טופולב Tu-95

עיצוב ופיתוח

בשנת 1949 תכנן צוות בראשות אנדרי טופולב את המפציץ הבין-יבשתי הראשון של ברית המועצות, טופולב Tu-85, שהיה גרסה גדולה יותר של Tu-4, חיקוי של המפציץ האמריקאי B-29 סופרפורטרס. אולם יכולותיו של ה-Tu-85 לא היו מספיקות כנגד הדור החדש של מטוסי הירוט האמריקאים אשר היו מסוגלים לטוס בכל מזג אוויר. על רקע זה קיבלו, בשנת 1950, טופולב וצוותו רשימת דרישות חדשה, ביניהן למטוס החדש היה צריך להיות טווח מבצעי של 8,000 ק"מ ללא תדלוק, טווח ארוך דיו כדי לאיים על מטרות בארצות הברית. עוד נדרש המטוס החדש לכושר נשיאה של 11 טון עד למטרה. אחת הבעיות הגדולות של טופולב הייתה הבחירה במנוע מתאים למטוס, היות שהדור הראשון של מנועי הסילון צרך כמות גדולה של דלק ולעומתו מנועי טורבו פרופ היו חסכוניים יותר ואיפשרו טווח טיסה גדול יותר. לאור זאת בחר טופולב במנועי טורבו פרופ במהירות גבוהה.
למטוס תוכננו ארבעה מנועי טורבו פרופ, קוזנצוב NK-12, בהספק של 8,948 קילוואט, אשר כל אחד מהם הניע שני מדחפים הנעים בכיוונים הפוכים, סך הכל שמונה מדחפים למטוס. אף שהמנועים היו מתקדמים מאד, עיצוב המטוס היה שמרני למדי: כנף תחתית בזווית של 35 מעלות. זווית הכנף איפשרה את מיקום המפגש בין הכנף לגוף המטוס בקדמת דלת ההפצצה. למטוס היו שלושה מערכי גלגלים, הקדמי התקפל כלפי אחור. המטוס הראשון המריא בשנת 1953. ייצור סדרתי של המטוס החל בשנת 1956. במשך שנים ארוכות המטוס היה ידוע למערב בשם TU-20 אף ששם הדגם שונה ל-TU-95 מעת שנכנס לשימוש מבצעי.
בדומה לעמיתו האמריקאי, B-52 סטרטופורטרס, ה-Tu-95 המשיך לפעול גם בשירות חיל האוויר הרוסי לאחר התפרקות ברית המועצות, תוך שלאורך השנים הוכנסו שיפורים ושינויים בדגם המקורי. אחת הסיבות לאריכות הימים של דגם זה הייתה באפשרות לשנות את מאפייני המטוס למשימות משתנות. במקור נועד המטוס לשמש כמפציץ גרעיני ואילו היום הוא משמש למגוון רחב של משימות כגון, שיגור טילי שיוט, סיור ימי (Tu-142), ואף כמטוס נוסעים אזרחי (Tu-114). על בסיס הגרסה האזרחית פותח מטוס להתרעה מוקדמת (Tu-126).
בתחילה לא זכה המטוס ליחס רציני מצד הכוחות המזוינים של ארצות הברית, על פי הערכות ראשונות הטווח המרבי של המטוס היה כ-12,500 ק"מ במהירות מרבית של כ-640 קמ"ש. נתונים אלה תוקנו מאז מספר רב של פעמים לנוכח ביצועיו המשופרים של המטוס.

סמל המלחמה הקרה

גרסת ה-Tu-95RT באופן מיוחד הייתה לאחד הסמלים המוכרים ביותר של המלחמה הקרה כאשר ביצע משימות של סיור ימי ארוך טווח ואיתור מטרות למטוסים אחרים, לספינות מלחמה ולצוללות. דגם זה ניתן היה לזיהוי בזכות הבליטה הייחודית בגחונו, שבה הייתה אנטנת ראדאר לאיתור ספינות. הצי האמריקאי הציב את ירוטם של מטוסים אלה בעדיפות גבוהה, במרחק שאינו פחות מ-320 ק"מ מנושאת מטוסים אמריקאית. את המשימה ביצעו בדרך כלל מטוסי ירוט מסוג F-14 טומקט, אשר ליוו את המפציץ עד אשר יצא מן הטווח הקרוב לנושאת המטוסים. לעיתים הדגימו מטוסי הצי האמריקאי יכולת ליירט את המפציץ בטווח גדולים יותר, עד 1,600 ק"מ מנושאת המטוסים.
בעת היירוט, התותחן היושב בזנב ה-Tu-95 היה מציב את תותחיו כשהם מכוונים כלפי מעלה, כדי לאותת שאין הוא בא בכוונה תוקפנית. באופן דומה, כללי היירוט של נאט"ו אסרו על מטוסי היירוט לבצע נעילת כוונות ירי על המפציץ, כדי שהדבר לא ישתמע כצעד תוקפני.
בשיא המלחמה הקרה היה מתקיים סיור שבועי קבוע של צמד מטוסי Tu-95, אשר היו ממריאים מחצי האי קולה וטסים עד לקובה לאורך החוף המזרחי של ארצות הברית ואשר היו מלווים לאורך כל דרכם על ידי מטוסי יירוט אמריקאים.

מפגשים באוויר

מטוסי קרב מערביים נשלחים לעיתים קרובות ליירט מפציצי Tu-95 במהלך ביצוע משימתם בשולי המרחב האווירי של נאט"ו. טייסי מטוסי ירוט רבים דיווחו כי הנתונים הקיימים על ביצועי המטוס אינם משקפים את מלוא יכולתו היות שטייסי ה-Tu-95 מסוגלים להאיץ את המטוס למרחק קצר במהירות שהיא מעבר ליכולות מטוסי קרב מסוימים, במיוחד מטוס היגואר ‏ SEPECAT. קיימים אף סיפורי טייסי יירוט על מטוסי Tu-95 אשר סוטים לפתע ממסלולם כדי להדוף את מטוסי היירוט ממסלולם או לגרום להם להאט באופן פתאומי. סיפורים דומים קיימים אף מצד טייסים רוסים. בשנות ה-80 התנגש מטוס F-16 של חיל האוויר הנורווגי במטוס Tu-95 בעוד המטוס הנורווגי מלווה את המטוס הסובייטי אל מחוץ למרחב האווירי של נורווגיה. ככל הנראה הטייס הנורווגי התקרב באיטיות אל מטוס הטופולב עד שנקלע אל מערבולות קצה כנף של המפציץ הכבד ונפגע בקצה הכנף. שני המטוסים הצליחו לנחות בשלום לאחר ההתנגשות.
עד לשנת 1999 מטוסי Tu-95, אשר נהגו לטוס בזוגות, היו מתקרבים עד למרחק של יכולת שחרור טילים מצפון אמריקה, הן בצידה האטלנטי של היבשת בין גרינלנד לאיסלנד, והן בצידה המערבי של היבשת בים ברינג, סמוך לאלסקה. בחודש יוני 1999 ארבעה מפציצים רוסים, זוג מטוסי Tu-95 וזוג מטוסי Tu-160, נאלצו לפנות לאחור לאחר שיורטו על ידי מטוסי קרב אמריקאים. תקרית דומה אירעה בחודש ספטמבר 1999, אולם אז פנו המפציצים הרוסים לאחור עוד בטרם נוצר מגע בין המטוסים. אף בתחילת המאה ה-21 ממשיכים מטוסי Tu-95 רוסים לסייר סמוך למרחב האווירי של ארצות הברית ומדינות נאט"ו והם מיורטים על ידי מטוסי קרב של מדינות נאט"ו. מפציצי ה-Tu-95 הנמצאים היום בשירות חיל האוויר הרוסי הם מדגם Tu-95MS אשר נבנו בשנות ה-80 וה-90 של המאה ה-20. 
ב-18 באוגוסט 2007 הכריז נשיא רוסיה ולדימיר פוטין כי מטוסי ה-Tu-95 יחדשו את הסיורים הימיים ארוכי הטווח הקבועים שערכו במהלך המלחמה הקרה, סיורים שפסקו למשך 15 שנה.