google/wiki40b huggingface dataset:
ממד קומפקטי

ממד קומפקטי (באנגלית: Compact dimension) הוא ממד פיזיקלי המתאר מרחב קומפקטי. ממד כזה עשוי ללבוש צורת לולאה  (שהיא ספירה חד ממדית), בניגוד לממדים הרגילים, שצורתם היא קו ישר אינסופי, ואינם קומפקטיים. הלולאה היא הצורה היחידה האפשרית לממד קומפקטי יחיד. במרחב שיש בו כמה ממדים קומפקטיים, הם עשויים להיות בלתי תלויים זה בזה (ולהופיע כמכפלה קרטזית, כגון ), אבל גם להיות כרוכים זה בזה באופנים מורכבים, כדוגמת ספירה רב ממדית או כל יריעת רימן קומפקטית אחרת.
בתורת המיתרים נעשה שימוש בממדי מרחב קומפקטיים המהווים הרחבה של המרחב-זמן המוכר בפיזיקה. ממדים קומפקטיים נוספים טרם התגלו, וייתכן שהדבר נובע מגודלם הזעיר.
נישואים צמאי דם

עלילה

עלילת הסרט נסובה סביב ארטי (רקהה), אלמנה עשירה אך חסרת חן, אם לשני ילדים יתומים מאב שנהרג בתאונת דרכים מסתורית. בנוסף, אביה של ארטי, אחד מאנשי העסקים העשירים והמצליחים בעירו, נרצח על ידי עובדו, היראלל. היראלל משדך לארטי לאחר מות אביה את אחיינו סנג'אי, אשר מתחזה לאיש עסקים. סנג'אי מתחבב על ילדיה של ארטי, ובעידודה של ננדיני, חברתה הקרובה, ארטי מסכימה להינשא לסנג'אי. ארטי אינה מודעת לכך שננדיני היא גם מאהבתו ושותפתו של סנג'יי למזימה שנועדה לגזול את רכושה.
יום לאחר חתונתם יוצאים ארטי, ננדיני וסנג'אי לטיול קצר, ובמהלך הטיול זורק סנג'אי את ארטי מהסירה בה היו לידי תנין אשר מעוות את גופה. ארטי נסחפת לחוף, בעוד השניים האחרים מאמינים כי ארטי נטרפה על ידי התנין. אך ארטי מתגלה על ידי איש זקן המסייע לה להשתקם. במהלך השתקמותה, ילדיה של ארטי הנתונים לפיקוחו של סנג'אי עוברים התעללות קשה מצדו.
לאחר השתקמותה, ארטי עוזבת את האיש שעזר לה, וטסה לחו"ל כדי לעבור ניתוח פלסטי. ניתוח זה משנה את מראה והופך אותה לאישה נאה ומושכת. ארטי נשבעת לנקום באלו שפגעו בה, וכי לא תשקוט עד שילדיה יוחזרו אליה.
ארטי מתחילה לעבוד כדוגמנית בשם ג'וטי ומתיידדת עם סנג'אי, שמתאהב בה נואשות מבלי לדעת את זהותה האמיתית. פגישה מחודשת זו מתחילה את מסע הנקם של ארטי בפוגעיה, עד להשלכתו של סנג'אי לתנינים כפי שעשה לה.

פרסים

בטקס שנערך ב-1988 זכה הסרט במספר פרסי פילמפייר (Filmfare Awards), מהפרסים הוותיקים והבולטים ביותרFilmfare Awards בתעשיית הסרטים ההודית.
לרקוד עם טייסים

תקציר העלילה

לאחר שפרש ועבר לגור עם שבט אינדיאני, מתבקש טייס הקרב האמריקני טופר הארלי (מגולם על ידי צ'ארלי שין) לחזור לשירות פעיל בצי האמריקאי במהלך מלחמת המפרץ הראשונה למשימה סודית של חיל האויר. משימתו של טופר היא להשמיד את הכורים הגרעיניים של סדאם חוסיין. הארלי מסתכסך במהרה עם טייס אחר, קנת גרגורי (קרי אלווס) לאחר ששניהם מפתחים קשר רומנטי עם הפסיכיאטרית רמאדה (ואלריה גולינו).
הסרט מכיל בעיקר פארודיות לסרטים ההוליוודיים "אהבה בשחקים", "רוקד עם זאבים" ו"תשעה וחצי שבועות של שכרון חושים".
אוניברסיטת גתה בפרנקפורט

היסטוריה

אוניברסיטת פרנקפורט נחשבה לפעמים כליברלית או נוטה לשמאל, והיה לה מוניטין של למדנות יהודית ומרקסיסטית (או אף יהודית-מרקסיסטית). 
האוניברסיטה של פרנקפורט ידועה במכון למחקר חברתי (Institut für Sozialforschung) שנוסד ב-1924 והיה ביתה של אסכולת פרנקפורט שהעמידה משנה פילוסופית וחברתית. כמה מן המלומדים הגדולים של אוניברסיטת פרנקפורט קשורים לאסכולה זו, ובהם תיאודור אדורנו, מקס הורקהיימר ויורגן הברמאס וכן הרברט מרקוזה, אריך פרום וולטר בנימין. אישים אחרים שפעלו באוניברסיטה היו הסוציולוג קרל מנהיים, הפילוסופים פרנץ רוזנצוייג, מרטין בובר ופאול טיליך.
בתקופה הנאצית פוטרו כמעט שליש מן המרצים וסטודנטים רבים הודחו בשל סיבות גזעיות ופוליטיות, הרבה יותר מאשר בכל אוניברסיטה גרמנית אחרת.
אוניברסיטת גתה בפרנקפורט הייתה אחד המרכזים של תנועת הסטודנטים בגרמניה בשנות ה-60 של המאה שעברה ושל מהומות הסטודנטים ב-1968.
בשנים האחרונות מתמקדת אוניברסיטת גתה במיוחד במשפטים, היסטוריה וכלכלה והיא יצרה מכונים חדשים כמו המכון למשפטים ומימון (Institute for Law and Finance) והמרכז למחקרים פיננסיים (Center of Financial Studies). אחת מהשאיפות של האוניברסיטה היא להפוך לאוניברסיטה המובילה בגרמניה בתחום הפיננסים והכלכלה בהתחשב בקרבתה של האוניברסיטה למרכזים הפיננסיים של אירופה. אוניברסיטת גתה ייסדה פרס בינלאומי למחקר בכלכלה פיננסית – פרס הבנק הגרמני בכלכלה פיננסית (Deutsche Bank Prize in Financial Economics).
14 חוקרים מאוניברסיטת פרנקפורט זכו בפרס נובל במשך השנים.
אינס דה לה פרסאנז'

ביוגרפיה

דה לה פרסאנז' נולדה בגאסן, ואר, צרפת, בתם של אנדרה דה סנייאר דה לה פרסאנז' (נולד ב-1932) (מרקיז), סוכן מניות צרפתי, וססיליה סאנצ'ס סירס, דוגמנית ארגנטינאית. היא גדלה בסמוך לטחנת קמח מהמאה ה-18 מחוץ לפריז עם שלושת אחיה. סבתה הייתה מאדאם סימון ז'קינו, יורשת משפחת הבנקאות לאזאר.
בשנות השמונים היא הייתה הדוגמנית הראשונה שחתמה על חוזה דוגמנות בלעדי עם בית האופנה העילית, שאנל, לה עיצב קרל לגרפלד, והיא נהפכה למוזה שלו.
אולם, ב-1989, לגרפלד ודה פרסאנז' נקלעו לריב ועזבו את החברה. ייתכן שהוויכוח היה, לפחות בחלקו, בשל החלטתה להשאיל את דמותה למריאן, סמלה של הרפובליקה הצרפתית. נמסר שלגרפלד גינה את החלטתה, באומרו שמריאן היא התגלמות של "כל מה שמשעמם, בורגני, ופרובינציאלי" ושהוא לא ילביש מונומנטים היסטוריים.
בשנות התשעים היא נישאה ללואיג'י ד'אורזו.

(נפטר ב-23 במרץ 2006), מנהל רכבת איטלקי, שממנו יש לה שתי בנות. 
נכון לשנת 2009, דה לה פרסאנז' אינה מדגמנת עוד לעיתים קרובות. כיום היא אשת עסקים שבבעלותה רשת של בוטיקים לבגדים, מעצבת אופנה ויועצת לז'אן-פול גוטייה. היא הציגה בגד של גוטייה עבור קולקציית אביב/קיץ 2009 בשבוע האופנה העילית בפריז והלכה על המסלול במהלך האירוע בגיל 51.
אורי מקלב

ביוגרפיה

נולד וגדל בבני ברק למרדכי ונחמה מקלב. אבי סבו הוא מרדכי מקלב, איש העלייה הראשונה ומראשי הציבור במושבה פתח תקווה. סבו של מקלב, דוד, הוא דודנו של מרדכי מקלף. נקרא על שם דודו אורי מקלב, לוחם אצ"ל שנפל במלחמת העצמאות.
מקלב למד בישיבות קול תורה ופוניבז', ולאחר סיום לימודיו הוסמך לרבנות. נישא בסוף שנות ה-70 והתגורר בשכונת קטמון בירושלים, בשנות ה-80 עבר לשכונת רמות שבה הוא מתגורר כיום.
כנציג תנועת דגל התורה היה מקורב לבכירי ההנהגה הליטאית: לרב אליעזר מנחם מן שך לרב יוסף שלום אלישיב ולרב אהרן לייב שטיינמן, וכיום לרב חיים קניבסקי והרב גרשון אדלשטיין. כשאר חברי הכנסת של דגל התורה הוא נוהג להתייעץ עם מנהיגים אלו. ח"כ מקלב נחשב] אף למקורב לאדמו"ר מבעלזא, לאדמו"רי בית וויזניץ' וסדיגורא ומנהיגי חצרות חסידיות קטנות יותר.

פעילות פוליטית

מקלב פעל כעסקן ציבור במסגרת תנועת דגל התורה וב-1993 התמנה כסגן ראש עיריית ירושלים מטעם סיעת יהדות התורה. במהלך עבודתו בעיריית ירושלים שימש חבר הנהלת העירייה, מחזיק תיק החינוך, חבר בוועדות לענייני כספים וחינוך, בוועדה המקומית לתכנון ולבנייה וכנציג המועצה בהנהלת "חברת הגיחון" – תאגיד המים והביוב של ירושלים, ובהנהלת מרכז הקונגרסים הבינלאומי בירושלים.
כחלק מהסכם רוטציה שבמסגרתו פינה את מקומו בכנסת ה-17 איש אגודת ישראל, יעקב כהן, החל מקלב, בברכתו של הרב אלישיב, לכהן כחבר הכנסת החל מה-31 ביולי 2008, והיה לנציג השלישי של דגל התורה במסגרת סיעת יהדות התורה בכנסת ה-17, לצידם של אברהם רביץ ומשה גפני.
בבחירות לכנסת השמונה עשרה שובץ כנציג דגל התורה במקום הרביעי ברשימת יהדות התורה ונבחר שוב לכהן כחבר הכנסת מטעמה. בכנסת זו מונה לסגן יושב ראש הכנסת, תפקיד בו כיהן עד 18 ביולי 2012, וליושב ראש ועדה מיוחדת לפניות הציבור, תפקיד שבו החזיק עד 2011. כן חבר מקלב בוועדות החוץ והביטחון, הפנים והגנת הסביבה, החוקה, חוק ומשפט. כן עומד מקלב בראש השדולה למען ירושלים.
ב-2011 קיבל את אות הפרלמנטר המצטיין לשנה זו מאת המכון הישראלי לדמוקרטיה.
גם בכנסת התשע-עשרה שימש במשך תקופה כסגן יושב-ראש הכנסת, כן היה חבר בוועדת החוץ והביטחון, בוועדת הכנסת, בוועדת החוקה, חוק ומשפט ובוועדה המשותפת של ועדת החוץ והביטחון וועדת החוקה, חוק ומשפט בהתאם לחוק שירות ביטחון – פטור מטעמי הכרה דתית.
בכנסת העשרים מיוני 2015 החל ח"כ מקלב לכהן כיושב-ראש ועדת המדע והטכנולוגיה וועדת המשנה לבטיחות בדרכים. כן היה חבר בוועדת הכלכלה, בוועדת הפנים והגנת הסביבה, בוועדת החוקה, חוק ומשפט, בוועדה המיוחדת לזכויות הילד ובוועדות נוספות, במושב החורף של הכנסת העשרים ניהל ח"כ אורי מקלב את מרבית ישיבות ועדת החוקה חוק ומשפט של הכנסת לאחר שיו"ר הוועדה הקבוע ח"כ ניסן סלומינסקי השעה את עצמו לאור החשדות כנגדו, ח"כ מקלב עמד אף בראשות הוועדה המשותפת לוועדות המדע והטכנולוגיה, החוקה והפנים בהתאם לחוק הכללת אמצעי זיהוי ביומטריים ונתוני זיהוי ביומטריים במסמכי זיהוי ובמאגרי מידע.
מקלב נחשב לחבר כנסת פעיל, הן בתחום הנוכחות בכנסת והן בתחום החקיקה.
בפברואר 2018 השתתף מקלב בוועדה שעסקה בביטול פטור מגיוס למי שהגישה הצהרת דת שקרית, ואנשי הפלגים הקיצוניים בירושלים ערכו הפגנה סוערת מול ביתו, מקלב נחלץ מביתו בעזרת המשטרה.

מקלב הוא זוכה אות אביר איכות השלטון לשנת 2018 לצד תשעה נוספים.

חיים אישיים

נשוי לחנה ואב לחמישה, ומתגורר בשכונת רמות בירושלים.
אמילי וורן רובלינג

אמילי וורן רובלינג (באנגלית: Emily Warren Roebling‏; 23 בספטמבר 1843 - 28 בפברואר 1903) ידועה בשל תרומתה לסיום פרויקט בניית גשר ברוקלין, לאחר שבעלה, וושינגטון רובלינג, לקה במחלת קייסון. וושינגטון רובלינג היה המהנדס הראשי של מיזם הבנייה לאחר שאביו, ג'ון אוגוסטוס רובלינג, נפטר ממחלת הטטנוס.

משפחתה

אמילי נולדה לסילוונוס ופיבי וורן בקולד ספרינג, ניו יורק, ב-1843. היא הייתה השנייה מתוך 12 ילדים במשפחה. אמילי ביקשה לרכוש השכלה, רצון שנתמך על ידי אחיה הבכור, גוברנר ק. וורן.
ב-1864, בזמן מלחמת האזרחים, אמילי ביקרה את אחיה שהיה מפקד בצבא הצפון, ושם במחנה הכירה את וושינגטון רובלינג, בנו של אדריכל גשר ברוקלין, ג'ון אוגוסטוס רובלינג. רובלינג שימש כמהנדס אזרחי במטהו של גוברנר. השניים התאהבו, ונישאו ב-1865.
כשג'ון רובלינג החל את עבודת הבנייה של הגשר, הזוג הטרי נסע לאירופה כדי ללמוד על השימוש בקייסונים - תאים עמידי מים - לבנייה תת-מימית. ב-1868 ילדה אמילי את בנה היחיד, ג'ון א. רובלינג.

גשר ברוקלין

כשחזרו השניים מאירופה, פגשו בטרגדיה - ג'ון, אביו של וושינגטון, נפטר מטטנוס. וושינגטון מיד לקח על עצמו את משימת הבנייה. הוא שקע בפרויקט, ובמהלך העבודה לקה במחלת קייסון, הידועה גם כמחלת דקומפרסיה, אשר מתפתחת אצל מי ששהה זמן רב מידי תחת לחץ אטמוספירי, בעיקר תת-ימי. הוא רותק למיטתו, ולא יכול היה להמשיך לנהל את הפרויקט הענק. כתוצאה, אמילי נטלה על עצמה את ניהול העבודה, והייתה ל"מהנדסת השטח הראשונה", והביאה את הבנייה לסיום מוצלח.
אמילי הייתה היחידה שביקרה את וושינגטון לעת מחלתו, והיא הייתה אחראית על העברת מסרים בינו לבין עוזריו בשטח, ודיווח בחזרה על התקדמות העבודה. היא פיתחה ידע נרחב לגבי חוזק החומרים, בניית כבלים, וחישוב עקומות שרשרת, בהדרכתו של וושינגטון. הידע שלה התבסס גם על לימודים קודמים בחברת בעלה באירופה ובתחילת עבודתו בגשר ברוקלין. 
במשך 14 השנים הבאות, אמילי השקיעה את כל מאמציה בבנייה. היא מילאה את רוב האחריות של המהנדס הראשי, כולל פיקוח יומיומי וניהול פרויקטים. את עבודת התכנון ביצעה יחד עם וושינגטון מחדר חוליו. היא פעלה אל מול הפוליטיקאים, המהנדסים המתחרים, וכל בעלי המלאכה והעסקים שהיו מקושרים לפרויקט, ומעורבותה הייתה כזו שאנשים החלו להאמין שהיא הייתה זו שעיצבה את הגשר.
ב-1882, תפקידו של וושינגטון כמהנדס ראשי עמד בסכנה, מחמת מחלתו המתמשכת. כדי לאפשר לו להחזיק בתואר, אמילי הלכה לאסיפות של המהנדסים והפוליטיקאים כדי להגן על מקומו. לשמחתם, הפוליטיקאים הגיבו בחיוב לדבריה של אמילי, ווושינגטון נשאר בתפקידו.
כשהעבודה של הגשר הסתיימה, ב-1883, אמילי הייתה הראשונה לחצותו בכרכרה, כשהיא נושאת על ידיה תרנגול כסמל ניצחון. בטקס הפתיחה, חבר הקונגרס אברם סטיבנס היואיט אמר שהגשר הוא "מונומנט נצחי למסירותה והקרבתה של אישה, ולמסוגלותה להישגים בתחום ההשכלה הגבוהה אשר נמנעה ממנה מזה זמן רב מידי".
בגשר ברוקלין הותקנה לוחית לזכרה של אמילי רובלינג, יחד עם וושינגטון רובלינג, וג'ון רובלינג.

חייה לאחר גשר ברוקלין

לאחר סיום בניית הגשר, עברה משפחת רובלינג לטרנטון, ניו ג'רזי, שם הייתה אמילי פעילה בארגונים חברתיים ולמען צדקה. היא טיילה ברחבי העולם, הוצגה בפני המלכה ויקטוריה, והייתה נוכחת בהכתרתו של הצאר ניקולס השני. היא גם המשיכה בלימודיה, וקיבלה תואר במשפטים מאוניברסיטת ניו יורק ב-1899.
אמילי רובלינג נפטרה ב-1903, לאחר תקופת התדרדרות בבריאותה.
פסגת מקדונלד (אנטארקטיקה)

גילוי ההר

ההר התגלה על ידי לינקולן אלזוורת', בעת שחצה בטיסה את אנטארקטיקה ב-23 בנובמבר 1935.

מקור השם

שמו של ההר ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים בשנת 1961. 
ההר נקרא על שם ויליאם ר. מקדולנד (William R. MacDonald), שעבד במחלקת המפות המיוחדות של הסקר הגאולוגי של ארצות הברית.
גבריאל אביטל

ביוגרפיה

נולד בשם גבריאל אבוטבול במרוקו ועלה לישראל עם משפחתו בשנת 1961. הוא בוגר בית הספר התיכון הדתי הימלפרב בירושלים. סיים את שירותו הצבאי בצה"ל בדרגת סרן. 
אביטל בעל תואר דוקטור שקיבל מהפקולטה להנדסה אווירונאוטית של הטכניון. עבודת הדוקטורט שלו, שהוגשה בשנת 1997, עסקה ב"השפעות גומלין בין גלי ניפוץ לבין גלי הלם בתערובות נפיצות בשדה זרימה שגיא קולי" ונעשתה בהנחיית פרופסור יוסף רום. שימש כמהנדס בתעשייה הביטחונית והיה מעורב בפרויקט טיל החץ (שלפיתוחו התנגד) והטיל הארטילרי "אקסטרא". בתפקידו האחרון היה מנהל תחום אווירו-מכניקה בחברת אלביט. בשנת 1998 זכה בפרס בתעשייה הצבאית על תרומה ייחודית בפיתוח רקטי. בין 1986 ל-2000 לימד בכמה בתי ספר תיכוניים, כיהן בתפקיד סגן מנהל בבית הספר 'אמי"ת כרמיאל', וכמורה למתמטיקה ופיזיקה במכללה האקדמית להנדסה אורט בראודה והמכללה האקדמית תל-חי. שימש כמרצה מן החוץ בטכניון בתחום תורת הזרימה והאווירודינמיקה. 
אביטל הוא פעיל הליכוד, חבר בהנהלת חוג הפרופסורים לחוסן מדיני וכלכלי, חבר במעוז יהודה של המסדר ע"ש זאב ז'בוטינסקי וחבר הנהלת ביטאון המסדר, 'האומה'. אביטל פועל גם כפובליציסט, ומאמרי דעות שכתב פורסמו בעיתונים "מקור ראשון" ו"מעריב", וכן בערוץ 7. משנת 1989 הוא חבר במרכז הליכוד וחבר מועצת סניף הליכוד ברחובות. הוא התנגד לתוכנית ההתנתקות וניהל את מטה רחובות במסגרת משאל החברים שערך הליכוד בנושא. הוא שימש כיושב ראש האקדמי של סניף כרמיאל של המדרשה הלאומית ללימודי המחתרות שליד המסדר ע"ש זאב ז'בוטינסקי. הוא נבחר לרשימת הליכוד לכנסת מספר פעמים אך לא למקום ריאלי. בבחירות לכנסת ה-16 שובץ במקום ה-56 ברשימה, בבחירות לכנסת ה-17 במקום ה-20, בבחירות לכנסת ה-18 במקום ה-75 ובבחירות לכנסת ה-19 הוצב במקום ה-69 ברשימה המשותפת לליכוד ולישראל ביתנו.
בנובמבר 2009 מונה על ידי שר החינוך גדעון סער לתפקיד המדען הראשי של משרד החינוך.
בתחילת 2010 התפרסמו בעיתונות התבטאויות (חלקן נאמרו לפני כניסתו לתפקיד) המתנגדות להוראת תורת האבולוציה בלי שיוצגו לתלמידים במקביל גם ההתנגדויות לתורת האבולוציה, נגד התאוריה שלפיה התחממות עולמית היא תוצאת פעילותם של בני האדם על פני כדור הארץ, ואף התנגד למיחזור בקבוקי פלסטיק משיקולים שונים. לאחר פרסום ההתבטאויות עלו קריאות לפיטוריו, השר גדעון סער התנער מדבריו, ובאוקטובר 2010 הודיע מנכ"ל המשרד על סיום תפקידו של אביטל כמדען הראשי של משרד החינוך. ב-20 ביוני 2011, נבחר אביטל לתפקיד יושב ראש חוג הפרופסורים לחוסן מדיני וכלכלי, ב-2013 החליף אותו אריה אלדד בתפקידו.
אביטל התבטא מספר פעמים נגד שירות נשים כלוחמות בצה"ל, בנימוק שהדבר גורם להורדת סרגל המאמצים כדי להתאימו ליכולת החיילות, מה שגורם להחלשתו של הצבא באופן מסוכן.
אביטל מתגורר ברחובות, נשוי לרוחמה ואב לארבעה ילדים.
עשר אגורות (מטבע)

עשר אגורות  הוא אחד מסדרת המטבעות של השקל החדש. בצד הנושא של המטבע מוטבעת מנורת שבעת קנים הלקוחה ממטבע פרוטה של מתתיהו אנטיגונוס השני החשמונאי 37 לפנה"ס. מטבע עשר האגורות הוא המטבע בעל הסכום הקטן ביותר המשמש כהילך חוקי בישראל.
המטבע שוקל 4 גרם, קוטרו 22 מ"מ והוא עשוי סגסוגת שתרכובתה 92% נחושת, 6% אלומיניום ו2% ניקל.
נכון לשנת 2011, מעל מחצית מהמטבעות במחזור בישראל - כ-900,000,000 מטבעות, הם של עשר אגורות.

עיצוב ומשמעותו

עיצוב צד הנושא של המטבע נעשה כבר בשנת 1984 בידי נתן קרפ, ושימש כצד הנושא של המטבע 100 שקלים (ישנים) . את צד הערך עיצב גבי נוימן.
עם החלפת השקל בשקל החדש, בסוף שנת 1985, הועתק העיצוב למטבע של 10 אגורות (0.1 שקל חדש) שהיה שווה בערכו ל-100 שקלים ישנים. במקביל אומץ העיצוב כסמלו של בנק ישראל.
עיצוב צד הנושא של המטבע היה מוקד לסערה תקשורתית ב־13 בדצמבר 1988. במסיבת עיתונאים שערך בז'נבה, טען ראש אש"ף יאסר ערפאת כי המטבע מראה את שאיפות ההתפשטות של ישראל על פני שטחים נרחבים במזרח התיכון. טענתו של ערפאת מתבססת על כך שצד הנושא כולל שרטוט של מנורת שבעת הקנים על גבי צללית ששוליה מזכירים את צורת קו החוף של ארץ ישראל. יאסר ערפאת טען כי הצללית היא מעין מפה של "ארץ ישראל השלמה", והמנורה מסמלת את רצונה של ישראל להשתלט על השטח המתואר במפה.
טענותיו של ערפאת התקבלו בישראל בהפתעה, שכן הצללית נלקחה מהמתווה המקרי של המטבע העתיק והשחוק, שממנו נלקח גם פרט המנורה. ולא נעשה כל שינוי בעיצוב המטבע בעקבותיהן. בנימין נתניהו, שהיה אז שגריר ישראל באו"ם, הגיב לטענותיו של ערפאת בהצגת סמל אש"ף, המציג את גבולות המנדט הבריטי תחת הדגל הפלסטיני, וטען כי מסמל זה אפשר ללמוד כי אש"ף מבקש לכונן את המדינה הפלסטינית במקומה של מדינת ישראל.
מכתשים בנגב

המכתשים בנגב הם חמישה מכתשים אירוזיים, המהווים תופעת טבע ייחודית. בעולם כולו קיימים שבעה מכתשים שכאלה, כולם נמצאים בארץ ישראל או בסיני ודרך היווצרותם דומה.
הסברה כיום היא שהמכתשים נוצרו משחיקה של שכבות סלע רכות הנמצאות תחת שכבות קשות יותר - מרכז המכתש היה בעבר ראשו של הר, שפתי המכתש פונות עדיין אל ראש ההר שכבר לא קיים, ופנים ההר נשחק והפך למכתש.
המכתשים בנגב הם היווצרות נדירה, שכן דרוש שילוב של מספר תנאים כדי שייווצר מכתש: קמר א-סימטרי, שכבות סלע שונות במידת קשיותן (למעלה שכבות סלע קשות, כמו גיר או דולומיט, ומתחת להן שכבות סלע רכות), חתירת נחל הסוחף את תוכנו של המכתש בעל בסיס סחיפה נמוך, ואקלים מדברי (יובש השומר על קירות המכתש מפני בליה).

מכתש ג'בל חלאל

לשורת המכתשים ניתן להוסיף את מכתש ג'בל חלאל הנמצא במזרח סיני. ג'רויס הבריטי שהיה מושל סיני מטעם הבריטים, קבע בעקבות המכתש שמצא שם ועוד נימוקים, כי כאן הוא הר סיני שעליו נתנה תורת משה. המכתש הוא בצורת ירח ומנוקז בפינתו הדרומית מזרחית לנחל אל עריש (נחל גרר). הפירצה נקראת גיא א-דיק. רמז על היות מעמד הר סיני בתוך מכתש יש בדברי חז"ל: "ויתייצבו בתחתית ההר... מלמד שכפה הקב"ה עליהם את ההר כגיגית" (תלמוד בבלי, שבת דף פח עמ' ב).
בחזרה מעמק רפאים

תמצית העלילה

המספר הוא במאי של סרטי תעודה, שבין השאר יצר סרט על הסופר (הבדיוני) הנודע אלישע מילגרוים. נעמי זלקינסון, אלמנתו של הסופר, מזמינה את הבמאי להגיע להלווייתו של הסופר, שנפטר בוורוצלב שבפולין, וארונו הובא ארצה. זלקינסון היא נוצרייה, מצאצאי הסופר היהודי המומר יצחק זלקינסון, ולכן הלוויה מתקיימת בבית הקברות הבינלאומי המשיחי בעמק רפאים. להלוויה מגיע רוגל, בנו היחיד של מילגרוים, מנישואיו הראשונים, ודורש שאביו ייקבר בחלקת הקבר שקנה לעצמו בהר הזיתים, אך דרישתו לא נענית. אל הבמאי נלוו שְׁדֵמָה, הקריינית של תוכניות הספרות ברדיו, וחברתה ויוי בצלאל.
הבמאי ממשיך לגלות עניין בחייו של מילגרוים, ובין השאר נפגש לשיחות אודותיו עם אלמנתו, עם חוקר הספרות ד"ר מתי חלפי, שהקדיש את חייו לחקר יצירתו של מילגרוים, עם ישעיהו הומינר, המתפרנס מבניית עצי יוחסין ועוד. גם שדמה אוספת פרטים על מילגרוים, ומשתפת את הבמאי בממצאיה. במשך הזמן מתברר לבמאי שבניגוד למצופה ממנה, האלמנה לא פעלה להנצחת זכרו של המנוח, אלא להפך, פיזרה את עיזבונו לכל עבר, כך שיהיה קשה מאוד לאתר את חלקי העיזבון לשם מחקר. 
כעבור זמן נעלמה האלמנה, והבן רוגל השיג צו מבית המשפט, המורה להעביר את גופת אביו ממקום קבורתה לחלקת הקבר בהר הזיתים. הבמאי נפגש לשיחה גם אתו. בעקבות מידע מפתיע ביותר שמגיע אליו הוא נפגש בפולין עם ד"ר אלכסנדרה (אולה) פאראדובסקי מאוניברסיטת ורוצלב, שמתגלה כמאהבת של מילגרוים בעת ששהה בעירה לשם כתיבת ספרו האחרון. בהמשך לכך הוא מאתר את נעמי זלקינסון בלונדון, ומקבל ממנה מידע רב, שמשלים לתחושתו את הפאזל של חייו ומותו של מילגרוים. פגישה עם פרופ' ברברה סטיין, חוקרת חסידות שהייתה מיודדת עם נעמי זלקינסון, מלמדת אותו שפתרון החידות אינו פשוט כל כך.

המספר

המספר ברומן הוא מספר עֵד - ידיעתו את העלילה מתקדמת יחד עם ידיעת הקורא. אף שמספר מלווה את העלילה לכל אורכה והוא משתתף פעיל בה, הקורא יודע עליו מעט מאוד, ואף שמו אינו ידוע. תלמה אדמון מתארת שהמספר הוא "במאי סרטי תעודה שאיננו יודעים עליו דבר. הוא אומנם מדבר לעיתים בלשון נמלצת, אך מלבד זאת אין לו צורה ותואר, אין לו גיל ואין לו שם. ידוע רק שיצר סרט תיעודי על הסופר, ולאחר מותו הוא שוקק אלי סרט סנסציוני על אודותיו." עמדה על כך גם  רבקה שאול בן-צבי בתארה: "למְספר אין שם או פרטים משפחתיים והוא דמות חיוורת במתכוון, אדם בעל אגו מצומק למדי שסיפור חייו נסתר מאיתנו. המספר, שמתואר כאיש חביב ואמפתי אך נטול ממד עומק, נועד להיות מכָל וצינור לסיפורים השונים וגם להתרשמויותיו הוא."

גיבור הסיפור

שמו של גיבור הסיפור, הסופר אלישע מילגרוים, הוא רמז כפול לדמותו של אלישע בן אבויה, שבדומה לו אף אלישע מילגרוים "שנה ופירש". בנוסף לשם הפרטי הזהה, שם המשפחה מילגרוים הוא ביידיש רימון, רמז למה שנאמר על יחסו של התנא רבי מאיר למורו אלישע בן אבויה: "רבי מאיר רימון מצא, תוכו אכל, קליפתו זרק".
חוקרת הספרות ניצה בן-דב מרחיבה בעניין הזיקה שבין אלישע מילגרוים לאלישע בן אבויה, ומציינת שאף הערפל סביב שאלת חזרתם בתשובה לפני המוות מאפיינת את שני האישים. יתרה מזו, באר עצמו מבהיר בסיפורו, במילים שהוא שם בפי רֶבּ מאיר, שכיסוי קברו השני של אלישע מילגרוים בטלית מקורו במסופר על רבי מאיר שכיסה בטליתו את קברו של אלישע בן אבויה.
רוז פוסטאנס

ביוגרפיה

פוסטאנס נולדה בעיר טאגיג  שבפיליפינים. בשנת 1990 החלה לעבוד כמטפלת באירופה. בין השנים 2008 –2013, עבדה כמטפלת בישראל. לפני השתתפותה בתוכנית "אקס פקטור ישראל" הייתה סולנית בלהקה שהופיעה בבר קטן בנווה שאנן שבתל אביב.
פוסטאנס השתתפה בעונה הראשונה של "אקס פקטור ישראל", וזכתה בה במקום הראשון. במסגרת התוכנית ביצעה את "The Best" של בוני טיילר. הזמרת שירי מימון שימשה כמנטורית שלה בתוכנית.
בינואר 2014, נעתר שר הפנים, גדעון סער, לבקשתה של פוסטאנס, והעניק לה ויזה מיוחדת לעבוד כזמרת בישראל, זאת על אף שאינה בעלת אזרחות או מעמד של תושבת ישראלית. במרץ 2014 התארחה בהופעה של שירי מימון. באוקטובר 2015 החליט שר הפנים סילבן שלום להעניק לה ויזת אמן לשנה. 
פוסטאנס היא לסבית מוצהרת, חיה עם בת זוג והתגוררה בתל אביב עד 2013.
פוסטאנס חזרה לפיליפינים למשפחתה ומתפרנסת כמטפלת ומהופעות קטנות.]
אהרון חיים רוסו

אהרון חיים רוסו (1914 – 29 בנובמבר 2006) היה מהנדס בניין ושמאי מקרקעין ישראלי. פעיל ציבורי בולט בתחום החינוך ושימור מורשת יהדות סלוניקי.

ביוגרפיה

רוסו נולד בעיר סלוניקי, יוון. בשנת 1932 עלה עם הוריו ואחיו לארץ ישראל מתוך מניעים ציוניים. בשנת 1936 סיים לימודי הנדסה אזרחית בטכניון וקבל את התואר מהנדס.
לאחר סיום לימודיו הועסק לתקופה קצרה כמהנדס על ידי הצבא הבריטי. בעת מלחמת העצמאות היה פעיל רוסו בארגון המודיעין של האצ"ל, ובין היתר השתתף בהכנת המודיעין לכיבוש יפו. עוד השתתף, יחד עם אליעזר ליבנה, ביצירת הקשר בין דוד בן-גוריון לבין מנחם בגין, בתקופת המחתרות העבריות בארץ ישראל.
בשנת 1941 נישא לרבקה לבית טבת.
עם תום מלחמת העצמאות והקמת המדינה החל לשרת כקצין מילואים בצה"ל. רוסו הקים משרד אדריכלות פרטי בשותפות עם האדריכל יצחק טולדנו. בתחילת עבודתם המשותפת, נרתמו רוסו וטולדנו להקמת בתי מגורים עבור ניצולי השואה מקרב יהדות סלוניקי שנכחדה כמעט במלואה. בנוסף, תכננו ובנו מבני ציבור דוגמת "בית שאלתיאל", בתי מלון, בתי קולנוע ובתי כנסת, כאשר הידוע שבהם הוא "היכל יהודה" ברחוב בן סרוק בתל אביב. כמו כן אחראים השניים גם על בנייתו של בית האבות "ליאון רקנאטי" בפתח תקווה, בו נמצא המרכז למורשת יהדות שלוניקי ויוון.
רוסו נמנה עם מייסדי הקרן למפעלי תרבות על שם אברהם אלשיך, מורה מבית הספר היהודי בסלוניקי, שהוקמה במטרה לקדם חינוך לציונות ומודעות ציונית בקרב התלמידים מבין העולים החדשים שהגיעו ארצה במסגרת העלייה ההמונית, בעיקר במחצית השנייה של שנות ה-50.

פעילותו לשימור מורשת יהדות שלוניקי ויוון

במוקד פעילותו הציבורית של רוסו עמד נושא שימור מורשת יהדות שלוניקי ויוון, על ידי הנצחת הקהילות שחרבו והעברת המורשת לדורות הבאים. הוא עמד בראש המכון לחקר יהדות שלוניקי, והיה בין היוזמים והמפיקים של הספר "שלוניקי - עיר ואם בישראל", הסוקר בצורה מקיפה את תולדות הקהילה ואורח חיי תושביה. ביוזמתו של רוסו הוקמה באוניברסיטת תל אביב הקתדרה להיסטוריה ותרבות של יהדות שלוניקי ויוון, בה מתקיימת פעילות מחקרית ענפה בתחום.
רוסו היה גם בין יוזמי הקמת אולם ההנצחה לקהילות שלוניקי ויוון במוזיאון השואה שבקיבוץ לוחמי הגטאות. כמו כן סייע בהצלת הארכיבים המקיפים של קהילת שלוניקי אשר נשדדו על ידי הגרמנים בזמן מלחמת העולם השנייה ומצאו דרכם למוסקבה.
בשנת 1998 היה מועמד לפרס ישראל בקטגוריה של מפעל חיים. במכתב ההמלצה לוועדת הפרס כתב עליו נשיא המדינה החמישי יצחק נבון:
"אני ממליץ בחום על מר אהרון רוסו כראוי ביותר לפרס ישראל על מפעל חייו. מר רוסו פועל עשרות שנים במלאכה הקשה של הנצחת יהדות מפוארת שהושמדה בשואה. הניצולים הם מתי מעט ולא רבים יכלו לעשות את אשר עשה אהרון רוסו, בעצם כאדם יחיד, יוזם דוחף, הוגה ומבצע בכל נפשו ומאודו. התוצאות נראות לעין אף כי נהג בענווה ובצניעות. ראוי איש יקר זה להוקרת מדינת ישראל על מפעל חייו בתחום חיוני ורגיש זה"
רוסו נפטר בשיבה טובה בגיל 92, בתל אביב.
יחסי סן מרינו–ספרד

היסטוריה

ספרד כוננה את היחסים הדיפלומטיים שלה עם סן מרינו ברמה הדיפלומטית בשנת 1992. בין שתי המדינות שוררים יחסים מצוינים, המתבטאים בעיקר בתמיכה הדדית בנוגע למועמדים מהמדינה השנייה המתמודדים למשרות פנויות בארגונים בינלאומיים. כך, בשנת 2008, ספרד הציעה את תמיכתה להכללתה של סן מרינו ברשימה של אתרי המורשת עולמית של אונסק"ו. בחודש אוגוסט 2011 נכנס לתוקפו הסכם בנגוע לחילופי מידע בנוגע למס, ההסכם נחתם בשנת 2010. סן מרינו וספרד משתפות פעולה כדי לעמוד בדרישות ה-OECD לרמת חיים בשתי המדינות.

יחסים כלכליים

על פי הנתונים האחרונים שפורסמו על ידי ICX, בתקופה של ינואר-פברואר 2014, הייצוא הספרדי לסן מרינו הגיע ל-1.79 מיליון אירו, גידול של 46.2% לעומת התקופה המקבילה אשתקד. מגזרי הסחר העיקריים היו: כלי רכב (20%), עיסת נייר (19%) ומוצרים מוגמרים למחצה של אלומיניום (11%).
קרחון פנדלי

גילוי הקרחון

הקרחון מופה לראשונה על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית, בהתבסס על סקרים על הקרקע ועל תצלומי אוויר שבוצעו על ידי צי ארצות הברית בין השנים 1963–1960.

מקור השם

שמו של הקרחון ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים. 
הקרחון נקרא על שם הסמל הטכני אימן א. פנדלי (Iman A. Fendley) שנספה בהתרסקות מטוס C-124 גלובמאסטר באזור זה בשנת 1958.
שנות ה-90 של המאה ה-19

אישים בולטים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.