המצור על לנינגרד

מתקפה גרמנית

ב-27 ביוני 1941 (ימים אחדים לאחר תחילת מבצע ברברוסה) החליטה מועצת נציגי הפועלים של לנינגרד לגייס אלפי אנשים לבניית ביצורים להגנה על העיר. נבנו כמה קוי הגנה. אחד מקווי הביצורים נמשך משפך נהר הלוגה לצ'ודובו, גטצ'ינה, אוריטסק, פולקובו ואז דרך נהר נייבה. קו ביצורים אחר עבר דרך פטרהוף לגטצ'ינה, פולקובו, קולפינו וקולטושי. קו ביצורים נוסף נגד הפינים נבנה בפרבריה הצפוניים של לנינגרד. בסך הכול נבנו על ידי האזרחים 190 ק"מ של מכשולי עץ, 635 ק"מ של מכשולי גדר תיל, 700 ק"מ חפירות נגד טנקים, 5,000 ביצורים קלים ובונקרים ו-25,000 ק"מ של חפירות. אפילו התותח של אוניית המלחמה אברורה, שהתפרסמה בימי מהפכת אוקטובר הועלה על רמת פולקובסקי שמדרום ללנינגרד.
כאשר הובסו הכוחות הסובייטים של החזית הצפון-מערבית ברפובליקות הבלטיות הסובייטיות, בסוף יוני, הבקיע הוורמאכט את דרכו לאוסטרוב ולפסקוב. ב-10 ביולי נכבשו שתי הערים והגרמנים הגיעו לקונדה ולקינגיספ ומיד לאחר מכן הם התקדמו בדרכם ללנינגרד מנרווה, אזור הלוזסקי, מדרום-מזרח וגם מדרום ומצפון אגם אילמן על מנת לבודד את לנינגרד ממזרח ולהצטרף לפינים בגדה המזרחית של אגם לאדוגה. ב-4 בספטמבר החלה ההפגזה על לנינגרד. ההפצצות ב-8 בספטמבר גרמו ל-178 שריפות. בתחילת אוקטובר סירבו הכוחות הגרמניים לתקוף את העיר, וההנחיה של היטלר ב-7 באוקטובר, שנחתמה על ידי אלפרד יודל, הייתה תזכורת שלא לקבל כניעה.

מתקפה פינית

באוגוסט כבשו הפינים מחדש את המצרים הקרליים, דבר שאיים על לנינגרד ממערב, והתקדמו דרך קרליה מזרחה מאגם לאדוגה, בצורה שאיימה על לנינגרד מצפון. הכוחות הפינים נעצרו בגבול של 1939. המטכ"ל הפיני דחה את בקשות הגרמנים לתקיפות אוויריות נגד לנינגרד, והפינים לא המשיכו להתקדם דרומה מנהר סוויר במזרח קרליה הכבושה. ההתקדמות הגרמנית הייתה מהירה, ובספטמבר כיתר הוורמאכט את לנינגרד. בצפון, המשיכו הכוחות הפינים בהתקדמותם עד הגעתם לסוויר בדצמבר, 160 ק"מ צפון מזרחה מלנינגרד.
ב-4 בספטמבר הגיע יודל לשכנע את הרמטכ"ל הפיני מנרהיים להמשיך את המתקפה הפינית אך מנרהיים סירב. לאחר המלחמה אמר נשיא פינלנד לשעבר ריסטו ריטי: "ב-24 באוגוסט 1941 ביקרתי את המטכ"ל של המרשל מנרהיים. הגרמנים תכננו שאנו נחצה את הגבול הישן ושנמשיך את התקיפה ללנינגרד. אמרתי כי כיבוש לנינגרד לא הייתה מטרתנו ושאל לנו לקחת חלק בזה. מנרהיים ושר הצבא ולדן הסכימו עימי וסירבו להצעות הגרמנים. התוצאה הייתה סיטואציה פרדוקסלית: הגרמנים לא יכלו לפנות ללנינגרד מצפון...". אחר כך נטען כי לא נערכו הפגזות או הפצצות פיניות שיטתיות מחוץ לטריטוריה שלהם.

חשמל ואנרגיה

עקב מחסור באספקת חשמל נסגרו מפעלים רבים, ובנובמבר לא היה עוד שירות של מסילת הברזל. שימוש בחשמל נמנע מכל מקום למעט מהמטה הכללי, סמולני, ועדות מחוזיות, בסיסי הגנה אווירית וכמה מוסדות אחרים. עד סוף ספטמבר הגיעה לסיומה אספקת הפחם והנפט. האפשרות היחידה שנותרה הייתה שימוש בעצים שנכרתו. ב-8 באוקטובר הוועדה הביצועית של לנינגרד (ברוסית: Ленгорисполком) והוועדה הביצועית האזורית (ברוסית: облисполком) החליטו להתחיל בכריתת עצים באזור פרגולובו וגם באזור וסהוולזסקי בצפון העיר. עם זאת לא היו מכשירים או אכסניות לקבוצות הכורתים שהורכבו מנערים ומנערות. ב-24 באוקטובר רק אחוז מתוכנית כריתת היערות בוצעה.

מתקפת נגד סובייטית - מבצע "ניצוץ"

המצור נמשך עד מבצע "ניצוץ" - מתקפה בקנה מידה מלא של הכוחות של חזית לנינגרד וחזית וולחוב שהחלה בבוקר ה-12 בינואר 1943. לאחר קרבות אכזריים גברו כוחות הצבא האדום על הביצורים הגרמניים רבי העוצמה בדרום אגם לדוגה וב-18 בינואר 1943 חזיתות וולחוב ולנינגרד נפגשו, ופתחו מסדרון יבשתי לעיר הנצורה. בינואר 1944, במסגרת מבצע לנינגרד-נובגורוד, אילצה המתקפה הסובייטית את הגרמנים לברוח מפרווריה הדרומיים של העיר ובכך תם המצור. מאוחר יותר במהלך קיץ 1944 נדחקו הפינים חזרה לצד השני של מפרץ ויבורג ונהר הווקסי.
המספר הסופי של הקורבנות במהלך המצור שנוי במחלוקת. לאחר המלחמה דיווחה הממשלה הסובייטית על 670,000 הרוגים מ-1941 ועד ינואר 1944, שמתו בעיקר מרעב. על פי כמה הערכות בלתי תלויות, הערכות של מחיר הדמים הן גבוהות בהרבה: בין 700 אלף ל-1.5 מיליון, כשמרבית ההערכות נעות סביב 1.1 מיליון. מרבית הקורבנות נקברו בבית הקברות פיסקריובסקויה.

הנצחה

לנינגרד הייתה בין הערים הסובייטיות הראשונות שזכתה לתואר של עיר גיבורה ב-1965. התואר ניתן בשנת 1945 עם סיום המלחמה אך הוענק באופן רשמי בשנת 1965 יחד עם ערים נוספות.
גבורתה של לנינגרד מונצחת בפארק הניצחון שבגבעת פוקלוניה במוסקבה וכן במרכז העיר סנקט פטרבורג באנדרטאות שונות הפזורות בה. אחת האנדרטאות היא אנדרטת שבירת הטבעת.
במהלך המצור ואחריו נכתבו יצירות אומנות רבות המתארות את המצור או מוקדשות לעיר. הבולטות ביניהן: הסימפוניה ה-7 "לנינגראד" של שוסטקוביץ' והמרדיאן של פולקובו מאת ורה אינבר.
ב-2007 יצא לאקרנים סרט רוסי-בריטי בשם "לנינגרד" (הופץ בעולם תחת השם "ההתקפה על לנינגרד"), בכיכובם של מירה סורבינו וגבריאל בירן, שאומנם לא היה מדויק מבחינה היסטורית אך הצליח להעביר את התחושה שאפפה את העיר בימי המצור.
ב 2001 יצא לאור הרומן "פרש הברונזה" מאת פאולינה סיימונס המתאר את החיים הסובייטים בעיר לנינגרד ומעביר באופן חד את תחושת היאוש והסבל אותם עברו משפחות רוסיות בזמן המצור. ב-2008 יצא לאור הרומן "עיר הגנבים" של הסופר והתסריטאי דייוויד בניוף המתרחש על רקע המצור והרעב הגדול בלנינגרד (היא עיר הגנבים בשם הספר).
ב-2019 ייצא לאקרנים סרט הקולנוע "להציל את לנינגרד".