורים של הלהקה Genesis Archive 2: 1976–1992. לשיר זה צולם וידאו קליפ.
השיר כולל את השימוש האחרון של הלהקה במלוטרון בכל ההקלטות של ג'נסיס. למרות זאת, קלידן הלהקה טוני בנקס השתמש במלוטרון באלבום הבכורה שלו A Curious Feeling שיצא שנה לאחר מכן.
השיר מעולם לא בוצע בהופעות החיות של הלהקה. אך השיר הושמע שוב בסיבוב ההופעות של הלהקה. גם בסיבוב ההופעות לאיחוד הלהקה בנקס הציע לנגן את השיר אך זה נדחה.
פול ברג

קורות חיים

פול ברג נולד בברוקלין שבניו יורק. הוא החל את לימודיו בסיטי קולג' של ניו יורק, שם למד הנדסה כימית, אך כיוון שלא נמשך ליישומים של הכימיה בתעשייה, הוא עבר ללמוד ביוכימיה באוניברסיטת המדינה של פנסילבניה. תוך כדי לימודיו לתואר הראשון, הצטרף ברג למאמץ המלחמתי של ארצות הברית במלחמת העולם השנייה ושירת כטייס בצי. את התואר הראשון בביוכימיה הוא קיבל בשנת 1948.
במחקריו שלאחר התואר הראשון, עסק ברג בשימושם של איזוטופים רדיואקטיביים כעוקבים במערכת המטבוליזם, באמצעות איזוטופים מסוימים של פחמן או אטומים כבדים של חנקן הוא הצליח להבין איך המזון שמגיע מהדם לתא הופך לחומר התא. עבודת הדוקטורט שלו ידועה כיום כ"המרה של חומצת נמלים (חומצה פורמית), פורמלדהיד ומתנול למצב מצומצם של קבוצות המתיל במתיונין". ברג גם היה אחד הראשונים שהוכיחו שלקופקטורים של החומצה הפולית ושל ויטמין B₁₂ יש תפקיד חשוב במטבוליזם. את הדוקטורט בנושא קיבל מאוניברסיטת קייס וסטרן ריזרב קליבלנד בשנת 1952.
לאחר הדוקטורט הוא החל להתמקד באנזימים ולכן השתלם בנושא בקופנהגן ובאוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס. באותו זמן גילה תגליות חדשות, בהן האנזים שיוצר את הנוקלאוזיד טריפוספט עבור תרכובת חומצת הגרעין. הוא החל לעסוק פחות בביוכימיה מטבולית ויותר בביולוגיה מולקולרית - ובעיקר בפעולת הגנים ובהיווצרות החלבונים.
בשנת 1959 מונה למרצה במחלקה החדשה לביוכימיה בבית הספר לרפואה באוניברסיטת סטנפורד, וכשנה לאחר מכן התמנה שם לפרופסור, בשנת 1969 מונה לראש המחלקה לביוכימיה, תפקיד שבו כיהן כחמש שנים.
בשנת 1973 סטנלי כהן, פול ברג והרברט בוייר ביצעו את מה שעתיד היה להיות אחד מהניסויים הראשונים בתחום של הנדסה גנטית. בשנת 1977 הוא פיתח שיטת תיוג DNA בשם תרגום ניק. בשנת 1980 חלק ברג פרס נובל לכימיה עם וולטר גילברט ופרדריק סנגר, בזכות תרומתם החשובה לחקר חומצות הגרעין והשחלוף .
מחקריו החדשים של ברג כפרופסור באוניברסיטת סטנפורד ובמכון סאלק עוסקים (נכון ל-2003) בביולוגיה מולקולרית ושחלוף. מטרתו העיקרית היא לכוון גנים ממקור זר ללוקוס מסוים בגנום בתדירות גבוהה על מנת לתקן DNA פגום. הוא כמו כן עוסק בניסויים בתאי גזע ומעורב במחקרים על נגיף ה-HIV הגורם לאיידס.
ברג נעשה פרופסור חבר במוסדות נוספים וב-1985 התמנה לעמוד בראש מכון בקמן לרפואה גנטית. הוא כיהן במספר תפקידים בוועדה המייעצת לפרויקט הגנום האנושי (ובהם כיושב ראש), הוא היה נשיא האגודה האמריקאית לכימאים ביולוגיים ועוד. ברג היה ממארגני ועידת אסילומר לשחלוף שהתקיימה ב-1975 בפסיפיק גרוב, קליפורניה אשר עסקה ברגולציית הביוטכנולוגיה ונחשבת לאחת הוועידות החשובות ביותר שהתקיימו בנוגע לכללי הביוטכנולוגיה. ברג הוא מחשובי המדענים המשפיעים על מדיניות השיבוט ותאי הגזע בארצות הברית.