מפציץ

מפציץ הוא מטוס צבאי שנועד להטיל פצצות על מטרות קרקע. בניגוד למטוסי קרב, מפציצים מתאפיינים בקיבולת גבוהה של חימוש והחימוש שלהם נמצא לרוב בתוך תא פצצות בתוך גוף המטוס ולא על מתלה חימוש בכנפיים. המפציצים זכו לעדנה בעיקר בתקופת מלחמת העולם השנייה. כיום המפציץ המסורתי הולך ונדחק הצידה ומופיעים יותר ויותר  מטוסי קרב רב-משימתיים שמסוגלים לשאת חימוש הכולל פצצות, פצצות מונחות וטילי אוויר-קרקע.

מלחמת העולם הראשונה

המפציץ התפתח בתחילת מלחמת העולם הראשונה באותה עת כמו מטוס הקרב, כאשר המפציצים הראשונים היו למעשה מטוסים פשוטים שהפילו פצצות פשוטות אל הקרקע.
הגרמנים השתמשו בצפלינים בתור מפציצים, בעיקר בגלל הטווח היעיל שלהם ויכולת ההעמסה, כך שהיו יכולים לשאת פצצות מגרמניה לבריטניה. בכך הגרמנים בנו את היסודות להפצצה אסטרטגית – הפצצה על ערי האויב ועל התשתיות הכלכליות שלו. הפצצות כאלו נעשו בעיקר בלילות. מדינות ההסכמה למדו מהגרמנים והחלו ליצור מפציצים דו כנפיים בעלי מספר מנועים שנועדו במיוחד להפצצה אסטרטגית.

מלחמת העולם השנייה

בתקופה זו החלו להיווצר קטגוריות שונות של מפציצים. מלבד המפציץ האסטרטגי הופיעו גם מפציצי טורפדו, מפציצי צלילה וכן מטוסים מיוחדים שנועדו לתמיכה בכוחות קרקע. מלבד זאת, המפציץ האסטרטגי החל לשאת תחמושת שנועדה להגנה מפני מטוסי אויב – זאת בשל פגיעותם היחסית (המפציץ היה גדול ומגושם, בעל יכולת תמרון מעטה, מה שהפך אותו למטרה נוחה ליירוט).
בשלבים מסוימים של המלחמה גיחות הפצצה היו נפוצות: התקפות על ערי בריטניה וגרמניה גבו מחירים כבדים עד מאוד. הבליץ שבוצע מ-1940-1941 השאיר את חותמו על לונדון בצורה ניכרת. אך גיחות הפצצה בוצעו גם על בתי חרושת גרמניים ותשתיות מרכזיות: פיצוץ הסכרים הגרמניים ב-16 במאי 1943 באמצעות להק 617 של חיל האוויר המלכותי. בחזית הפסיפית השתמשו האמריקאים במטוסי ה-B-29 להפצצות על ערי יפן.

המלחמה הקרה

המפציצים היו אמצעי שבאמצעותו יכלו המעצמות לשאת נשק גרעיני מארצות הברית לברית המועצות ולהפך. המפציצים שימשו בעיקר להרתעה. 
כלי הנשק החדישים שפותחו ובהם טילי אוויר-אוויר מונחים סייעו למפציצים להימנע מיירוטם. בנוסף המפציצים החדשים יכלו לטוס גבוה יותר ובמהירות רבה יותר – ובכך להימנע מגילוי מכ"ם. כשפותחו טילי קרקע-אוויר שונתה הטקטיקה ומפציצים טסו בגובה נמוך ובמהירות רבה. 
מטוסים שנועדו לשאת עליהם חימוש גרעיני נצבעו בצבע לבן מיוחד שמונע מהקרינה הרדיואקטיבית לחדור למפציץ. 
פיתוח של מפציצים אסטרטגיים גדולים נוספים בחלקים המאוחרים של המלחמה הקרה הופחת בגלל העלויות העצומות ובשל פיתוחם של טילים בליסטיים בין יבשתיים שסיפקו את אותה עוצמת הרתעה ללא סכנת יירוט. עם זאת פותחו בארצות הברית ובברית המועצות מטוסי הפצצה על קוליים כדוגמת הבאים: B-1, הבקפייר והבלאק ג'ק. בנוסף הוכנס לשירות ארצות הברית בסוף שנות ה-80 מטוס הביון וההפצצה הכבד B-2, שהוא בעל יכולת חמקנית ויכול להגיע עד לאזור המטרה ולשגר לכיוונה טילי שיוט מדויקים כמו הטומהוק, או חימוש אחר שיכול להיות גם בעל ראש נפץ גרעיני. אולם העלויות הגבוהות של המפציצים החדשים בעלי תכונת החמקנות גרמו לכך שרק מעטים מהם יוצרו ולכן המפציצים האסטרטגיים המזדקנים לא הוצאו עדיין משירות ועתידים להמשיך לשרת את צבא ארצות הברית בעשרות השנים הקרובות.

אחרי המלחמה הקרה – הגבולות מטשטשים

בעידן המודרני המפציץ כבר אינו כוח מרתיע כפי שהיה במלחמה הקרה ולמעשה ירדה קרנו באופן מסוים. כיום מטוסים שמעוצבים לקרב אווירי מסוגלים להטיל פצצות בדיוק רב – דוגמה לכך הוא מטוס ה-F-16, שהשתמשו בו לעיתים קרובות כנושא פצצות, בעיקר במלחמת לבנון השנייה ובמלחמת עיראק. עם זאת, ישנה עדיין הבחנה אחת בין מפציץ למטוס קרב שמסוגל להטיל פצצות: המפציץ הוא מטיל פצצות לטווח ארוך המסוגל להיכנס לתוך שטח האויב ולהפציץ את המטרות ואילו מטוס הקרב מוגבל למשימות שמתרחשות באזורים המיידים של שדה הקרב.
התוכניות של ארצות הברית ורוסיה למפציץ עתידי כרגע מושעות, ומפציצי ה-B-52 וה-B-2 של חיל האוויר האמריקני יושארו כנראה בשירות עד 2020.