google/wiki40b huggingface dataset:
מריה תרסה רפאלה מספרד

ביוגרפיה

מריה תרסה רפאלה נולדה במדריד ב-11 ביוני 1726, לפליפה החמישי, מלך ספרד ואשתו השנייה אליזבטה פארנזה (הנצר האחרון למשפחת פארנזה) מפארמה. בשנת 1721 נערך הסכם נישואיה של אחותה מריאנה ויקטוריה מספרד עם לואי החמישה עשר, מלך צרפת, והיא נשלחה לצרפת, אולם בשנת 1725 הוחלט לשלוח את מריאנה ויקטוריה בחזרה לספרד והסכם הנישואים בוטל. בעקבות כך נוצר קרע בין ממלכת צרפת לממלכת ספרד, וספרד כרתה ברית עם אוסטריה בהסכם וינה נגד צרפת.
בניסיון לשקם את יחסי ספרד-צרפת התחתנה מריה תרסה רפאלה ב-18 בדצמבר 1744 על ידי שליח עם לואי פרדיננד, דופן צרפת, בנו של לואי החמישה עשר, מלך צרפת, וב-21 בפברואר 1745 נערך טקס הנישואין הרשמי בארמון ורסאי. 3 ימים לאחר מכן נערך טקס לכבוד הזוג הצעיר, בהשתתפות המלך, המלכה, מאדאם הנרייט, מאדאם אדלייד, דוכסית שארטר, נסיכת קונטי האלמנה, דוכסית מודנה יחד עם נסיכים אחרים בכירים מבית המלוכה.
בתחילה התביישה מריה תרסה רפאלה מבעלה, אולם עד מהרה התחברה אליו, והשניים נעשו מאוד קרובים זה לזו. ב-9 ביולי 1746 מת אביה, ב-19 ביולי היא ילדה בת מתה, וב-22 ביולי מתה אף היא בארמון ורסאי, מה שהשפיע קשות על בעלה. לאחר מותה הציע אחיה פרננדו השישי, מלך ספרד ללואי פרדיננד שיתחתן בשנית עם אחותה מריה אנטוניה פרננדה, נסיכת ספרד, אולם הוא סירב והתחתן לבסוף עם מריה יוזפה, נסיכת סקסוניה.
גיבור גרמניה המזרחית

עיצוב

העיטור היה בצורת כוכב מזהב שעליו בחזיתו היה עיגול עם סמלה של גרמניה המזרחית מוקף בעלי אלון, החלק האחורי של העיטור היה חלק ועליו היה כתוב רק את שם היצרן ושם העיטור.
העיטור היה תלוי מסרט בצבע אדום, על הסרט הייתה מחוברת סיכה של עלי אלון, חלק מן העיטורים שובצו בשמונה יהלומים, חמישה על עלי האלון ושלושה על סרט המדליה.
מחסום חווארה

"ילדי נפץ" במחסום חווארה

ב-24 במרץ 2004 עצרו חיילי צה"ל את חוסאם עבדו, בן 15, שניסה לעבור את המחסום עם חגורת נפץ. אירוע זה התרחש כשבוע לאחר שעבדאללה קוראן, בן 12, נתפס עם מטען נפץ בסחורה שהבריח, שהיה אמור להתפוצץ יחד איתו ולפגוע בחיילי המחסום, בלא ידיעתו. במהלך שנת 2004 נעצרו למעלה מ-40 נערים מתחת לגיל 18 עם אמצעי לחימה במחסום.
ב-22 במאי 2005 נתפס מחבל מתאבד בן 14 ואילו ב-24 במאי נתפס נער נוסף שנשא שני מטעני צינור. ב-20 באוקטובר נתפס נער בן 15 עם 2 סכינים ופצצת מרגמה.
Windows To Go

Windows to go היא תכונה אשר הופיעה לראשונה בחלונות 8 (בגרסת Enterprise בלבד), המאפשרת להריץ את כל מערכת ההפעלה באמצעות חיבור USB, כהחסן נייד וכונן קשיח חיצוני. המטרה בתכונה היא לאפשר ניוד נוח ומלא של המערכת.

אבטחה

כדי למנוע אובדן מידע בעת ניתוק פתאומי של ההתקן, פותח מנגנון בו ניתן לחבר את המכשיר לאחר ניתוקו עד 60 שניות מרגע הניתוק והמערכת תפעל כשורה, במידה והמכשיר לא מחובר שנית אל המחשב, האחרון יכבה בתום 60 השניות, תכונה זו פותחה כדי למנוע ממשתמשים זרים לצפות בתוכן ההתקן שנותר על המסך או שנותר בזיכרון ה-RAM. ניתן אף להצפין את נתוני ההתקן באמצעות BitLocker.

אתחול Windows To Go

במידה והמחשב לא השתמש אף פעם בסביבת עבודה של Windows To Go יש לאתחל את המחשב שיוכל לעבוד עם הסביבה.
כדי להיכנס לתוכנת האתחול יש להזין בלוח הבקרה, בחיפוש: "windows to go" וללחוץ על "שנה אפשרויות אתחול של Windows To Go".
דרור נובלמן

ביוגרפיה

נובלמן למד תסריטאות באוניברסיטת תל אביב, והחל את דרכו ככותב סאטירה בעיתון הסטודנטים תזה. בהמשך דרכו מונה ככתב מדורי סאטירה במקומון החיפאי "כלבו" ובאתר נענע. החל משנת 2007 כתב טור שבועי לענייני טלוויזיה במגזין רייטינג עד לסגירת העיתון בשנת 2011.
נובלמן עבד כתסריטאי בטלנובלה "מיכאלה" ששודרה ב-2004 והיה היוצר והתסריטאי הראשי של סדרות הטלוויזיה "טלנובלה בע"מ" ו"האלופה". ב-2007 היה עורך התסריט בסדרה "עבודה ערבית" ותסריטאי בסדרה "Red Band" והיה אחד הזוכים בפרס האקדמיה לטלוויזיה עבור התסריט הקומי לשנת 2008. ב-2009 נובלמן הנחה את שעשועון המשימות "סיימון" בערוץ ביפ והשתתף כחבר פאנל קבוע בשתי העונות של התוכנית "מהדורת השבט" בערוץ 10, וכן השתתף כחבר פאנל בתוכנית "טינופת", ששודרה ב-HOT3.
נובלמן היה היוצר והתסריטאי הראשי של סדרת הטלוויזיה חסמבה דור 3 שעלתה ב-2010 וזכתה בפרס האקדמיה כ"סדרה הטובה ביותר בז'אנר הילדים והנוער" וכן התסריטאי הראשי של העונה ה-2 של "Red Band" ששודרה ב-2011. ב-2011 כתב את התסריט למופע הפסטיגל. שימש כיוצר ותסריטאי של העונה השנייה של סדרת הטלוויזיה חסמבה דור 3 שעלתה לאוויר ב-2013. תסריטאי ב"המופע של רד ודביר" בערוץ 2. תסריטאי בסדרה "מתים לרגע" ששודרה ב-2014.
ב-2018 יוצר שותף ותסריטאי סדרת הדרמה הקומית "מלכות (סדרת טלוויזיה)" בHOT3
נובלמן הוא אחיו של המוזיקאי שי נובלמן.
ריינג'ר 3

המשימה

המשימה תוכננה לשיגור על־גבי משגר אטלס-אג'ינה B, לבצע תיקון מסלול ולהתרסק על קרקע הירח תוך צילום פניו. בגובה 21.4 ק"מ מפני הירח הייתה הקפסולה משוחררת, ומתרסקת בנפרד על הירח כאשר רצועות עץ בלזה שציפו אותה מרככות את הנחיתה.
ריינג'ר 3 שוגרה ב-26 בינואר 1962, בשעה 20:30 UTC, מנמל החלל קייפ קנוורל שבפלורידה. פקודות שגויות שנמסרו למשגר האטלס-אג'ינה B גרמו לו להכניס את הגשושית למסלול מעבר אל הירח במהירות גבוהה מדי. תיקון מסלול שגוי שבוצע לאחר מכן גרם לגשושית להגיע אל הירח 14 שעות מוקדם מהמתוכנן ויחד עם זאת להחטיאו ב-36,793 ק"מ ב-28 בינואר 1962. תקלה במחשב מנעה ממנה לשדר תמונות של הירח. לאחר שחלפה על פני הירח נכנסה למסלול סביב השמש. למרות הגדרתה ככישלון, היא סיפקה מידע הנדסי שימושי במהלך טיסתה יחד עם מדידות ראשונות של שטפי קרינת גמא במערכת השמש.
הדיוויזיה ה-356 (ורמאכט)

היסטוריה

הדיוויזיה הוקמה ב-1 במאי 1943 בטולון, והועמדה תחת פיקוד אגון פון ניינדורף. בנובמבר אותה שנה הועברה הדיוויזיה לקרואטיה, שם הוצבה כחלק מהקורפוס ה-97, וביוני 1944 הועברה הדיוויזיה לאיטליה, שם לחמה כחלק מהארמייה ה-14, ולאחר מכן כחלק מהארמייה העשירית. בפברואר 1945 הועברה הדיוויזיה להונגריה, שם לחמה במתקפת אגם בלטון, כחלק מהארמייה השישית. לאחר מכן לחמה הדיוויזיה בקרבות בהונגריה ובאוסטריה כחלק מארמיית הפאנצר השישית, ובסוף המלחמה נכנעה לכוחות צבא ארצות הברית בווינר נוישטט.
תעלולי סקפן

תעלולי סקפן (בצרפתית: Les Fourberies de Scapin) הוא מחזה פארסי בן שלוש מערכות, פרי עטו של המחזאי הצרפתי מולייר. הגיבור הראשי, סקפן, דומה לדמות הארכיטיפית 'סקפינו'

זהו עיבוד של הקומדיה הרומית "פורמיו" מאת פובליוס טרנטיוס אפר.
הצגת הבכורה של המחזה הייתה ב-24 במאי 1671, בבימויו ובכיכובו של מולייר בתיאטרון פאלה רויאל בפריז. מולייר היה אז בשיא הצלחתו המקצועית, כמנהל להקת התיאטרון של לואי ה-14 ואיש תיאטרון בעל שם. הוא הספיק להעלות עד אז את מחזותיו הידועים "הקמצן", "דון ז'ואן" ו"טרטיף".

תקציר העלילה

סקפן נוהג לשקר ולהערים על אנשים כדי להשיג את מטרותיו. הוא אדם שחצן ויהיר שפועל כאילו הוא מסוגל להשיג הכול. אולם, הוא גם גאון דיפלומטי. הוא מצליח לתמרן את הדמויות השונות ולהפעיל אותן זו כנגד זו בקלות ועם זאת מצליח להשיג את מטרתו העיקרית – לעזור לזוגות הצעירים.
בהיעדרם של אבותיהם, אוקטב נושא בחשאי את היאסינט וליאנדר מתאהב בחשאי בזרבינט. אולם האבות שבים מטיול עם תוכניות נישואים לבניהם. לאחר שסקפן שומע מהבנים תחינות רבות לעזרה, הוא נעתר לכך לבסוף.
מחמד בן אל-קאסם

מחמד בן אל-קאסם (בערבית: محمد بن القاسم العلوي) היה אימאם שיעי ממשפחת עלי שהוביל מרד כנגד העבאסים בראשית המאה השלישית לספירה המוסלמית. המרד פרץ בפרס בשנת 834 (היא 219 להג'רה) בימי אל-מעתצם באללה. למרות הצלחות ראשוניות, המרד הובס ומוחמד נעצר ונשלח לבגדאד. לאחר מאסר קצר, מוחמד הצליח להימלט משביו ומאז לא נודעו עוד עקבותיו. אחדים מאמינים שהוא נכנס לע'יבה (הסתר) והוא עתיד לשוב ולהופיע כמהדי הגואל בקץ הימים.
שלמה שרברק

חייו האישיים

שלמה זנוויל שרברק נולד בסתיו 1876 (תרל"ז) בעיירה פוסטב שליד וילנה, בפלך וילנה של האימפריה הרוסית, בנם של שכנא בן אליהו נארטר (קראַקענער) וחיה רבקה לבית ראָם (רוֹם). קיבל חינוך יהודי מסורתי ב"חדר" ובישיבה. בנעוריו עבר לווילנה, ושם החל בגיל חמש-עשרה לעבוד בבית מסחר לספרים. 
הוא נשא לאישה את אנה ונולדו להם ארבעה ילדים: אסתר-אידה, יצחק, אלכסנדר ורעיה. חלה תפנית בחייו כאשר בשנת 1911 הוא נידון למאסר של חודשיים בעקבות הוצאה לאור של מאמר פוליטי. 
שרברק נפטר בתל אביב, י"ט בחשוון תש"ה, 5 בנובמבר 1944 ונקבר בנחלת יצחק. הוא השאיר אחריו מאמרי זיכרונות על אישים, על סופרים ועל עבודתו בהוצאות ספרים ובהוצאתם.
היה הראשון להוציא ספר תנ"ך בכרך אחד בהדפסה משובחת ובצורה מהודרת. שאיפתו הייתה להוציא לאור אנציקלופדיה כללית בעברית, ובשנתיים האחרונות לחייו הוא החל להכין ולרכז את החומר ולארגן מערכת לכל המקצועות והערכים. העבודה נמשכה לאחר מותו על ידי יורשיו (צאצאיו), מנהלי "הוצאת יזרעאל". כ-10 שנים לאחר מותו של שלמה שְׂרֶבֶּרק, יצא לאור ספר הכולל את זיכרונותיו וכל מעשי חייו: "זכרונות המוציא לאור שלמה שרברק".

חייו המקצועיים

בגיל 15 שלמה החל לעבוד בחנות ספרים, אצל יהודי בר אוריין. הוא נהג להיפגש בחנות הספרים עם אנשים משכילים ותורניים שהיו מגיעים לווילנה כדי להדפיס את חיבוריהם. העניין הרב בספרים גרם לשלמה להיות בלתי מסופק ממכירת הספרים כשלעצמה, על כן הוא החל לבצע מהלכים שיווקיים על מנת לגייס לקוחות חדשים מכל קצוות הארץ. הוא החל לנסוע ברחבי פולין כדי להיפגש עם סופרים ומחברים. בעקבות אהבתו של שלמה לספרים, הוא החליט לחזור לווילנה ולייסד הוצאת ספרים משלו. בתחילת הדרך, פעילותו הייתה מצומצמת ונתייחדה להוצאת ספרי לימוד, ועם הזמן ההוצאה הרחיבה את פעילותה.
בשנת 1914 שלמה שרברק היה מו"ל העיתון היידי "דאָס לעבען" בוורשה. לאחר מכן, בשנת 1925 הקים שרברק יחד עם שותפים את הוצאת הספרים "אחיספר". המדיניות של הוצאת הספרים "ש. שרברק" היוותה במועד מאוחר יותר בסיס למדיניותה של הוצאת "צנטרל".
הוצאת "צנטרל" הייתה הוצאה גדולה ודו-לשונית (עברית ויידיש) ששילבה איחוד של הוצאות רבות ומספר מו"לים מוכשרים. הוצאה זו הייתה קיימת משנת 1911 ועד לשנת 1933. שלמה שרברק היה ממקימי ההוצאה ולקח חלק פעיל בה.
בשנת 1933 עלה שלמה שרברק לארץ ישראל והקים בה את הוצאת הספרים "יזרעאל" אשר המשיכה את הוצאת "ש. שרברק" בשם חדש וישראלי. עיקר ספריה של הוצאת "יזרעאל" היה בתחום ספרות הילדים והנוער ובתחום ספרי הלימוד. הוצאת "יזרעאל" הוציאה לאור ספרי קריאה היסטוריים לבני הנעורים שערכם ההיסטורי והחינוכי היה גדול ורחב. שלמה שרברק היה ממייסדי התאחדות המו"לים בארץ ישראל ושימש כנשיאה עד סוף ימיו.
כנסיית אולף הקדוש

היסטוריה

ההנחה המקובלת היא שהכנסייה נבנתה במאה ה-12 והייתה מרכז חיי הקהילה הסקנדינבית בטאלין לפני הכיבוש הדני בשנת 1219. האזכור הקדום ביותר לכנסייה הוא משנת 1267 והיא הורחבה מאוד במהלך המאה ה-14.
בערך בשנת 1500 הוגבה צריח הכנסייה והגיע לגובה 159 מטרים. על פי המשוער, ההשקעה בבנייה לגובה כזה נבעה מכך שטאלין היא עיר נמל וכך יצרו נקודת ציון לאוניות שבאו לסחור. משנת 1549 הייתה הכנסייה הבניין הגבוה בעולם, עד שבשנת 1625 נפגע הצריח ונשרף מפגיעת ברק. במשך כל שנות קיומה נפגעה הכנסייה מפגיעות ברק לפחות שמונה פעמים והבניין כולו נשרף שלוש פעמים עד היסוד. לאחר כמה שיפוצים נותר גובה הצריח 123.7 מטרים.
בשנת 1552 ליד הכנסייה נפתחה ספרייה. אוסף זה נמצא כיום בספרייה האקדמאית של אוניברסיטת טאלין.
בין השנים 1944-1991 השתמש הק.ג.ב. בבניין לשידורי רדיו ולפיקוח.
הנס-דיטר פליק

קריירה כשחקן

פליק החל את קריירת הבוגרים שלו בס.ו. זנדהאוזן בגיל 18. כעבור שנתיים, בגיל 20, חתם בבאיירן מינכן, שם שיחק חמש עונות, וזכה בארבע אליפויות הבונדסליגה, מתוכן שלוש ברצף, ובגביע אחד. כמו כן, פליק פתח בהרכב בגמר גביע אירופה לאלופות 1987, בו הפסידה באיירן מינכן לפורטו. בשנת 1990 עזב פליק את באיירן מינכן לאחר חמש עונות, בהן צבר 104 הופעות וכבש חמישה שערים.
בקיץ 1990 חתם פליק בפ.צ. קלן, שם שיחק שלוש עונות, והבקיע שער אחד ב-44 הופעות. בשנת 1993 פרש פליק ממשחק מקצועני ועבר לכדורגל חובבים בקבוצת ויקטוריה במנטל, אותה גם אימן מספר שנים, בחלק מהזמן כמאמן-שחקן. 
פליק מעולם לא שיחק בנבחרת גרמניה, על אף הצלחתו בבאיירן מינכן.

קריירת אימון

בשנת 2000 החל פליק לאמן את הופנהיים, שהעפילה עמו מספר ליגות, מהליגות האזוריות עד לליגת הבונדסליגה השנייה. בשנת 2005 פוטר פליק מהופנהיים, ועבד תקופה קצרה כעוזר מאמן ברד בול זלצבורג. בשנת 2006 מונה פליק כעוזרו של מאמן נבחרת גרמניה, יואכים לב. פליק שימש בתפקיד זה ביורו 2008, מונדיאל 2010, יורו 2012 ומונדיאל 2014 בו הוכתרה הנבחרת הגרמנית לאלופת העולם. לאחר הישג זה, פרש פליק מהתפקיד, ונכון לשנת 2015, הוא מועסק בהתאחדות הכדורגל הגרמנית כמנהל ספורטיבי.
ישיבת ההסדר קרני שומרון

רקע

בראשות הישיבה נמצאים הרבנים שמואל הבר ואברהם קורצוייל. על אף שראשיה יוצאי ישיבת חברון החרדית, הם לחמו במלחמות ישראל השונות: מלחמת ששת הימים, תקופת המרדפים, מלחמת יום כיפור ומלחמת לבנון הראשונה, במסגרת שירותם בצה"ל (בחטיבת הצנחנים), ומזוהים עם הפלג הציוני דתי. בישיבה מלמדים רבנים בוגרי הישיבה. כמו כן לימדו בישיבה רבנים יוצאי ישיבת מרכז הרב, וכרם ביבנה.
ב-17 בפברואר 1986 שני תלמידי הישיבה ששירתו בחטיבת גבעתי יוסף פינק ורחמים אלשייך, נשבו בקרב לאחר שמחבלי חזבאללה הניחו מארב לסיור של צה"ל.  ב-21 ביולי 1996, הוחזרו גופות שני החיילים לישראל. בחשון תש"ע הוכנס ספר תורה לזכרו של יוסף פינק לישיבה.

דרכה של הישיבה ותלמידיה

בשנת 2017 מנתה הישיבה כשלוש מאות וחמישים תלמידים. דרכה של הישיבה היא בשיטת לימוד "אסוקי שמעתתא אליבא דהלכתא", לימוד תלמוד המכוון לבירור והכרעת ההלכה ופתרון בעיות אקטואליות. בחלק ממסגרות הישיבה מוסדר הלימוד לפי נושאים בהלכה ולא על פי סדר הדף, כמקובל ברוב הישיבות. הלימוד מסודר ושיטתי ומטרתו היא להקיף את הנושא הנלמד מהיבטיו העיקריים. הישיבה נחשבת לעממית ומושם בה דגש רב על התנהגות שבין אדם לחבירו. בישיבה פועל מכון להכשרת מורים בראשו עומד הרב ד"ר יעקב זיסברג.
מלבד רבנים אלו מכהנים כר"מים: הרב מיכאל רוטנברג, הרב ציון כהן, הרב אלעזר הבר, הרב מוטי שראל, הרב שלמה גבאי, הרב משה רוזנבאום, הרב רפי טסמה, הרב זוהר ואנונו, הרב יובל בוקובזה, הרב יהושע הבר, הרב מדן דריהם והרב רפי זיקרי. בעבר לימדו בישיבה הרב שוקי כהן, הרב זאב קרוב, הרב מנחם בורשטין והרב מנחם פליקס.
הישיבה שמה דגש על השירות הצבאי ומעודדת את תלמידיה להתגייס ליחידות הקרביות של צה"ל ולתפקידי פיקוד.

פעילות התיישבותית

אברכים רבים בוחרים להתגורר בקרני שומרון לאחר סיום לימודיהם בישיבה, וחלקם אף הקימו את המאחז אלוני שילה השוכן בגבעה סמוכה.
כמו כן, הישיבה מחזקת את היישוב "רמת גלעד" השוכן על גבעה הסמוכה לקרני שומרון. קבוצה של אברכים מתגוררת בשכונת "נווה מנחם" ועוסקת לאחר שעות הלימוד בפעילות חברתית ענפה לרווחת תושבי השכונה.
גרעין מאברכי הישיבה הקים בשנת 1990 את היישוב אבני חפץ גרעין נוסף מבני הישיבה הקים את הגרעין התורני "קרני קדם" ביישוב קדימה שבשרון בשנת 1998.
בוגרים רבים קבעו את מקום מושבם ברחבי השומרון. יישובים כדוגמת קדומים, קרני שומרון, רבבה ופדואל.
קורט פלדט

קריירה מוקדמת

פלדט נולד ב-22 בנובמבר 1897 בשמנטאו, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית, ובשנת 1908 התגייס לצבא הקיסרות הגרמנית, והצטרף לרגימנט האולאנים ה-4 (פומרניה ה-1), ולחם עמו במהלך מלחמת העולם הראשונה. ב-25 בפברואר 1915 הוא הועלה לדרגת אובר לוטננט, וב-18 ביוני 1917 הוא הועלה לדרגת ריטמייסטר. על פעולותיו בקרבות קיבל פלדט את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה הצטרף פלדט לפרייקור, ולאחר מכן הצטרף לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 בנובמבר 1930 הוא הועלה לדרגת מיור, וב-1 במאי 1934 הוא הועלה לדרגת אוברסט לוטננט. ב-1 באוקטובר 1934 הוא מונה למפקד רגימנט הפרשים ה-3, וב-1 באפריל 1936 הוא הועלה לדרגת אוברסט. וב-10 בנובמבר 1938 הוא מונה למפקד חטיבת הפרשים ה-1.

מלחמת העולם השנייה

עם פרוץ המלחמה פיקד פלדט על חטיבת הפרשים ה-1, ולחם עמה במהלך המערכה בפולין כעתודת הארמייה השלישית. ב-25 באוקטובר 1939 הוא מונה למפקד דיוויזיית הפרשים ה-1, אשר הוקמה על בסיס חטיבת הפרשים ה-1, וב-1 בפברואר 1940 הוא הועלה לדרגת גנרל מיור. הדיוויזיה לחמה במהלך הקרב על הולנד, והיוותה את עתודת הארמייה ה-18, ולאחר מכן לחמה במהלך מבצע אדום כחלק מהקורפוס ה-38 במסגרת הארמייה הרביעית. לאחר מכן הדיוויזיה נשארה ככוח כיבוש בצרפת, ובאוגוסט 1940 היא הועברה לפולין. במהלך מבצע ברברוסה לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס הממונע ה-24 במסגרת ארמיית הפאנצר השנייה, וב-23 באוגוסט 1941 הוענק לו על פעולותיו עיטור צלב האבירים של צלב הברזל. ב-28 בנובמבר 1941 הוסבה הדיוויזיה שבפיקודו לדיוויזיית הפאנצר ה-24, וב-1 בפברואר 1942 הוא הועלה לדרגת גנרל לוטננט. ב-8 ביולי 1942 הוא מונה למפקד מחוז צבאי בדרום-מערב צרפת, וב-1 בפברואר 1944 הוא הועלה לדרגת גנרל חיל השריון. בספטמבר 1944 הוא פיקד על כוחות במהלך מבצע מרקט גארדן, ובפברואר 1945 הוא נשלח לדנמרק, שם נפל בשבי בסוף המלחמה.

לאחר המלחמה

בסוף שנת 1947 שוחרר פלדט מהשבי, ולאחר שחרורו הוא התגורר בברלין המערבית, עד למותו ב-11 במרץ 1970.
משה לופנפלד

ביוגרפיה

לופנפלד נולד בישראל בשנת 1931, בנם של זינה לבית קולומויצב ושחקן תיאטרון "האהל" יהושע לוף (לופנפלד). למד בתיכון חדש בתל אביב. לאחר שסיים את לימודי האדריכלות בשנת 1955 בטכניון החל לפעול כאדריכל. בשנת 1961 פתח משרד אדריכלים בשיתוף האדריכל גיורא גמרמן, שפעל עד לאמצע שנות התשעים. המשרד זכה בעשרות פרסים ותחרויות לאורך 30 שנות פעילותו. מבין עבודות המשרד, זכה לפרסום בינלאומי "בית המגירות" בבאר שבע - בניין מגורים בן 14 קומות שהמשרד תכנן ב-1966 וזכה בפרס ריינולדס לאדריכלות. הבניין גם הוזכר במאמרה של מבקרת האדריכלות עדה לואיס הקסטבל ב"ניו יורק טיימס" על "ערים חדשות פורחות במדבר הישראלי". העבודה המוכרת ביותר שתכנן המשרד היה בית אריאלה - הספרייה העירונית המרכזית של תל אביב, פרויקט בו זכו בעקבות תחרות אדריכלים.
המשרד התמחה בתכנון מתקני ספורט, ובין השאר תכנן את אצטדיון בת ים, את אצטדיון הספורט הלאומי לאתלטיקה קלה בהדר יוסף וכן בריכות שחייה ואולמות ספורט בכל רחבי הארץ. תחום נוסף שבו התמחה המשרד היה מוסדות חינוך. תיכון מקיף ע"ש שייבר בבית שמש היה בית הספר הראשון שתכנן המשרד ונחשב היה לפורץ דרך בתחומו. לאחר מכן תכנן המשרד עוד בתי ספר רבים כשהבולטים שבהם הוקמו בכפר בתיה ובקיבוץ גבעת ברנר. עבודתו הגדולה האחרונה היתה מרכז מונארט באשדוד שבנייתו הושלמה בשנת 2000.
לצד עבודתו כאדריכל פעיל, שימש במהלך שנות התשעים כמנחה פרויקטים בסדנא לעיצוב ואדריכלות.
לופנפלד נפטר בתל אביב בשנת 2010. בשנים 2015–2017 הפקידה אלמנתו, הפזמונאית לאה לופנפלד, את האוסף המקצועי שלו בארכיון אדריכלות ישראל. בשנת 2019 צפויה להתפרסם מונוגרפיה מקצועית המסכמת את יצירתו.
מוב דיפ

התחלה

האבוק ופרודיג'י נפגשו בבית הספר לעיצוב ואומנות בניו יורק שבמנהטן, בתחילה נקראו פואטיקל פרופיטס (Poetical Prophets) ומאוחר יותר שינו את שמם למוב דיפ. בשנת 1993 כשהיו בני 19 יצא אלבום הבכורה שלהם "ג'ובנייל הל" (Juvenile Hell) אשר היה לכישלון הן מבחינת מכירות והן מבחינת הביקורות שקיבל. ב-1994 שיחרר הצמד סינגל שנקרא "Shook Ones Part 1" אשר חלקים מתוכו נכללו מאוחר יותר בשיר "Shook Ones Part 2" שהיה ללהיט הגדול ביותר של הצמד.

ההצלחה

הצמד זכה לראשונה להצלחה לאחר שחרור אלבומם השני "The Infamous" ב-1995. הצמד זכה להצלחה אדירה בסצנת ההיפ הופ בשל העובדה שבשיריהם קריינו את חיי הרחוב בניו יורק.
אלבומם השלישי של מוב דיפ, "Hell on earth" יצא ב-1996 והגיע למקום שישי במצעד הבילבורד. בעקבות הצלחת האלבום הגיעו מוב דיפ לקדמת הבמה בסצנת ההארדקור ראפ של ניו יורק יחד עo אומנים כמו הנוטוריוס בי. איי. ג'י., ג'יי זי, נאס ווו טאנג קלאן. כמו כן נאס ומת'וד מן מה"וו טאנג קלאן" התארחו באלבום.
1996 השתתף הצמד באלבום "America is Dying Slowly" לקידום המודעות לאיידס בקרב האוכלוסייה האפרו-אמריקנית בארצות הברית, האלבום חשב להצלחה גדולה והוגדר כ"יצירת מופת" על ידי מגזין "המקור" ("The Source"). ב-1998 השתתף הצמד בשיר "Deadly Zone" מתוך הפסקול של הסרט בלייד ("blade").
ב-1999 יצא אלבומם הרביעי של הצמד "Murda Muzik", שירים רבים מהאלבום דלפו, מה שגרם לעיכוב בשחרורו, כששוחרר לבסוף הגיע למקום השילישי במצעד הבילבורד 200, ותוך זמן קצר הגיע למעמד של אלבום פלטינה.
דאו (מושג בפילוסופיה סינית)

פרשנויות בודהיסטיות

ראו גם: בודהיזם סיני וזן בודהיזם
בודהיזם התחיל להתפשט לראשונה בסין במהלך המאה הראשונה לספירה וחווה דור הזהב של צמיחה והתבגרות במאה הרביעית לספירה. השימוש במושגים סיניים, כגון דאו, שהיו קרובים לרעיונות ומונחים בודהיסטים, עזרו להפיץ את הדת ולהפוך אותה להיות נוחה יותר עבור העם הסיני. עם זאת, ההבדלים בין סנסקריט למינוח סיני גרמו לאי הבנות בראשית הדרך והובילו בסופו של דבר להתפתחות של בודהיזם מזרח אסייתי כישות נבדלת. כחלק מתהליך זה, מילים סיניות רבות בעלות עושר של אסוציאציות משלהם מבחינה סמנטית ופילוסופית אומצו על ידי הבודהיזם, ובפרט השימוש במונח 'דאו' עבור מושגים ועקרונות מרכזיים של הבודהיזם.
בבודהיזם, דאו הוא שם נרדף ל'ריקות' (להבדיל מ'ריקנות') אלוהית (שונייטא). חלק מהותי מדאו הוא חיסכון במילים ודיבור יתר. חיסכון במילים משמעו ריקות. הריק הוא דאו. הצ'אן בודהיסטים רואים את הדאו כמילה נרדפת הן לנתיב בודהיסטי (מרגה) והן לתוצאות של נתיב זה: הנתיב בעל שמונה השלבים אל ההארה הבודהיסטית (סאטורי). מציאת דאו וטבע הבודהא אינה סתם עניין של ניסוחים נהירים, אלא תגובה פעילה לארבע האמיתות האצילות, אשר לא ניתנת לביטוי באופן מלא או הבעה במילים ואסוציאציות קונקרטיות. השימוש במילה 'דאו' בהקשר זה, מתייחס ל'דרך' במובן המילולי בבודהיזם, חזרה למקור אוניברסלי, דהרמה, מדיטציה ראויה ונירוואנה.

דאו בנצרות בשפה הסינית

למובן הפילוסופי הסיני של דאו כ'דרך', 'כוח' ו'מילה' יש הקבלה בפילוסופיה היוונית – (לוגוס). מושג זה שימש בסיס לפילוסופיה הנוצרית. לאדם מאמין בנתיב (דאו) פירושו 'המשיח' (ישו), עלייה לרגל (עקיבה לאחר דאו) - היא דרך אל המשיח.
בימינו, עקב התפשטות הנצרות בסין, הרעיון של דאו הנו בעל חשיבות עליונה, ומשמש באופן קבוע לתרגום טקסטים דתיים לסינית והתאמה של מושגים מן התאולוגיה הנוצרית לתוך תפיסת העולם המזרחית של הקורא.
באמצע המאה ה-XII. בתקופת שושלת סונג הגיעו לסין מהגרים יהודים. הם נתנו לקיסר את התנ"ך, אשר קיבל את השם הסיני דאו-דזין (daotszin) (ספר הדרך) וצ'ז'ן-דזין (chzhentszin) (ספר האמת). מתרגמים סיניים, בידיעה כי דאו עבור העם הסיני מסמל את אותו הדבר כמו לוגוס עבור היווניים, תירגמו את השורה הראשונה של הבשורה על פי יוחנן כך: "בתחילה הייתה הדרך (דאו)" (太初有道, 道与神同在, 道就是神。).

ייצוג גרפי ופירוש לשוני

דאו נכתב עם הסימניה הסינית 道 הן בכתב סיני מסורתי והן בכתב סיני מופשט. דאו מבחינה גרפית משלב את Chuo 辶 (או 辵) בבסיס שמשמעו 'ללכת', ו- Shou首 פונטי שמשמעו 'ראש'. יתר על כן, דאו 道 הוא האלמנט הפונטי של דאו 导 'להדריך, להוביל' (עם 寸 cun 'האגודל, היד' בבסיס) וגם דאו 檤 'שם של עץ' (עם mu 木 'עץ' בבסיס).
הפרשנות המסורתית של סמן ה-道, שראשיתה (121 לספירה) מילון של שוובן ג'יזה (Shuowen Jiezi), הייתה האידאוגרמה הנדירה והמורכבת – Huiyi 会意. השילוב של Chuo 辶 'ללכת' ו首 Shou 'ראש סימל את ה'ראש הולך' או 'להוביל את הדרך'.
הצורה הכתובה המוקדמת ביותר של דאו הם כתב כלי ברונזה וכתב חותם מבימי שושלת ג'ואו (1045-256 לפנה"ס) כלי ארד וכתבים. סימנים עתיקים אלה של דאו מתארים בצורה ברורה יותר את 首 Shou אלמנט 'הראש' כמו שיער מעל פני אדם. בגרסאות מסוימות מוחלף הסמן Chuo 辵 'ללכת, להתקדם' בבסיס הסימן עם xing 行 'ללכת, נתיב' בסיסית, עם התיאור ברונזה המקורי 'צומת דרכים', בכתב חותם עם שנים 彳 ו- 亍 'עקבות'.
יחסי בוסניה והרצגובינה–מלזיה

סקירה כללית

באוקטובר 1993, במהלך מלחמת בוסניה, ראש ממשלת מלזיה, מחתיר מוחמד, שלח קבוצה של חיילים מלזיים על מנת להשתתף בפעולות השלום של האו"ם עקב חשש להפרת זכויות האדם בבוסניה ובהרצגובינה. בנוסף, מוחמד קרא לארגון לשיתוף פעולה אסלאמי על מנת למצוא פתרון מתאים.  לאחר הכרזת העצמאות של המדינה, שתי המדינות כוננו יחסים ומלזיה הכירה בבוסניה ובהרצגובניה כמדינה עצמאית.
מיכאל הייניש

קריירה מוקדמת

הייניש החל את דרכו כעורך דין וכפקיד בכיר במשרד האוצר ובמשרד החינוך, אך לאחר מכן פרש לאחוזותיו באוסטריה תחתית ובשטיריה, שם הוא עסק בחקלאות, היה למנהיג של הסניף האוסטרי של האגודה הפביאנית ולאחד ממייסדי הספרייה העממית המרכזית. בשנותיו האחרונות הוא עבר מסוציאליזם רדיקלי לשמרנות אגררית.

נשיא

פעילות מפלגתית לא הייתה חביבה על הייניש. הוא נבחר להיות נשיא בשל דמותו הסמכותנית, אף על פי שהוא לא היה חבר הפרלמנט. בבחירות לנשיאות הוא התמודד כמועמד עצמאי. ב-1920 הוא החל לכהן כנשיא ונשאר בתפקידו למשך שתי תקופות כהונה עד 1928. הייניש נשא לאישה את אמיליה פיגדור, בת למשפחה יהודית מתבוללת. אביה של אמיליה, גוסטב, היה חבר מועצת העיר וינה.
כנשיא, עמל הייניש קשות לשפר את מצבה הקשה שאוסטריה מצאה את עצמה לאחר המלחמה. הוא עשה רבות לפתח את המגזר החקלאי, עודד את חשמול מערכת הרכבות וניסה לפתח את התיירות, במיוחד בהרי האלפים. הוא גם עודד את תנועת הסחר עם הארצות השכנות, כמו גרמניה. הייניש היה המגן של המסורות והתרבות המקומיים והוא יזם את חקיקתו של החוק להגנת אנדרטאות. הוא גם היה חבר של כבוד באקדמיה למדעים.
ב-1928 העלו המפלגות הראשיות הצעה לתקן את החוקה כדי לאפשר את בחירתו של הייניש לתקופת כהונה שלישית. הקנצלר איגנץ זייפל הציע שהייניש יכהן כנשיא שנה אחת נוספת, אך הייניש דחה את ההצעה. לאחר סיום תפקידו כנשיא הוא כיהן כשר המסחר מ-1929 ועד 1930.
בצעד שנוי במחלוקת, תמך הייניש ברעיונות הפאן גרמניים ומאוחר יותר תמך באנשלוס, סיפוחה של אוסטריה לגרמניה הנאצית ב-1938, כמו רבים מבני ארצו. מיכאל הייניש מת ב-1940, שנה לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה.
גרטרוד קולמאר

ביוגרפיה

גרטרוד קולמאר נולדה בשם גרטרוד קתה חודציזנר (Gertrud Käthe Chodziesner) למשפחה יהודית-גרמנית מתבוללת. קולמאר הייתה הבכורה מבין ארבעה ילדים: מארגוט (נולדה ב-1897), גאורג (נולד ב-1900) והילדֶה (נולדה ב-1905). שמה הספרותי נגזר משמה הגרמני של העיירה חודזיז  שבנפת פוזן (פוזנן), מקום מוצאה של משפחת אביה, שעל שמה נקראה המשפחה.
קולמאר גדלה במשפחה בעלת זיקה לספרות. בני משפחתה נהגו להציג מחזות ולהקריא שירה ליד שולחן ארוחת הערב. בשנות העשרים המאוחרות החלו שיריה של קולמאר להתפרסם בכתבי עת ספרותיים ואנתולוגיות ספרותיות. 
בשנת 1928 חלתה אמה אנושות וקולמאר שבה לביתה, ניהלה את משק הבית וטיפלה באמה עד למות האם בשנת 1930. אז לקחה קולמאר את מקומה של אמה בניהול משק הבית, הפכה לעוזרתו של אביה בתפקידי נוטריוניות והתמקדה בכתיבתה.
הכרך השלישי של כתביה, "Die Frau und die Tiere" (הגברת ובעלי החיים), יצא לאור באוגוסט 1938 בהוצאה לאור שבעליה היו יהודים, אך הושמד לאחר "ליל הבדולח" בנובמבר. באותה שנה אולצו קולמאר ואביה למכור את ביתם והיא עברה ל"בית יהודים" בברלין-שנברג. באמצע 1941 אולצה קולמאר לעבוד במפעל תעשייה צבאית. היא נשארה עם אביה עד לגירושו לגטו טרזין בספטמבר 1942, שם נפטר בשנה שלאחר מכן. קולמאר נעצרה על ידי האס-אס ב-27 בפברואר 1943 וגורשה לאושוויץ ב-2 במרס 1943. תאריך מותה המדויק אינו ידוע.

הערכה

לאחר המלחמה זכתה כתיבתה של קולמאר להערכה רבה על ידי מבקרי ספרות. יעקב פיקארד (גר'), באפילוג ל-"Gertrud Kolmar: Das Lyrische Werk" מתאר אותה כ"אחת מהמשוררות החשובות ביותר בספרות הגרמנית כולה", וכ"משוררת הגדולה ביותר ממוצא יהודי אי פעם".

הנצחה

על בסיס שירה הכמו-נבואי של קולמאר משנת 1937 "Aus dem Dunkel" (אל מחוץ לחשכה) ובהשראתו כתב המלחין ג'וליאן מרשל קנטטה למצו-סופרן, מקהלה ושני צ'לו בשם "אל מחוץ לחשכה". ביותר. בשיר דימויים דמויי חלום של התפוררות וריקבון והוא מהווה מעין נבואה של גל הגאות הנאצי המאיים על העולם.