מלחמת האזרחים של יוליוס קיסר

הרפובליקה הרומית המאוחרת

בתקופת מלחמת האזרחים הייתה הרפובליקה הרומית האימפריה השלטת באגן הים התיכון. בתחילת המאה ה-3 לפנה"ס השלימה רומי את כיבושו של חצי האי האפניני; בהמשך המאה ה-3 הכניעה את קרתגו בשתי מלחמות קשות וממושכות ובשנת 146 לפנה"ס החריבה אותה כליל; במאה ה-2 והראשונה לפנה"ס כבשה את יוון וכמעט את כל הממלכות ההלניסטיות באסיה הקטנה ובמזרח התיכון. רומא כבשה גם חלקים נרחבים של חצי האי האיברי, חלקים מאפריקה הצפונית ואזורים נוספים.
כיבוש שטחים היה אחד הכוחות המניעים המרכזיים בפוליטיקה הרומית, והיה חיוני לכלכלה של האימפריה, שנשענה במידה רבה על עבודת עבדים. כיבוש שטחים חדשים וסיפוחם לתחומי האימפריה הביא הון רב לקופת האימפריה, שפע של עבדים ויוקרה פוליטית למצביאים הרומיים, שעמדו בראש מסעות הכיבוש. מצביאים מנצחים זכו לכבוד רב, שהיה חיוני לצבירת הון פוליטי ברומא. מצביאים שנחלו ניצחונות גדולים על האויב, או הביאו לסיפוח שטחים חדשים לתחומי האימפריה הרומית, היו זכאים לערוך טריומף - מצעד ניצחון רב רושם.
הרפובליקה הייתה מחולקת לפרובינקיות ולאיטליה גופה. בגלל קשרי פטרון-קליינט ברומא העתיקה לכל אחד מהאריסטוקרטים הבכירים היו מוקדי כוח שמהם יכול היה לשאוב תמיכה ואף כוח אדם לצבאו. כך בסיס כוחו העיקרי של פומפיוס היה במזרח. הקשרים הטובים בין המחוזות המזרחיים ופומפיוס נוצרו בשנות ה-60 עת נלחם בפיראטים, במיתרידטס וערך מסע מלחמה גדול שהגיע מאסיה הקטנה עד שערי ירושלים. יתרה מכך, חלק ניכר מהווטרנים של פומפיוס קיבלו חלקות אדמה באזור זה והוא יכול היה להסתמך עליהם בעת הרחבת שורות צבאו.

חנינה כתעמולה בידיו של יוליוס קיסר

יוליוס קיסר עשה שימוש רב בפנייה אל הרגש והציג עצמו כרחום. קיסר נהג במידת הרחמים כלפי הגאלים שנכנעו לו וכעת עשה שימוש תעמולתי רב בהתנהגותו במהלך המלחמה בגאליה. קיסר הציג את היחס הנוח שקיבלו הגאלים שנכנעו לו לעומת אלה שהתנגדו. קיסר נהג לסלוח לאויביו ולקבלם לשירותו לאחר שאלה נכנעו לו. החנינה לא הוגבלה לקצינים הבכירים בלבד, אלא הוענקה גם לחיילים הפשוטים שנלחמו נגדו. אלה שביקשו להתגייס לצבאו התקבלו בברכה ולא ניזוקו.
פעולות אלה נועדו להרגיע בראש ובראשנה את הציבור הרומי שחשש מחזרה לטרור שהפעילו סולה ותומכיו האופטימאטים רק דור אחד לפני כן. ההפרוסקריפציות (רשימות ראווה של נידונים למוות שהוצגו בפומבי) הזכורות לרעה הטילו פחד ומורא בלב האוכלוסייה. הגישה הרחומה הציגה את קיסר כהיפך הגמור לסולה, כרחום וחנון.
תעמולה זו השיגה את מטרתה ונחלה הצלחה מסחררת בקרב החיילים של צבאות האופטימאטים. עם זאת, למרות משיכתה, גישה זו לא הייתה מקובלת על כולם. הענקת החנינה מנעה מתומכיו של קיסר את אוצרות היריבים המובסים ולא הייתה פופולרית בקרבם. יתרה מכך, יריבים מובסים רבים סירבו לקבל את מידת הרחמים מידיו של קיסר כאילו היו הברברים הנחותים הזקוקים לרחמי האיש הגדול. רבים מהם ראו בכך השפלה רבתי וחלקם אף נטלו את חייהם ובלבד שלא לבקש את החנינה מידיו של יוליוס קיסר. אחרים, אמיצים פחות ובעלי נפש כנועה יותר, חששו שמידת הרחמים שיוליוס קיסר הפגין בעת מלחמה תתהפך ברגע שהוא ינצח במלחמה.

צבא האופטימאטים

לצדו של פומפיוס ניצבו בתחילת המערכה 7 לגיונות בספרד ועוד 2 באיטליה, אך שני הלגיונות האיטלקים (1 ו-15) שירתו בצבאו של קיסר בעת המערכה בגאליה ונאמונתם הייתה מוטלת בספק. בנוסף, פומפיוס שלט בתחילת המערכה באיטליה ויכול היה לגייס בה כוחות רבים. פומפיוס אכן ניצל את שליטתו באיטליה וגייס צבא גדול. עם זאת, חלק הארי של הצבא שגויס באיטליה ומנה כ-30 קנטוריות אבד בשלבים הראשונים של המערכה לאחר שקיסר הטיל עליהם מצור ולקח אותם בשבי.
מקור חשוב נוסף לגיוס לצבאו של פומפיוס היה בהיספניה (ספרד), פרובינקיות המזרחיות וצפון אפריקה היו נאמנות לו מאז מסע המלחמה שלו באזורים אלה בשנות ה-70 וה-60. בנוסף, חלשו האופטימאטים על אוצר גדול שאפשר להם לגייס כוחות גדולים מאוד ולהעמיד צבאות שמנו עשרות אלפי חיילים.
מצבת הכוחות בצבאו של פומפיוס הייתה מלאה יותר מאשר בצבאו של יוליוס קיסר. המספר הממוצע של החיילים בקוהורטה הגיע כמעט לתקן מלא בפרוץ המערכה - כ-400 חיילים בממוצע (תקן מלא הוא 480).

פיקודו של הצבא הרומי

הפיקוד העליון על הצבא נמסר לפוליטיקאי, לרוב בעל מאגיסטרטורה של פראיטור או קונסול או פרומגיסטורט (פרופראיטור ופרוקנוסול בהתאמה). לכן, פעמים רבות המצביא העליון היה חסר ניסיון פיקודי משמעותי, אם כי שירת בצבא במסגרת גיוס חובה. המצביא היה מאבד את האימפריום עם תום תקופת כהונתו. אף על פי שניסיון פיקודי לא היה תנאי הכרחי, פעמים רבות מגיסטראים רומאים בכירים היו בעלי ניסיון צבאי ניכר. בדרך כלל הכהונה הייתה מוגבלת לשנה אחת (בתקופת היותו פראיטור או קונסול) ולשנה אחת נוספת (במסגרת פרופראיטורה או פרוקונסולט) אך לעיתים המינוי הוארך לכמה שנים. כך למשל כיהן יוליוס קיסר במשך עשר שנים כמפקד העליון של כוחות הרפובליקה בגאליה תחת האימפריום של פרוקונסול.
על הלגיון, שהוא היחידה הצבאית העיקרית של הצבא הרומי, פיקדו במשותף שישה טריבונים, חלקם לא היו אנשי צבא מקצועיים והיו צעירים בתחילת דרכם הפוליטית, אך חלקם היו בני מעמד הפרשים והיו קצינים מנוסים ששירתו בלגיון זמן רב. עם זאת, אף טריבון לא מונה למפקד עליון של הלגיון. על כל קנטוריה פיקד קנטוריון, שהיה קצין מקצועי. הקנטוריונים היוו את עמוד השדרה של הצבא הרומי; תפקידם לא הוגבל רק לפיקוד על הקנטוריה, אלא גם לאימון החיילים ולפיקוח על המשמעת בקנטוריה.
בנוסף לקצינים האינטגרליים של הלגיונות שרתו בצבא הרומי מספר לגאטים וקצינים נוספים כמו הקווסטורים. לגאטים אלו יכלו לקבל על עצמם מגוון תפקידים, החל מפיקוד עצמאי על לגיון או אפילו על כוח גדול, וכלה במשימות דיפלומטיות ולוגיסטיות מורכבות. שרשרת הפיקוד המסודרת אפשרה מקצועיות רבה וביצוע יעיל של הפקודות שניתנו על ידי הפיקוד הגבוה. יתרה מכך, הקצונה המקצועית בדמותם של הקנטוריונים אפשרה לגייס לגיונות חדשים ולאמנם תוך כדי המלחמה ובכך לדאוג להזרמה מתמדת של כוח אדם איכותי לצבא שהתדלדל בקרבות.

טקטיקת השדה הרומית

חיל הרגלים הכבד היה עמוד השדרה של הצבא הרומי והיה חיוני להצלחתו הטקטית בקרב. הצבא הרומי פיתח טקטיקות מתוחכמות רבות שהיו המתקדמות ביותר בחלק זה של העולם. החלוקה של הצבא ליחידות משנה גדולות - הלגיונות, וחלוקת הלגיונות ליחידות משנה קטנות יותר - הקוהורטות, איפשרה גמישות טקטית רבה. כל אחד מהלגיונות ומהקוהורטות הללו היה מסוגל לפעול באופן עצמאי, הן במנותק מהצבא העיקרי והן בתוך הקרב כיחידות משנה שאפשרו למפקד להעביר כוחות בין האגפים וליצור עתודה בת קיימא.
בקרב התפרס הצבא הרומי בדרך כלל במבנה מסורתי של שלושה קווים על פי תבנית שחמט (ראו איור). במידת הצורך הקווים היו יכולים לשנות את המבנה לטריז משונן שהיה מסוגל לשבור את קווי האויב. נגד התקפת פרשים נהגו הרומאים להסתדר בריבועים כשהם מכוונים את כידוניהם אל מחוץ לריבוע. כלי הארטילריה הרבים של הצבא הרומי היו יעילים לטווח של כמה מאות מטרים - פי כמה מהטווח של הקשת. כלי נשק אלה שימשו לצליפה באריסטוקרטים ובמפקדים של הצד השני, שהיו קלים לזיהוי בגלל השריון הטוב שעטו לגופם.
הקרב התחיל בדרך כלל במטח כידוני הפילום, מטווח קצר מאוד - 30 עד 15 מטרים, ולאחר מכן הסתערות מיידית תוך כדי צעקת קרב, בלי לתת לאויב שהות להתאושש. מיד עם המגע עם האויב, הלגיונרים בקוהורטות של השורה הראשונה נתנו מכה עם המגן בפניו של היריב ושלפו את חרב הגלאדיוס ששימשה בעיקר לדקירה. אם ההסתערות הראשונה לא הצליחה, היה המפקד משלב את הקו השני והשלישי או מנסה לאגף את האויב. אם דבר מזה לא עזר, הייתה מופעלת העתודה כדי ליצור נקודת כובד ולפרוץ בעזרתה את קווי האויב.
בעת חנייה, בנה הצבא מחנה מבוצר עם חומה, עם מגדלי שמירה ועם חפיר. המחנה הרומאי היה למעשה מבצר עשוי עץ וכך היה קשה מאוד להפתיעו בלילה.

טקטיקת מצור

לתקיפת יעד מבוצר הפעילו הרומאים שתי טקטיקות עיקריות: הסתערות עם סולמות, מגדלי מצור ואילי ניגוח. הלגיונרים הסתדרו במבנה טסטודו צפוף שהגן עליהם מפני החצים וכלי ההטלה של האויב, ובצורה זו התקרבו לחומות העיר. בנוסף, הופעלו כלי ארטילריה כבדים שלא היו פרוסים בדרך כלל בשדה הקרב - הקטפולטות. כלי ארטילרי זה היה מסוגל להטיל סלעים כבדים שהיה באפשרותם לפגוע בחומות העיר. בנוסף, ירי מכלי ארטילריה קטנים יותר - סקורפיונים ובליסטראות, סילק את האויב מהחומות ולא אפשר למגנים להתגונן באופן יעיל.
אם ההסתערות נכשלה או לא התאפשר לבצעה, הטילו הרומאים מצור. במקרים מסוימים בנו חומה מבוצרת סביב היעד או מנעו גישה לעיר. המהנדסים הרומאים היו מסוגלים לבנות סוללות עפר גדולות שאיפשרו גם את כיבושם של היעדים הקשים ביותר.

חציית הרוביקון

קיסר לא הסתיר את כוונתו לרוץ לכהונת הקונסול, בחירות שמהן היה קרוב לוודאי יוצא מנצח. עם זאת, על פי החוק שחידש סולה, היה עליו להמתין תקופת צינון בת עשר שנים בין סיום כהונתו כקונסול בשנת 59 לפנה"ס עד שיוכל לרוץ לכהונה נוספת. תקופת הצינון הייתה אמורה להסתיים בסוף שנת 49 כך שהוא יכול היה לרוץ לבחירות של שנת 48. החוק לא נאכף תמיד, כמו במקרה של פומפיוס, שנבחר בשנת 55 לפנה"ס וגם בשנת 52 לפנה"ס אך קיסר חשש שבמקרה שלו החוק ימוצה עד תום. יתרה מכך, קיסר שחשש שבמהלך השנה שבה לא ישא משרה רשמית יהיה נתון להליכים משפטיים מצד מתנגדיו ובמיוחד מצדו של קאטו הצעיר. טענה זו מקובלת מאוד במחקר, אך עם זאת, יש המתנגדים לה וטוענים שהסיבות הן אישיות ובעיקר רצונו של קיסר להגן על כבודו (dignitas).
כדי להימנע מכניסה לעיר, כשהוא מנותק מצבאו, עשה לעצמו נפשות בשנת 52, וכל עשרת טריבוני הפלבס תמכו בחקיקה (הידועה בשם "חוק עשרת הטריבונים" על שום תמיכתם הגורפת), שאפשרה לו לרוץ לכהונת הקונסול בלי להיות נוכח פיזית בעיר. כך קיווה שיוכל להישאר במקום בטוח במחיצת צבאו בלי הצורך לעמוד למשפט.
הסנאט דרש מיוליוס קיסר לוותר על צבאו ולהגיע לרומא ללא ליווי צבאי. קיסר סירב. היו לכך סיבות רבות כמו עקשנות של שני הצדדים, טינה אישית, חשדנות ותקוות שווא שהצד השני יסוג בפני הדרישות. המלחמה שפרצה בין קיסר לסנאט לא התחוללה על רקע של קרע אידאולוגי חריף או ניסיונות להעביר רפורמות חשובות בממשל. הסיבות הן שאיפותיו האישיות של קיסר וכבודו של קיסר.
ב-1 בינואר הקונסולים החדשים נכנסו לתפקידם ובהצבעה מכרעת ב-7 בינואר הוציא הסנאט הרומי סנאטוס קונסולטום המורה לכל המגיסטראטים הרומאים לפעול בכוח על מנת להגן על הרפובליקה. שמו של קיסר לא הוזכר, אך היה ברור לכל מי הכוונה. הידיעה הגיעה לקיסר בסביבות 10 בינואר.
רוביקון הוא נהר שהיה גבול בין שטח איטליה עצמה לבין הפרובינקיה גאליה קיסאלפינה. על פי החוק הרומי אסור היה לצבא הרומי לחצות את הנהר. חציית הנהר הייתה קאזוס בלי ומרידה גלויה בסמכות המדינה. בחציית הנהר השתמש קיסר במטבע לשון שהפך למפורסם "הפור נפל". תוך שהוא מתכוון לכך שהוא קיבל את החלטתו ומוכן למלחמה. קיסר חצה את הנהר בראש הלגיון ה-13 וגדוד הפרשים המסופח אליו ב-10 בינואר.
קיסר עשה מאמצים רבים כדי להראות שהוא פעל במסגרת החוק. כדי להרחיק מעצמו את האשמה בפתיחת מלחמת האזרחים, הוא לא פקד באופן ישיר על חציית הרוביקון, אלא יצא לפני חייליו ונאם להם, כשהוא מדגיש את הפגיעה בטריבונים ואת הפגיעה בכבודו. כך נראה מהצד שהוא שלהב את הצבא ונגרר אחרי להט החיילים למערכה.
למעשה, הוא החל לתכנן את המערכה זמן רב לפני כן. עוד בחורף שנת 50 לפנה"ס הורה לכל הלגיונות של צבאו להתקרב לגבולות איטליה. כך למשל בדצמבר שנת 50 לפנה"ס, או אולי אפילו מוקדם יותר, פקד על הלגיון השביעי והלגיון ה-12 לצאת ממחנות החורף שלהם בגאליה טרנס אלפינה ולהצטרף אליו בצפון איטליה מדרום לאלפים. גם יתר היחידות קיבלו הוראה לנוע דרומה. קיסר לא הזכיר את התמרון הזה בספרו, ודיווח רק על לגיון אחד שהיה תחת פיקודו המידי - הלגיון השלושה עשר גמינה. הכל במטרה להאפיל על תכנונו המקורי ולהיראות באור חיובי עד כמה שאפשר בעיני הציבור ברומא.

פלישה לאיטליה

המערכה שניהל יוליוס קיסר על אדמת חצי האי האפיניני הייתה מהירה מאוד. הוא לא המתין לכינוס צבאו, אלא השתמש בלגיון השלושה עשר גמינה, הלגיון היחיד שהיה תחת פיקודו הישיר באותה העת. קיסר חילק את הלגיון למספר שדרות וכבש במערכת בזק את הנקודות האסטרטגיות, תוך שהוא מפתיע את האופטימאטים שלא הספיקו עדיין להתארגן כראוי כי ציפו שההתקפה לא תבוא לפני בוא האביב.
למרות החשש הכבד בקרב הרומאים ממלחמת אזרחים, בזוכרם את החורבן העצום שנלווה למלחמות האזרחים הקודמות, המלחמה על אדמת איטליה התנהלה ללא אלימות רבה. קיסר ניסה בכל מאודו להימנע משפיכות דמים ומהרס רכוש וכך גם האופטימאטים שניסו להימנע מהתנגשות רבתי בשלב זה. שני הצדדים ניסו להגיע לפשרה ומשא ומתן נמרץ התנהל ביניהם, אך ללא תוצאות מעשיות.
המצביא העליון של הכוחות האופטימאטים, גנאיוס פומפיוס, עזב את רומא במחצית השנייה של ינואר והחל לרכז את צבאו בברונדיסיום כדי להעבירו ליוון בטענה שהיא לא ניתנת להגנה. מרבית המגיסטראטים, כולל שני הקונסולים הנבחרים של שנת 49 לפנה"ס, עזבו יחד איתו.
ההתנגשות הרצינית הראשונה התרחשה בקורפינום (כיום קורפיניו באיטליה). דומיטיוס אהנובארבוס לא ציית להוראתו של פומפיוס ויצא עם כוחותיו שמנו כ-30 קוהורטות (סדר גודל של 3 לגיונות). בינתיים הלגיון השנים עשר פולמינטה הצטרף ליוליוס קיסר וכוחותיו עלו לכדי שני לגיונות וכוח פרשים. דומיטיוס אהנובארבוס הסתגר בתוך חומות העיר וקיסר הטיל עליה מצור. כשנודע לדומיטיוס אהנובארבוס, שפומפיוס לא מתכוון לבוא לעזרתו, הוא נתקף בהלה וניסה לברוח, תוך שהוא נוטש את חייליו לגורלם. הדבר נודע לצבאו ואלה מרדו בו ונכנעו ליוליוס קיסר.
קיסר השתמש בכניעת הצבא היריב להשגת ניצחון תעמולתי חשוב וחנן את כל החיילים, בניגוד למקובל במלחמות האזרחים הרומיות. על פי המסורת, נטבחו בדרך כלל חיילי הצד היריב או לכל הפחות ספגו פגיעה כלכלית ניכרת. יוליוס קיסר החליט לפעול בדרך שונה בניסיון לרכוש אהדה בציבור ובעיקר בקרב החיילים. מרבית החיילים של דומיטיוס אהנובארבוס נשבעו אמונים לקיסר והתגייסו לצבאו. רובם נשלחו לאחר מכן לשמש חיל מצב בסיציליה כדי להבטיח את הספקת הדגן לרומא. לגיון נוסף נשלח לסרדיניה תחת פיקודו של מרקוס ולריוס מסלה רופוס (Marcus Valerius Messalla Rufus) בהמשך השתתפו לגיונות אלה בפלישה לאפריקה תחת פיקודו של קוריו והובסו בקרב נהר בגרדס.

נסיגת הכוחות האופטימאטים מאיטליה

פומפיוס ניסה לבצר את איטליה, אך ללא הועיל. מהירותו של קיסר מנעה כל אפשרות להתגונן בצורה יעילה על אדמת איטליה. פומפיוס גמר כבר, ככל הנראה, אומר לפנות את איטליה ואם לא אז תבוסתו של דומיטיוס אהנובארבוס שכנעה אותו סופית בדבר נחיצות הפעולה הזאת. הצבא שהיה תחת פיקודו הורכב מחיילים ששירתו בצבאו של יוליוס קיסר והיו נאמנים לו ולא לפומפיוס. בסיס כוחו הגדול ביותר היה במזרח, שם ניהל פומפיוס מערכה מוצלחת בשנות ה-60 לפנה"ס. בנוסף לכך, שאב פומפיוס השראה מסולה שחזר מהמזרח בראש לגיונותיו וכבש את רומא. מבחינה צבאית הייתה זו תוכנית טובה, אך היו לה השלכות פוליטיות קשות - נטישת הבירה נוצלה על ידי יוליוס קיסר לצבירת נקודות במגרש התעמולה הפוליטית.
פומפיוס נסוג יחד עם כוחות שנותרו נאמנים לו, בליווי סנטורים רבים, לברונדיסיום (כיום ברינדיזי, איטליה) בקצה הדרום-מזרחי של חצי האי האפניני. בעיר זו היה אחד הנמלים החשובים של הרבפוליקה והוא ביקש לנצל אותו לפינוי כוחותיו. פומפיוס הצליח להעביר מחצית מהאנשים ליוון עד שכוחותיו של קיסר הדביקו אותו והטילו מצור על העיר. קיסר ניסה למנוע את העברת הכוחות וביקש ללכוד את פומפיוס ביבשה לפני שיחזרו הספינות שהעבירו את צבאות האופטימאטים ליוון. היות שלא היה לקיסר צי ראוי לשמו, הוא החל בבניית סוללה שנועדה לחסום את הנמל. בסופו של דבר, צי האופטימאטים חזר בזמן והספיק לפנות את המחצית השנייה של הצבא ליוון בלי שקיסר יכול היה להפריע לו בכך.
אף על פי שפומפיוס ועיקר הצבא האופטימאטי חמק ליוון, הצליח קיסר להשתלט על איטליה כולה כמעט ללא שפיכות דמים. מלבד ההישג התעמולתי הרב שנגזר מכך, הצליח קיסר לשים ידו גם על אוצר המדינה הרומי שנותר שלם. כסף זה שימש אותו למימון מערכות הבאות במלחמה.

המערכה הראשונה בחצי האי האיברי

בתחילת המלחמה, עיקר הצבא האופטימאיטי רוכז בהיספניה (ספרד). צבא זה כלל 7 לגיונות ו-80 קוהורטות בחיל העזר (כ-60,000 רגלים) ו-5,000 פרשים. כוח זה נהנה מעדיפות מספרית גדולה על צבאו של קיסר שכלל 6 לגיונות (כ-25,000 רגלים; הלגיונות של קיסר היו מדוללים עקב האבדות במלחמת גאליה), ו-6,900 - 6,000 פרשים, אך היה מפוזר בין מספר בסיסים. 3 לגיונות עמדו בהיספניה קיטריור עוד 2 בהיספניה אולטריור ועוד 2 בלוסיטניה. יתרה מכך, גם בהיספניה הפיקוד היה מופרד וכל מצביא שלט על הכוחות שניצבו בפרובינקיה שלו.
קיסר הכין את צבאו ושלח את הלגאטוס גאיוס פלאביוס עם עיקר הצבא להיספניה ואילו הוא עצמו יצא עם שלושה לגיונות למאסיליה שתושביה סירבו להיכנע לדרישותיו. הגעתו של קיסר לא השפיעה על הנחישות של בני מאסיליה והוא הטיל עליה מצור שנמשך כחצי שנה.
האופטימאטים הצליחו לאחד שניים מתוך שלושת הצבאות ופגשו את צבאו של קיסר באילרדה (כיום ליידה) אילרדה נמצאה על גדה המערבית של נהר סיקוריס (כיום סגרה - Segre, אחד היובלים של האברו). גאיוס פאביוס, הלגאטוס של קיסר, שהגיע זמן מה לפני קיסר להיפסניה עם עיקר הצבא חנה בגדה המזרחית ובנה שני גשרים כדי לאפשר מעבר לגדה השנייה. קיסר הגיע בעצמו ביוני 49 לפנה"ס להיספניה ולקח את הפיקוד לידיו. קיסר לא התמהמה והורה להשתלט על גבעה שלטת בסמוך למחנה האופטימאטים. אלה הגיבו והתפתח קרב שבסופו נהרגו 70 לוחמים מצבאו של קיסר ועוד כ-200 מצבא האופטימאטים.
גשמים עזים גרמו לשיטפון שסחף את הגשרים, אך חייליו של קיסר השתמשו בסירות לאיסוף אספקה וניצחו בכמה תקריות קטנות. הצלחות אלה עודדו את התושבים המקומיים לחבור לקיסר ואילו האופטימאטים התחילו לסגת. בינתיים, החיילים בצבא האופטימאטים החלו להתיידד עם חייליו של קיסר. המצביאים האופטימאטים ניסו למנוע זאת בכל דרך, כולל הוצאות המוניות להורג של שבוייו של קיסר, אך ללא הועיל. עד מהרה הצבא האופטימאטי החל להתפזר כשחיילים רבים חברו לצבאו של קיסר. נוכח העריקה הרבתי, לא נותרה לאופטימאטים ברירה, אלא להיכנע. גם שני הלגיונות שחנו בלוסיטניה נכנעו עד מהרה ברגע שצבאו של קיסר התקרב אליהם. כך הובס הצבא האופטימאטי הגדול בהיספניה בלי אבדות משמעותיות לאף אחד מהצדדים.

המערכה הראשונה באפריקה

בזמן שקיסר נלחם בהיספניה, נשלחו שלושת הלגיונות שנכנעו לו בקורפינום להשתלט על סיציליה. לגיון נוסף נשלח לסרדיניה. הפיקוד על לגיונות אלה נמסר לקוריו, שהיה חסר ניסיון פיקודי. כדי לסייע לו בניהול המערכה צירף אליו קיסר לגאטוס מוכשר בשם גאיוס קניניוס רבילוס. מתוך צבא זה שכלל 3 לגיונות נשלחו 2 לאפריקה יחד עם 500 פרשים.

המערכה ביוון

פרסלוס (כיום פרסלה, יוון)

תוצאות המלחמה

ניצחונו של יוליוס קיסר במלחמה לא סיים את המחלוקת בין תומכי האופטימאטים לפופולרים, שעליהם נמנה יוליוס קיסר. קיסר נרצח על ידי מתנקשים בשנת 44 לפנה"ס, כשנה לאחר כינון שלטון היחיד. כתוצאה מהרצח, פרצה מלחמת אזרחים חדשה ברפובליקה הרומית, בסופה יצאו יורשיו של יוליוס קיסר עם ידם על העליונה לאחר ניצחונם בקרב פיליפי (42 לפנה"ס).
עם זאת, המערכת הפוליטית הרפובליקנית ספגה מהלומה שהיא לא יכולה להתאושש ממנה. רציחתו של קיסר לא פתרה דבר. המערכת הרפובליקנית לא הייתה מסוגלת לתפקד בצורה יעילה ותוך עשור לאחר קרב פיליפי עלה יורשו של יוליוס קיסר, אוקטביאנוס, שקיבל על עצמו בהמשך את השם אוגוסטוס שבו הוא מוכר יותר כיום. הוא הצליח להביס את מרקוס אנטוניוס, גם הוא מתומכיו המובהקים של קיסר בקרב אקטיום וכונן שלטון יחיד המכונה פרינפיקט ופתח בכך את הדרך לסיום תקופת הרפובליקה וכינון הקיסרות ברומא העתיקה.

העת העתיקה

היצירה הספרותית הגדולה הראשונה שהוקדשה למלחמה היא הפואמה האפית של מרקוס אנאוס לוקאנוס, פרסליה. יצירה זו שכוללת עשרה ספרים סוקרת את תולדותיה של רומא החל מימי מלחמת האזרחים בין מאריוס לסולה, ומתמקדת, כפי שמרמז שמה במלחמת האזרחים של יוליוס קיסר ובעיקר במאבק בין יוליוס קיסר לפומפיוס. היצירה מושפעת ממסורת השירה הרומית ובמיוחד מטמורפוזות של אובידיוס ואינאיס של ורגיליוס.

רנסאנס

המלחמה זכתה להתייחסות של אמני הרנסאנס האיטלקי דוגמת הצייר הנודע אנדראה מנטניה, שצייר ציור הידוע בשם הטריומפים של קיסר.

העת החדשה

עלילת הסדרה רומא של רשת HBO מתרחשת על רקע מלחמת האזרחים.
פרשת האהבים בין קיסר לקלאופטרה שהתרחשה בזמן שהותו של קיסר במצרים זכתה לתיאורים רבים בספרות, בתיאטרון ובעשרות סרטים שנעשו במאה ה-20.
כך למשל מחזהו של ג'ורג' ברנרד שואו קיסר וקלאופטרה
הסופרת האוסטרלית, קולין מקאלוג הקדישה שני ספרים לתיאור מלחמת האזרחים: קיסר (Caesar; ‏ 1998) וסוס אוקטובר (The October Horse; ‏ 2002)