הסימפוניה הרביעית של מאהלר

הסימפוניה הרביעית בסול מז'ור של גוסטב מאהלר נכתבה בין 1899 ל-1900. ביצוע הבכורה היה ב-25 בנובמבר 1901, במינכן שבגרמניה, בביצוע התזמורת הפילהרמונית של מינכן ובניצוחו של מאהלר עצמו. היא הקצרה ביותר בתשע הסימפוניות שכתב מאהלר, למעט אולי הסימפוניה הראשונה, והיא באה לאחר הסימפוניה הארוכה ביותר של מאהלר, הסימפוניה השלישית, שהזמן הדרוש לביצועה קרוב לשעתיים. משך נגינתה של הסימפוניה הרביעית נע בין 50 ל-60 דקות. לסימפוניה ארבעה פרקים, המבנה המקובל עוד מהתקופה הקלאסית, אך לנגינתה נדרשת תזמורת גדולה יחסית, אף כי חסרים בה כמה מכלי הנשיפה שמאהלר הרבה להשתמש בהם בסימפוניות שלו, כגון טוּבּות וטרומבונים. לעומת זאת, פרטיטורת הסימפוניה מכילה כלים יוצאי דופן, שאינם מופיעים בסימפוניות אחרות של מאהלר, כגון פעמוני מזחלת בפרק האחרון, וכינור "צוענים" המכוון לטון אחד מעל שאר התזמורת, מה שמקנה לצלילו גוון זיופי ונבוב, אפל משהו.
כמו בסימפוניה השנייה של מאהלר וכן בשלישית ובשמינית, גם בסימפוניה זו נעשה שימוש בקולות שירה: סולו סופרן בפרק האחרון. פרק זה, שהסימפוניה נוצרה בהשראתו וסובבת עליו, נכתב עוד בשנת 1892. הסימפוניה הרביעית ידועה באופיה הקלאסי והעדין, בניגוד לרוב יצירותיו של מאהלר (ובכלל זה שאר הסימפוניות שלו), הנוטות לפסימיות ואף לאלימות מסוימת בתזמורן, ומרבות לעסוק במוות. גם בסימפוניה זו מוקדש פרק שלם לנושא המוות, אך כמו בסימפוניה השנייה, שם מוצג המוות כמילוט מייסורים וכשלב מעבר אל התחייה, גם כאן מוצג המוות לא כדבר אפל ומרושע אלא כדבר חיובי, שחייבים להשלים עמו ולקבל אותו, וכמורה דרך אל העולם הבא.
הסימפוניה הרביעית היא האחרונה מבין ארבע סימפוניות קרן הפלא של הנער. בשלוש הסימפוניות הבאות לא השתמש מאהלר בקול שירה, עד הסימפוניה השמינית, שחיבר כחמש שנים מאוחר יותר. זו הסימפוניה הראשונה של מאהלר שלא קיבלה כינוי כולל (כמו בסימפוניה הראשונה "טיטאן" והשנייה "התחייה"), או כינויים לפרקים נפרדים (כמו בסימפוניה השלישית).

הלחנה

ארבע הסימפוניות הראשונות של מאהלר, המכונות "סימפוניות קרן הפלא של הנער", כוללות ברובן, בנוסף לתזמורת, גם קולות שירה לשירים מתוך קובץ שירי העם הגרמניים "קרן הפלא של הנער" ("Des Knaben Wunderhorn"), שמאהלר הלחין קודם לכן ושילב שירים רבים מתוכו בסימפוניות הראשונות שלו, באופן מושר וגלוי (כמו בסימפוניות השנייה, השלישית והרביעית) או באופן מוסתר ומתוזמר (כמו בסימפוניה הראשונה). 
ניצניה הראשונים של הסימפוניה נוצרו זמן רב לפני שמאהלר החל לכתוב את פרקיה הראשונים. הפרק הרביעי בה הוא שיר לסולו סופרן בשם "החיים בשמיים" ("Das himmlische Leben"). אחרי שמאהלר הלחין את השיר הוא חשב לכלול אותו בסימפוניה השלישית שלו כפרק שביעי, תחת הכותרת: "מה סח לי הילד", אך בסופו של דבר חזר בו מכוונתו זו. ייתכן שהפרק האחרון של הסימפוניה השלישית הושמט, משום שאלמלא כן הייתה נגינת הסימפוניה נמשכת קרוב לשעתיים, (כ-110 דקות), משך נגינה בקונצרט שהיה מכביד הן על המבצעים והן על המאזינים. לאחר שמאהלר הוציא את הפרק מתוך הסימפוניה השלישית, בשנת 1899, הוא החל להלחין סביב הפרק הבודד הזה (הכולל בין השאר סולו סופרן ופעמוני מזחלת) את שאר שלושת פרקי הסימפוניה. הסימפוניה הרביעית היא הקלאסית ביותר של מאהלר מבחינת אופייה, והעדינה ביותר.
בדומה ליצירות אחרות של מאהלר, היצירה עוסקת בנושא המוות. בסימפוניה מוקדש פרק שלם לנושא, אך כמו בסימפוניה השנייה, שם מוצג המוות כמילוט מייסורים וכשלב מעבר אל התחייה, גם כאן הוא מוצג לא כדבר אפל ומרושע אלא כדבר חיובי, שחייבים להשלים עמו ולקבל אותו, וכמורה דרך אל העולם הבא.
התזמורת הדרושה לנגינת הסימפוניה קטנה מזו של הסימפוניות האחרות אך עדיין גדולה יחסית. היא חסרה כמה מכלי הנשיפה שמאהלר הרבה להשתמש בהם בסימפוניות שלו, כמו טובּות וטרומבונים. לעומת זאת, נכללים בה כלים יוצאי דופן, שאינם מופיעים בסימפוניות אחרות, כמו פעמוני מזחלת בפרק האחרון, וכינור "צוענים" המכוון לטון אחד מעל שאר התזמורת, מה שמקנה לצלילו גוון זיופי, נבוב ואפל. תפקידי הכלים פשוטים יותר ותובעניים פחות מבשאר הסימפוניות של מאהלר וגם זמן נגינתה (50-60 דקות) הוא הקצר ביותר. כל אלה תרמו לכך, שהסימפוניה זכתה לביצוע תדיר יותר מכל סימפוניה אחרת של מאהלר.

הוצאה לאור

הסימפוניה יצאה לאור לראשונה בשנת 1905, בחברת ההוצאה לאור האוסטרית יוניברסל. בשנת 1943, יצאה מהדורה נוספת של הסימפוניה, הפעם בחברת ההוצאה לאור אוילנבורג הגרמנית. בשנת 1963 הוציאה חברת יוניברסל מהדורה נוספת של הסימפוניה. הייתה זו מהדורה רחבה וביקורתית, שהייתה חלק מהוצאות ביקורתיות נוספות של הסימפוניות של מאהלר שיצאו לאור במהדורות מחודשות באותה תקופה, כמו למשל המהדורה הרביעית של הסימפוניה השנייה שיצאה בשנת 1970.

תזמור

כמו בסימפוניות הקודמות של מאהלר, וגם באלו שיבואו אחריהן, לביצוע הסימפוניה הרביעית נדרשת תזמורת גדולה הרבה מעבר למקובל, אף כי בסימפוניה הרביעית התזמורת יחסית קטנה יותר: ישנם פחות אבובים, קלרניתות, בסונים, קרנות יער, חצוצרות ונבלים, אך בעיקר בולט חסרונם של הטובה והטרומבונים. למעשה, זוהי הסימפוניה היחידה של מאהלר שאין בה טובה ו-3 טרומבונים לפחות. בנוסף, כמו בסימפונית התחייה ובסימפוניה השלישית, גם בסימפוניה זו נעשה שימוש בקול האדם: (סולו הסופרן בפרק הרביעי והאחרון של הסימפוניה). 
הרכב התזמורת הדרוש לביצוע הסימפוניה כולל:

הפרק הראשון

הפרק נפתח במוטיב פשוט בסולם סי מינור שמנוגן בחלילים, בקלרניתות ובפעמוני מזחלת. מוטיב זה שב ומופיע פעמים רבות בפרק הראשון, ואף בפרק האחרון. לאחריו מופיע הנושא הראשון של הפרק, שהוא בעל אופי "מוצרטי" בילדותיות ובחן שלו. הנושא מורכב ממספר רב של מוטיבים שמופיעים בכינורות, בקונטרבסים, בצ'לי ובקרנות היער. כל המוטיבים הרגועים והעדינים הללו מרכיבים יחד את הנושא הראשון. לאחר שהנושא מופיע מספר פעמים על שלל המוטיבים שלו, מתחיל הגשר הסוער (בסימון המקום 2), המתחיל בקלרניתות וממשיך בכלי הקשת. לאחר הגשר הקצר והסוער מופיע בסימון המקום 3 הנושא השני של הפרק, שהוא כתוב, כמקובל בתקופה הקלאסית, בסולם הבנוי על הקווינטה של סולם סול מז'ור - סולם רה מז'ור. הנושא השליו והרגוע מופיע תחילה בכלי הקשת הנמוכים, ולאחר מכן באבובים. הנושא שופע רוגע ונינוחות, והוא מורכב משני משפטים שונים, כאשר המשפט הראשון מופיע שלוש פעמים, והשני (הכולל מעברים מינוריים) פעם אחת. לאחריו (בסימון המקום 4) מופיע נושא שמשמש כנושא קבוצות הסיום של הפרק. הנושא כתוב למספר כלים מצומצם מאוד, וגם הוא, כמו כל הנושאים בפרק הראשון, בעל אופי רגוע ונינוח. לאחר הזכרה של המוטיב הפותח עם פעמוני המזחלת והחלילים והמוטיבים של הפרק הראשון ומעין קודטה קצרה, מתחיל הפיתוח של הפרק, שהוא, ככל הנראה, החלק הסוער והעוצמתי ביותר בפרק הראשון, ואולי אף בסימפוניה כולה.
הפיתוח נפתח גם הוא עם מוטיב החלילים ופעמוני המזחלת, ולאחר מכן הוא מתחיל לפתח את כל שלל המוטיבים שמרכיבים את הפרק הראשון. התזמור נעשה יותר ויותר רחב עד למעין נקודת שיא קטנה, שלאחריה המוזיקה נרגעת. אז, בסימון המקום 10, מופיע נושא חדש בחליל בליווי כלי הקשת הנמוכים, שהוא בעל אופי "אינדיאני", ושופע תחושת טבע חזקה. לאחר מכן, המוזיקה מתקדרת שוב והמוטיבים של הנושא הראשון שבים ומתפתחים בכלים השונים. לאחר מכן, בסימון המקום 13, מופיע נושא המבוסס פחות או יותר על המוטיב הפותח של פעמוני המזחלת, והמוטיב הזה משתלט על הפיתוח, עד להופעתו של הנושא הראשון בכינורות שמתפתח בקטע ארוך וסוער שבו משולבים כמעט כל מה שנשמע עד כה בפרק, למעט הנושא השני. בסימון המקום 16 מנגנת כל התזמורת יחדיו ובעוצמה ווריאציה על נושא הגשר מהאקספוזיציה, ובסימון המקום 17 ניתן לשמוע בחצוצרות את המוטיב של הנושא הראשון מהפרק הראשון של הסימפוניה החמישית של מאהלר.
הרפריזה מתחילה כמעט וללא כל הכנה בסימון המקום 18, כאשר הנושא הראשון השליו שב להופיע. הנושא הראשון מועשר בתזמור שלו, וכלים רבים מצטרפים לנגן אותו. לאחר מכן מופיע הנושא הגשר הסוער שנית, כפי שהופיע בצורתו הגראנדיוזית לקראת סוף הפיתוח. לאחר מכן, בסימון המקום 20, מופיע שוב הנושא השני, אך הפעם, בניגוד לפעם הראשונה שבה הוצג באקספוזיציה בתזמורת מצומצמת ובפיאנו חרישי, כעת הוא מופיע בכל התזמורת בפורטיסימו רועם. לאחר שכל המוטיבים השונים של הנושא השני שבים ומופיעים (הפעם בסולם ה"נכון"- סול מז'ור), שב להופיע מוטיב קבוצות הסיום. לאחר מכן, כמו באקספוזיציה, שבים להופיע המוטיב הפותח של פעמוני המזחלת והנושא הראשון, שעובר מעין פיתוח קטן לקראת סופו של הפרק. לאט לאט המוזיקה נרגעת ונחלשת, עד שבסימון המקום 24 הכינורות מנגנים במנעד הכי גבוה שלהם קודטה חרישית. לאחר מכן, סולו הקרן יער מחזיר את הנושא הראשון, שמתפתח במהירות לקודה סוערת, קצרה ופתאומית שחותמת את הפרק הראשון של הסימפוניה.
ביצוע הפרק נמשך בדרך כלל בין 15 ל-18 דקות.

הפרק השני

פרק זה הוא מעין סקרצו מתון יחסית, בסולם דו מינור. המאפיין העיקרי של הפרק הוא הכינור המזייף: סולו הכינור המכוון טון אחד מעל לשאר התזמורת, מה שמקנה לסקרצו אופי של מחול מוות. מאהלר כינה את הפרק בשם: "הידיד מוות מנגן". מאהלר כתב את תווי הכינור שבראשו אגדת פולקלור גרמנית על Freund Hein, "פראונד היין" הוא שלד המנגן על כינור את ה-Totentanz - "ריקוד המוות". כאמור, הפרק הזה מציג את המוות באור שונה מבשאר יצירותיו של מאהלר, והוא מוצג באור ידידותי וחיובי. במהלך הפרק ישנם מספר מקומות בהם נגני הויולה והכינור נדרשים לנגן בטכניקה ייחודית: "קון לניו" ("col lengo"), כלומר, עליהם לנגן לא בצד השערות של הקשת, אלא בצד העץ, מה שמעניק לכינור גוון מיוחד. 
הפרק נפתח בסולו קרן יער, וכבר לאחריו נכנס סולו הכינור המזייף. אף כי הכינור מכוון באופן שונה משאר התזמורת, מאהלר הצליח להטמיע אותו באופן כזה שישמע כחלק מהותי מהמלודיה ולא יהיה דיס-הרמוני. אופיו של הנושא הראשי של הסקרצו הוא מאוד לחוץ ומעט מאיים, בעיקר בשל סולו הכינור והסולמות הכרומטיים הרבים שבנושא. למרות שהסקרצו הוא הפרק הקודר ביותר בסימפוניה, הוא עדין ולא מאיים או מלחיץ יתר על המידה. במהלך כל הפרק מנגנים רק כלים מועטים בו זמנית, ומאהלר מפגין את יכולות התזמור העשירות והמיוחדות שלו לאורך כל הפרק הרב גוני הזה. 
הסקרצו מאופיין בתזוזה בלתי פוסקת של חלקי שש עשרה מתונים, מה שמקנה לסקרצו תחושת פעלתנות ומרץ תמידית. לאחר הופעתו הראשונה של נושאו הראשי של הסקרצו, מופיע הטריו- שמשמש כמעין אתנחתה רגועה בין חלקי הסקרצו הנמרצים. הטריו הרבה יותר רגוע, ומשרה אווירת נינוחות לאחר הסקרצו הפעלתני והתזזיתי. נושא הטריו מאוד שירתי ומלודי, ובולט בו השימוש בנבל, המוסיף לאווירה ה"שמימית" של הטריו. לאחר ההפוגה עם הטריו השליו והרגוע חוזר נושא הסקרצו. הפעם הנושאים בסקרצו מורחבים ומועשרים בתזמור חדש ועשיר יותר. לאחר חזרתו של נושא הסקרצו והרחבתו, חוזר גם נושא הטריו שנית, אשר גם הוא מורחב ומועשר בהופעתו השנייה.
לאחר חזרתו של הטריו הכפול מופיע בפעם השלישית נושא הסקרצו, ולאחר שלל פיתוחים וווריאציות שהוא עובר בכל כלי התזמורת, מגיע הפרק לסיומו הזוהר והאופטימי עם כלי הנשיפה מעץ.
נגינת הפרק אורכת בין 9 ל-11 דקות.

הפרק השלישי

פרק זה כתוב גם הוא בסולם סול מז'ור. זהו הפרק האיטי ביותר בסימפוניה (poco adagio), והוא משמש כמעין הקדמה לפרק האחרון והווקאלי של הסימפוניה. הפרק מנוגן בתחילה רק בתזמורת מיתרים חרישית וקטנה, בעלת אופי של יצירה קאמרית, אך הפרק ממשיך להתפתח. בפרק שולט מוטיב אחד ראשי: מוטיב הרבעים אשר מנוגן בידי הקונטרבסים כבר בשניות הראשונות של הפרק. הנושא מאוד רך ומלודי, ולאט לאט כלי הנשיפה מצטרפים אל כלי הקשת בנגינתו. בסימון המקום 2 מופיע מוטיב חדש באבוב. המוזיקה הולכת ונעשית דרמטית יותר ויותר, עד להתפרצות של כל התזמורת. לאחר מכן מופיע שוב המוטיב הראשי בקונטרבסים, שלאחריו המוזיקה נעשית חרישית ורגועה שוב. לאחר סולו כינור רגוע ושליו, מופיע בסימון המקום 4 נושא חדש ומלודי מאוד, שבנוי על סולו הכינור שנשמע לפני הנושא. הטמפו נעשה מהיר יותר, מה שמקנה לנושא חיות וקלילות. גם נושא זה מאוד לירי והוא זורם בכל כלי התזמורת. לאחר מכן המוזיקה הולכת ומתקדרת והתזמור נעשה קאמרי יותר ויותר, עד שבסימון המקום 7 המוזיקה נעשית קודרת וסוערת, וכל התזמורת מנגנת את הנושא הדרמטי ומלא הייאוש, והמוזיקה מתעצמת עד לנקודת השיא בסימון המקום 8, שלאחריו המוזיקה נרגעת, אך נשארת קודרת ומלאת ייסורים.
לאחר מכן חוזר המוטיב הראשי של הפרק, שוב בתזמורת המיתרים המצומצמת בתחילה, אך גם הפעם הוא מתפתח בידי כל כלי התזמורת, והמלודיה השירתית שלו עוברת ווריאציות רבות, כמו למשל שינוי המשקל לשלוש שמיניות בסימן המקום 9, שלאחריו המוזיקה נושאת אופי של מחול ריקודי ולירי מאוד, שקצת מזכיר את הסקרצו מהפרק השני של הסימפוניה. המוזיקה הולכת ונעשית מהירה יותר ויותר, עד לרגיעתה הפיתאומית בסימון המקום 11, כאשר הוילות מנגנות את המוטיב הראשי בליווי שאר התזמורת. לאחר קטע לירי ארוך וחרישי שאת כל נפחו ממלא המוטיב הראשי, מתפרצת לפתע כל התזמורת בעוצמה החזקה ביותר עד כה, בסימון המקום 12, באקורד מי מז'ור זוהר, והמוטיב הראשי מנוגן בעוצמה על ידי הטימפאני, על רקע התזמורת שמנגנת מוטיבים מהפרק הראשון. לאחר מכן המוזיקה נרגעת שוב, והפרק נגמר בקודה חרישית ומלאת רגש המלאה בתפקיד נרחב לנבל.
נגינת הפרק השלישי אורכת בין 18 ל-22 דקות, מה שהופך אותו לפרק הארוך ביותר בסימפוניה.

הפרק הרביעי

מפרק זה החלה למעשה כתיבתה של הסימפוניה. הפרק כתוב בסולם סול מז'ור, סולמה הראשי של הסימפוניה. הפרק כתוב לסולו הסופרן, משום שהטקסט מתאר את גן העדן השמימי מנקודת מבטו של ילד קטן, וסולו הסופרן במנעדו הגבוה בא להעצים את מילות השיר: קול הסופרן הזך והגבוה בא לדמות את קול הילד הקטן, שהפואמה כתובה לכאורה מנקודת מבטו התמימה. מאהלר מציין במפורש בתווים שעל הזמרת לשיר את הטקסט כפשוטו וללא כל משמעות נסתרת. התפתחות הפרק כולו נעשית על ידי הטקסט הארוך. מאהלר כתב את המוזיקה לפרק כך שתתאים למילים, ותעצים את הרגשות והחוויות שהן מתארות. למשל: בסימון המקום 5 שרה הזמרת על שה קטן שמובל אל מותו ומיועד לארוחה השמימית. בקטע זה ניתן לשמוע מוטיב קצר שמנוגן בידי האבובים שבא לייצג את השה הקטן והתמים, ומורכב מסקונדות החוזרות על עצמן כל פעם בתווים אחרים. זהו מוטיב שמאפיין "אנחות" ועצב עוד מימי תקופת הבארוק (דוגמה נוספת בשימוש באפקט ה"סקונדות הנאנחות" ניתן למצוא בסימפוניה מס' 40 של מוצרט). לאחר מכן, כשהזמרת שרה על שחיטתו של שור בשביל הסעודה, חוזר המוטיב המתחנן של האבובים, אך כעת הוא מנוגן בידי קרנות יער וקונטרבסים בעלי הצליל העמוק, המייצגים את השור שמובל לשחיטה.
נושאו הראשי של הפרק מלאכי ונוגה, והוא מנוגן בתחילה על ידי הקלרניתות, בליווי הנבל וכלי הקשת הנמוכים. לאחר מכן הזמרת מצטרפת לנגינתו של המוטיב הראשי. בהמשך, המוזיקה מתפתחת ומשתנה, והיא רוויית מוטיבים שונים מהסימפוניה השלישית של מאהלר, שבמקור היה הפרק הזה חלק ממנה. אחר כך, בסימון המקום 3, חוזר המוטיב של פעמוני המזחלת מהפרק הראשון, אך הפעם הוא מנוגן בידי התזמורת כולה. לאחר מכן מתחיל קטע פראי יותר שמלווה על ידי הזמרת ששרה פסאג'ים וירטואוזיים ומהירים, כשברקע נשמעים מוטיבים רבים מהסימפוניה השלישית (הן מהפרק השני והן מהפרק החמישי) בחלילים ובפיקולו. המוזיקה נעשית קודרת ועצובה. לאחר אזכור קצר של מוטיב פעמוני המזחלת, חוזר הנושא הראשי והמלודי, והפעם הוא מפותח בידי הזמרת והתזמורת. לאחר מכן המוזיקה נעשית דומה לקטע הסוער יותר שקדם לו.
אחר כך חוזר מוטיב פעמוני המזחלת שוב, אך הוא גווע במהירות, והנושא הראשי של הפרק חוזר, הפעם בסולם מי מז'ור, כאשר הכינורות והחליל מנגנים נושאים חדשים על רקע הנושא הראשי. לאחר ההקדמה התזמורתית הקצרה, שרה הזמרת את הנושא הראשי בפיאניסיסימו. המוזיקה מקבלת אופי שמיימי, רך ונוגה. לאחר מעבר מינורי קודר במקצת, חוזרת המוזיקה לאופייה האופטימי והצח, ולאחר מכן היא הולכת וגוועת על רקע צלילי הנושא הראשי בקרן האנגלית, וצלילים ארוכים ושקטים בנבל ובקונטרבסים. הפרק נגמר בסולם מי מז'ור, ולא סול מז'ור כפי שהתחיל.
נגינת הפרק אורכת בין 8 ל-9 דקות, והוא הפרק הקצר ביותר בסימפוניה.