חנן רפפורט

שנותיו הראשונות

רפפורט נולד ב-כ"ג באלול תרפ"ח (1928), לאביו יהושע רפפורט (מצאצאי הרב שי"ר) ולאמו ברינה בת חנן היבשמן.
בשנת 1935 עלה חנן ביחד עם אימו ואחיו דב לארץ-ישראל. אביו עלה ארצה כחלוץ מספר שנים קודם ועבד בבואם כפועל במפעל המלט נשר. בעקבותיו התיישבה כל המשפחה בשכונת הפועלים נשר שליד בית החרושת. חנן למד בחדר כ-3 שנים והגיע לישראל עם שליטה מלאה בשפה העברית, אבל ללא כל ניסיון בדיבור ובשיחה בשפה זו. למד ב"בית הספר לילדי עובדים נשר –יגור" (לימים בית הספר בית יהושע). סיים בשנת 1946 את לימודיו בבית הספר התיכון הריאלי שבחיפה. במגמה הריאלית.
עם סיום לימודי התיכון הצטרף להגנה כחבר וכמפקד במחתרת במנגנון הפיקוד, בשירות מלא, וכינויו המחתרתי היה "צבי נחמני". במשך שנתיים, עד מלחמת העצמאות שירת במסגרת "נפת זבולון" של ההגנה בתפקידים שונים ובהם כמפקד קורס מפקדי כתות (מכ"ים) ועוד. עם פרוץ המלחמה והקמת חטיבת כרמלי, הצטרף כמפקד בפלוגה 13 בגדוד 21 של החטיבה שהייתה מורכבת בעיקר מבני נשר-יגור והקריות.
במסגרת החטיבה רפפורט השתתף בפעולות התגמול על טבח בתי הזיקוק נגד הכפרים הערבים בלד א-שייח' וחוואסה, מהם הגיעו הפורעים. בפיצוץ גשר הרכבת מעל הנעמן ליד עכו. בשיירת האספקה ליחיעם, במבצעי בן עמי, דקל וחירם שבהם השתתפה החטיבה. הוא סיים את מלחמת השחרור כמפקד של קו הגנה חדש בצפון הארץ, אשר התבסס על מספר כפרים לבנוניים בשטח נהר הליטאני, שבלבנון.

לימודים אוניברסיטאיים ופעילות ציבורית

בשנת 1949 עם סיום מלחמת השחרור, עבר רפפורט לירושלים ולמד באוניברסיטה העברית. הוא בחר בלימודי פסיכולוגיה וסוציולוגיה, בשל עניינו בעבודה עם ילדים עבריינים. בין מוריו נימנו מרטין בובר, שמואל נח אייזנשטאט, שלמה דוב גויטיין וישעיהו ליבוביץ'. 
בתקופת לימודיו האוניברסיטאים היה פעיל במפלגת מפא"י ונבחר ב-1950 מטעמה למועצת הסתדרות הסטודנטים של ירושלים. אחד מתפקידיו בהסתדרות הסטודנטים היה לייסד ולערוך את עיתון הסטודנטים שנקרא "אנחנו", אשר שימש גם כפה וכעיתון מרכזי של כלל הסטודנטים בארץ.

הלימודים בארצות הברית והמשך תפקידיו הציבוריים

בגלל העדר האפשרות ללמוד לדוקטורט בארץ בתקופתו, המשיך רפפורט ללימודי פסיכולוגיה קלינית באוניברסיטת ניו יורק בארצות הברית. לאחר קבלת הדוקטורט עבד רפפורט כפסיכולוג קליני בכיר בבית ספר לרפואה בבית החולים הר סיני במנהטן. במקביל המשיך בלימודי פוסט דוקטורט בפסיכואנליזה אצל הפרופסורים אריך פרום, רולו מיי, אסתר מנקר ועוד. שימש בתפקיד יו"ר הסתדרות הסטודנטים הישראלים בניו יורק.
לאחר סיום לימודיו והשתלמותיו חזר ב-1965 לישראל, והתמנה כמנהל הכללי והמדעי של "מכון סאלד - המכון הארצי למחקר במדעי ההתנהגות". בתפקיד זה שירת במשך שמונה עשרה שנים, עד צאתו לגמלאות. במקביל היה יועץ לבעיות חברה של שני ראשי הממשלה – גולדה מאיר ויצחק רבין, וכן היה הממונה על המחקר המדעי במשרד החינוך ויועץ פסיכולוגי לשר החינוך דאז זלמן ארן. 
בשנת 1990 הקים את "המרכז העולמי לחקר משפחת רפפורט", ונכון ל-2011 הוא משמש כמנהל הכללי בו. כמו כן, הוא יושב ראש הוועד המנהל של "המכון הבינלאומי לגנאלוגיה יהודית ומרכז פאול יעקובי" בספריה הלאומית לישראל בירושלים.
משנת 2005 רפפורט עורך את המדור "על שמות משפחה יהודיים - טוב שם טוב" בדו-ירחון ההיסטורי "עת-מול" שבהוצאת יד יצחק בן-צבי בירושלים. בעבר היה חבר בוועדות מערכת של כתבי עת אקדמיים שונים: "מגמות" (בירושלים), "התפתחות ילדים ונוער" (בשיקגו, ארצות הברית) ו"אינדיקטורים חברתיים" (בוושינגטון, ארצות הברית).

חייו האישיים

רפפורט נישא ב-1 במאי 1957, לד"ר יהודית גרינוולד-רפפורט, פסיכיאטרית לילדים וניצולת שואה. היא בתו של הרופא ד"ר שמואל גרינוולד מצ'כוסלובקיה וירושלים. יהודית רפפורט שימשה, במשך שנים רבות ועד צאתה לגמלאות, מנהלת המחלקה לילדים עם אוטיזם בבית החולים האוניברסיטאי למחלות נפש שבטלביה. לאחר צאתה לגמלאות שירתה במשך שמונה שנים כיועצת הפסכיאטרית הקבועה והראשית של "בית החולים ביקור חולים" בירושלים.
לרפפורט שתי בנות: ד"ר מיכל רפפורט, פסיכיאטרית לילדים ונוער, מנהלת המרפאה האזורית לבעיות נפש של ילדים ונוער של השרון בנתניה; שירלי רפפורט-קמארה, בעלת תואר בוגר במינהל עסקים.