פוג'יין טולואו

יוּצָ'אנְג לוֹאוּ

יוּצָ'אנְג לוֹאוּ ((裕昌樓) שוכן בכפר שְׂיָאבָּאנְלְיָאו בפלך שׁוּיָאנְג שבנפת נאנג'ינג. טולואו זה, אף שהוא אחד מהפוג'יין טולואו, לא נכלל באתר המורשת העולמית של אונסק"ו. הוא נבנה ב-1308 (תקופת שושלת יואן) על ידי משפחת ליו המורחבת. זהו אחד הטולואו העתיקים והגבוהים ביותר בסין. יוּצָ'אנְג לוֹאוּ כונה "בניין הזיגזג", מפני שמבנה העץ אינו ישר או מאונך, אלא מזגזג לימין ולשמאל. הסיבה למבנה זה נובעת בטעות במדידות. אבל למרות פגם זה עמד טולאו גבוה זה במשך 700 שנים בפני פגעי הטבע והאדם. קוטר הטבעת החיצונית של יוּצָ'אנְג לוֹאוּ הוא 36 מטרים, ובכל אחת מחמש הקומות יש 50 חדרים.
בכל אחד מ-25 המטבחים בקומת הקרקע בחלק האחורי של הטבעת יש באר מים פרטית ליד התנור. זהו הטולואו היחיד בכל פוג'יין שבו יש אספקת מים נוחה דומה.
עד 2003 הייתה טבעת פנימית בגובה קומה אחת שהקיפה את אולם האבות הקדמונים. חלק זה של הבניין ניצב ללא פגע במשך 700 שנים, עד שלרוע המזל הוא פורק ב-2003.

מקבץ נָאנְשִׂי טולואו

מקבץ נָאנְשִׂי טולואו (南溪土楼群) הוא שם של קטע בעמק נָאנְשִׂי ("הערוץ הדרומי") בפלך חוּקֶנְג בנפת יונדדינג, שלאורך כמה קילומטרים בנויים בו טולואו ברציפות. בשל האפקט החזותי יש המכנים את האזור "טולואו החומה הגדולה" (土楼长城). אחד מהטולואו במקבץ זה הוא יֵנְשְׂיָאנְג לוֹאוּ (衍香楼) בכפר שִׂינָּאן (24°36′22″N 116°58′30″E), טלואו עגול בקוטר של 40 מטרים ובגובה ארבע קומות המסומן באתר המורשת של אונסק"ו כ-004–1113.

הטולואו העגול הגדול ביותר

צֶ'נְגְצִ'י לוֹאוּ בנפת יונגדינג נחשב במשך שנים רבות לטולואו הגדול ביותר שקוטרו 73 מטרים, אבל חְוָאנְג הָאנְמִין מצא ששׁוּן-יוּ' לוֹאוּ (顺裕楼) בנפת נאנג'ינג גדול ממנו וקוטרו 74.1 מטרים. טולואו זה נבנה ב-1933, ויש בו ארבע קומות. הקיר החיצוני בגובה 15 מטרים ועוביו בבסיס 1.6 מטרים, סביב כל טבעת 64 חדרים, פתח ראשי אחד ושתי דלתות צדדיות. עם זאת התואר "הטולואו הגדול ביותר" שייך לפֿוּשֶׁנְג לוֹאוּ (福盛楼) שנבנה החל ב-1968 והושלם ב-1981. קוטרו 77.42 מטרים. הוא שוכן בכפר צֶ'נְדונְג בנפת יונגדינג.

הטולואו הקטן ביותר

צְווֵיְלִין לוֹאוּ (翠林楼) בפלך נָאנְקֶנְג בנפת נאנג'ינג הוא הטולואו הקטן ביותר, קוטרו 14 מטרים בלבד וגובהו שלוש קומות. טולואו זה נבנה ב-1617.

אדריכלות

תוכנית המבנה של הטולואו מבוססת על מסורת המגורים הסינית של עיקרון ה"סגור כלפי חוץ, פתוח כלפי פנים": חומה חיצונית גבוהה, אזור המגורים בהיקף וחצר משותפת במרכז. מבנה קטן במרכז שחזיתו פתוחה שימש כהיכל לסגידה לאבות הקדמונים, חגיגות, פגישות, חתונות, לוויות ופעילויות טקסיות אחרות. צורות המבנה האפשריות היו מעגל, חצי מעגל, אליפסה, ריבוע, מלבן ומחומש לא סימטרי.
יסודות מבנה הטולואו נבנה מריצוף של אבנים על גבי אדמה דחוסה, בשתיים עד שלוש שורות. סביב השורה העליונה נבנה מרזב מעוגל על מנת למנוע ממי הגשם לפגוע בחומת הטולואו הרגישה למים.
במרבית המקרים מורכב קיר הנושא החיצוני של הטולואו משני חלקים. החלק התחתון בנוי משברי אבנים או חלוקי נחל מלוכדים באמצעות תערובת סיד, חול וחרסית לגובה שבין מטר לשני מטרים, כתלות בגובה מי השיטפונות באזור. חומת האדמה הנגוחה נערמת על החלק הבנוי מאבנים. בניית קיר אדמה מאדמה נגוחה המעורבת באורז דביק ומחוזקת באמצעות מוטות חזרן המונחים אופקית תוארה לראשונה במדריך התקני לבנייה מתקופת שושלת סונג הקרוי "יִינְגְדְזָאו פָאשְׁה" (營造法式).
הקירות נבנו כשהם נוטים כלפי המרכז, כך שכוח המשיכה הטבעי מהדק את הקיר. עובי חומת הטלואו הולך ויורד עם הגובה כפי שמצוין ב"יִינְגְדְזָאו פָאשְׁה". בשתי הקומות הראשונות של חומת הטולואו אין חלונות או חרכי ירייה, אלה מצויים רק מהקומה השלישית ומעלה, משום שהחדרים בקומות התחתונות שימשו כמחסנים והמגורים היו בקומות העליונות.
הגגות מכוסים ברעפים מחרסית קלויה, מסודרים בצורה רדיאלית. על מנת לפצות על ההיקף הגדל ככל שהתרחקו מהחלק העליון השתמשו בטכניקה המכונה "החדרת למבדה" (מרבית רעפי הגג הונחו למעלה כלפי מטה, את המרווחים שנוצרו בסידור הרדיאלי פיצו בעזרת מקטעים של רעפים שהונחו בצורת λ ). טכניקה זו אפשרה להניח את הרעפים בצורה רדיאלית, בלי שייווצרו מרווחים, ובלי צורך להניח רעפים בגודל משתנה (קטנים למעלה גדולים למטה).
המזחילות (החלק של הגג הבולט מעבר לקיר) בולטות כשני מטרים מעבר לקיר ומגינות בכך על חומת האדמה הנגוחה מהנזקים שהיו נגרמים ממי גשמים.
בשלד העץ שתמך בגג לא השתמשו באלמנטים של דוֹאוּגונְג הנפוצים בבנייה הסינית המסורתית.
פרוזדורים מעגליים מהקומה השנייה ועד הקומה העליונה נבנו מלוחות עץ שהונחו על קורות עץ אופקיות שקצה אחד שלהם הוחדר לחומת האדמה. הפרוזדורים מוגנים בעזרת מעקות עץ.
גרמי מדרגות מפוזרים באופן שווה סביב הפרוזדורים, המספר הנפוץ הוא ארבעה גרמי מדרגות. כל גרם מדרגות מוביל מקומת הקרקע לקומה הגבוהה ביותר.
בארות מים ציבוריות בקבוצות של שתיים או שלוש ממוקמות במרכז החצר. בטולואו עשיר יותר הייתה באר מים לכל משק בית במטבח שבקומת הקרקע.

מגורים לקהילה של שווים

שלא כמו בסוגי מבנים אחרים ברחבי העולם שהאדריכלות שלהם משקפת מעמד חברתי, מפגין פוג'יין טולואו מאפיין ייחודי של מבנה מגורים קהילתי שוויוני. כל החדרים בנויים באותו גודל ומאותם חומרים, אותם קישוטים חיצוניים, סגנון אחיד של חלונות ודלתות, ואין פנטהאוז ל"מעמדות העליונים". משפחה קטנה הייתה בעלים של מקטע אנכי מקומת הקרקע ועד קומת הפנטהאוז, בעוד שמשפחה גדולה הייתה יכולה להיות בעלים של שניים או שלושה מקטעים אנכיים.
בטולואו שכנו בדרך כללו בני משפחה מורחבת (באנגלית Clan) מענפים של כמה דורות. בכמה מהטולואו הגדולים יותר התגוררו בני כמה משפחות מורחבות. מלבד הבניין עצמו היה רכוש ומתקנים משותפים נוספים: בארות המים, האולם שבו נערכו הטקסים, שירותים, חדרי רחצה וכלי נשק. אפילו הקרקע מסביב, האדמה החקלאית, עצי פרי וכו' היו משותפים. דיירי הטולואו עיבדו את הקרקע במשותף. שיתוף זה נמשך גם בשנות ה-60 של המאה ה-20 בתקופה שהמשטר הקומוניסטי כפה על הכפריים את שיטת הקומונות. בתקופה זו נתפש לעיתים טולואו על ידי עובדים של קומונה אחת. לכל משפחה קטנה היה רכוש פרטי משלה, וכל אחד מענפי המשפחה נהנה מפרטיות מאחורי דלתיים סגורות.
בעבר הייתה חלוקת המגורים מבוססת על ענפי המשפחה של הזכרים, כל בן נמנה כענף אחד. חובות ציבוריות כדוגמת ארגון חגיגות, ניקיון השטחים הציבוריים, פתיחה וסגירה של השער הראשי וכו' הוקצו לענף משפחתי על בסיס מחזורי.
כל ענפי המשפחה המורחבת חסו תחת גג משותף אחד, המסמל אחדות והגנה תחת כנפי המשפחה המורחבת. כל בתי המשפחות פנו להיכל האבות הקדמונים במרכז שסימל סגידה לשושלת האבות וסולידריות של המשפחה המורחבת. כשהמשפחה המורחבת גדלה הבניין התרחב כלפי חוץ באמצעות הוספת טבעת חיצונית קונצנטרית נוספת או על ידי בניית טולואו נוסף קרוב במקבץ. כך המשפחה המורחבת נשארה יחד.
כיום צצים בנייני מגורים ובהם מתקנים מודרניים בכפרים בסין. דיירים רבים קנו דירות מודרניות ועזבו את המגורים בטולואו, או שעברו לערים על מנת לשפר את רמת חייהם. את דירתם בטולואו הם נעלו, וחזרו רק לחגיגות או למפגשים משפחתיים.

מעוזי הגנה יעילים

מהמאה ה-12 ועד המאה ה-19 הסתובבו כנופיות של שודדים חמושים בדרום סין. תושבי דרום פוג'יין בנו תחילה מעוזים בראשי ההרים למטרות הגנה. מעוזים מוקדמים אלו התפתחו מאוחר יותר לפוג'יין טולואו.
החומות החיצוניות העבות (שני מטרים בתחתית שהלכו והצטמצמו למטר בחלק העליון) של הטולואו היו חסינות בפני חצים או נשק קל. הקטע התחתון של הקירות החיצוניים בגובה של מטר עד שני מטרים נבנה לעיתים מגושי גרניט או חלוקי נחל גדולים. קטע זה היה עמיד בפני ניסיונות חפירה, מכיוון שהשכבה החיצונית של חלוקי הנחל הונחה בכוונה כך שהקצוות הקטנים פונים החוצה – היה זה חסר תוחלת לתוקף לחלץ חלוקים אלו. חפירת מנהרה תחת החומה גם היא לא הייתה אפשרית, משום שקטע קיר זה הבנוי מחלוקים נמשך למעלה ממטר מתחת לפני הקרקע.
קטע החומה הבנוי מאדמה בנוי מאדמה נגוחה יחד עם תערובת סיד-חול-חרסית ומחוזק במקלות חזרן אופקיים לחיזוק צדי. החומה הייתה מוצקה כמו מצודה, חסינה אפילו לאש תותחים. ב-1934 השתלטה קבוצה של איכרים מנפת יונגדינג על אחד מהטולואו כחלק מהתקוממות נגד הממשל. הצבא ירה 19 פגזי תותח כנגד חומת הטולואו ואלו רק הותירו שריטות בלבד בחומה החיצונית.
החוליה החלשה במבצר היא בדרך כלל השער, אבל השער של פוג'יין טולאו תוכנן במיוחד להגנה. מסגרת השער הייתה בנויה מגוש גרניט מוצק, הדלתות הכפולות נבנו מלוחות עץ מוצקים חסיני אש בעובי 13 סנטימטר, מחוזקות בלוחות ברזל עבים. דלת השער הראשית נחסמה מבפנים באמצעות כמה מוטות עץ חזקים שהוכנסו אופקית ואנכית לחורים בגרניט. על מנת להגן בפני אויב שינסה להצית את הדלת הקדמית צוידו כמה דלתות בחלקן העליון במכלי מים על מנת לכבות הצתות.
כהגנה אקטיבית השתמשו דיירי פוג'יין טולואו בנשק חם כשהם יורים מחרכי הירייה בקומה העליונה של המבנה. בכמה פוג'יין טולואו נבנו פרוזדורים מעגליים לאורך החומה מצדה הפנימי על מת לאפשר תנועת אנשים ותחמושת.

מחקר

המונח "טולואו" הופיע לראשונה ברישומי נפת גָ'אנְגְג'וֹאוּ ב-1573 בתקופת שושלת מינג. ברישומים נכתב שבשל הגידול בפעילות השודדים, בנו כפריים רבים מעוזים מבוצרים וטלואו כאמצעי הגנה. משפחות רבות התאגדו יחד במעוז, וכמה מעוזים או טולואו התאגדו ומינו שומרים וצופים, שהיו על המשמר וצוידו בתופים וגונגים להשמעת אות אזעקה לכל סימן של פולשים או שודדים מתקרבים. בשל הסולידריות הרבה שבין דיירי הטולואו לא העזו כנופיות שודדים גדולות המונות אלפי איש לתקוף את תושבי הטולואו.
המונח "טולואו" הופיע מדי פעם בכמה שירים, מלבד זאת קיומם של הטולואו לא הופיע בזרם המרכזי של הספרות, והם לא הוזכרו בספרות המוקדשת למחקר של מגורי התושבים לפני 1956.
ב-1956 היה פרופסור לְיוֹ דוּן-גֶ'ן (刘敦桢), שעמד בראש מחקר המגורים של תושבי סין החוקר הראשון שערך מחקר על הפוג'יין טולואו. ספרו "היסטוריה של אדריכלות סינית עתיקה (中国古代建筑史) שיצא לאור ב-1964 תיאר את צֶ'נְגְצִ'י לוֹאוּ ואת יִיחְווָאי לוֹאוּ (艺槐楼).
באפריל 1957 התפרסם מאמרם של גָ'אנְג בּוּצְ'ייֵן (张步骞), ג'וּ מִינְגְצְ'וֵ'אן (朱鸣泉) וחוּ גָ'אנְלְיֵה (胡占烈) "מגורים של ההאקה בנפת יונגדינג של מחוז פוג'יין" (福建永定客家住宅) בביטאון של המכון הטכנולוגי של נאנג'ינג.
ב-1980 הופיע צֶ'נְגְצִ'י טוּלוֹאוּ בספר שכותרתו "היסטוריה של אדריכלות סינית עתיקה". מאז ואילך לא פסק זרם של חוקרים שהגיעו מסין עצמה, טייוואן, יפן, אירופה ואמריקה לנפות יונגדינג וגָ'אנְגְג'וֹאוּ בפוג'יין על מנת לתור ולחקור את הטולואו. בולט ביניהם חְוָאנְג הָאנְמִין (כיום עומד בראש מכון תכנון האדריכלות בפוג'יין) שבילה עשרים שנים במחקר הטולואו של פוג'יין. התיזה של עבדות המאסטר שלו "המאפיינים המסורתיים והסגנון האזורי של מגורי אזרחים בפוג'יין" הושלם ב-1982 והתפרסם בכתב העת הסיני "ארכיטקט". חוקר יפני פרסם דו"ח "מחקר על מגורי אזרחים סיניים – הטולואו העגול והמרובע" שבעקבותיו יצא ספר ותערוכת צילומים ביפן ב-1989. ב-1997 האדריכל ההולנדי הרמן הרצברגר בחן את הפוג'יין טולואו, וב-1999 בחן ד"ר נוויל אגניו (Neville Agnew) ממכון השימור על שם גטי (Getty Conservation Institute) את טְייֵנְלְווֹקֶנְג, יוּ'צָ'אנְגְ לוֹאוּ וחֶגְווֵיְלוֹ.
הספר "פוג'יין טולואו" מאת חְוָאנְג הָאנְמִין יצא לאור בטאיוואן ב-1994. מהדורה מתוקנת ומשופרת יצאה לאור בסין ב-2003. הספר מכסה את ההיסטוריה של הטולואו, מאפייני הסגנון שלו, התפוצה הגאוגרפית שלו, פולקלור על טולואו וכו'. טרם יצאה לאור ספרות מחקר בנושא בשפות אחרות דוגמת אנגלית.