סרט מוזיקלי

סרט מוזיקלי ("מיוזיקל"), הוא ז'אנר של סרטים בהם משולבים שירים המושרים על ידי השחקנים וריקודים אותם רוקדים השחקנים. בדרך כלל השירים משמשים לקידום העלילה, לאפיון או פיתוח הדמויות בסרט או חשיפת העולם התת-מודע של הדמויות.
השימוש במוזיקה בסרטים נולד באופן טבעי, כשם שבתיאטרון נוצרו מחזות-זמר. באופן צפוי ההבדל העיקרי בין הסרטים המוזיקליים לבין מחזות-הזמר הוא עושרה של התפאורה בסרטים לעומת המחזות. סרטים מוזיקליים רבים, כמו אוקלהומה!, צלילי המוסיקה ושיער הועברו ישירות ממחזות-זמר מצליחים. אחרים, כמו מולן רוז' (Moulin Rouge), נכתבו במיוחד לקולנוע, וכמה כמו שיר אשיר בגשם (Singin' in the Rain), עברו מהגרסה הקולנועית המקורית למחזמר מצליח, בשלב מאוחר יותר. ישנן מספר דוגמאות של סרטים מבוססי מחזות זמר מבוססי סרטים - סרטי קולנוע שאינם מוזיקליים, שלאחר יציאתם לאקרנים זכו לגרסה בימתית מוזיקלית, שבעקבותו צולם הסרט בשנית, הפעם על פי המחזמר הבימתי (למשל: הסרט המוזיקלי "חנות קטנה ומטריפה" מבוסס על מחזמר באותו השם, שבעצמו מבוסס על סרט קולנוע שאינו מוזיקלי).

מאפיינים

סרטים מוזיקליים כוללים קטעי מוזיקה, שיר או ריקוד, המבוצע על ידי דמות אחת או יותר. בדרך כלל אין הצדקה לקטעים אלו, ובכל זאת הדמויות מגיבות אליהם בטבעיות. הדבר בולט במיוחד כאשר שתי דמויות או יותר משוחחות באמצעות שירה (למשל: השיר "אהבת קיץ" מהסרט "גריז"). לעיתים קיים צידוק עלילתי לקטעים המוזיקליים הלא ריאליסטיים (למשל: בסרט "שיקגו" רוב הקטעים המוזיקליים מתרחשים בדמיונה של הגיבורה רוקסי הארט).
קטעים מוזיקליים המשולבים בעלילת הסרט בצורה מציאותית לא הופכים את הסרט לסרט מוזיקלי, אך סרטים המשלבים קטעי שירה או ריקוד רבים לאורך כל העלילה ושומרים על התאמה ביניהם לבין התקדמות העלילה, ייחשבו למוזיקליים (למשל: בסרט "קברט" קטעי השירה בתיאטרון מקבילים להתקדמות העלילה).

סרטי "מאחורי הקלעים"

בשלבי שנות ה-20 של המאה ה-20 החל המעבר מסרטים אילמים לסרטים עם פס-קול. הפופולריות של סרטים גדלה במהירות בתקופת הזוהר של הסרטים האילמים, אבל הרעיון של "תמונות מדברות" נחשב בעיני האולפנים הגדולים בהוליווד להשקעה בעייתית, עד אשר האולפנים של וורנר ברוס לקחו סיכון והפיקו את הסרט זמר הג'אז, בכיכובו של אל ג'ולסון. שירו של ג'ולסון אימא'לה בסרט שינה לנצח את אופיים של הסרטים, והזניק את הוליווד לתקופת הסרטים המדברים. בזמן שהוליווד מתרגלת לקולנוע, הסרטים המוזיקליים היו חלק חשוב מיבול הסרטים של אותה התקופה, יחד עם המערבונים, הדרמות והקומדיות.
בראשיתם, הסרטים המוזיקליים היו סרטי "מאחורי הקלעים" - עלילת הסרט התרחשה באולם חזרות על במת תיאטרון, והדמויות הראשיות של הסרט היו שחקנים העושים חזרות להצגה חדשה, וזו הייתה ההצדקה לשילוב קטעי שירה וריקוד בסרט. הסרטים היו ריאליסטיים (הדמויות התנהגו בצורה מציאותית) והמוזיקה בהם הייתה דיאגטית (הדמויות שמעו את המוזיקה שהצופים שמעו).

המיוזיקל הקלאסי – פרד אסטר וג'ינג'ר רוג'רס

פרד אסטר וג'ינג'ר רוג'רס, אשר החלו בשנת 1933 לככב כזוג בסרטים מוזיקליים רבים, הפכו עד מהרה לכוכבי הז'אנר בתקופתו הקלאסית. בתקופה זו הסרטים המוזיקליים, כמו רוב סרטי התקופה (השפל הכלכלי בארצות הברית), הציגו חיי זוהר ויוקרה, ועלילתם שילבה כמעט תמיד סיפור אהבה רומנטי בין שני הגיבורים, אשר השתמשו בקטעי השירה והריקוד על מנת להביע את רגשותיהם זה לזה. קטעים אלו היו רפלקסיביים (הדמויות התנהגו בצורה לא מציאותית) עם מוזיקה אקסטרה-דיאגטית (מוזיקה שהוספה עבור הצופים לאחר צילום הסרט).
בתקופה זו קומדיות רבות (ומעט דרמות) כללו מספר קטעים מוזיקליים. סרטי האחים מרקס כללו כמה קטעי מוזיקה כמעט בכל סרט, מה שאיפשר לאחים מרקס להפגין את הכישורים המוזיקליים שלהם. אולם סרטים אילו אינם נחשבים כסרטים מוזיקליים.

דעיכת הז'אנר

לאחר השפל הכלכלי הגדול ומלחמת העולם השנייה חדלה הוליווד מליצור סרטים קלאסיים על חיי זוהר. עלילות הסרטים המוזיקליים, בדומה לעלילות הסרטים האחרים, עברו לנושאים מציאותיים ויום-יומיים יותר, והפכו פחות ופחות מתאימים לז'אנר המוזיקלי, הכולל קטעי שירה וריקוד אסקפיסטיים ופנטסטיים.
בתעשיית הקולנוע המודרנית לא מקובל לעשות "סרט מוזיקלי" כשלעצמו, אלא להשתמש בהרבה מוזיקת רקע המושרת על ידי להקות רוק או פופ פופולריות בתקווה למכור את הפסקול למעריצים. ישנם יוצאים מהכלל, נעשו סרטים מצליחים על שחקנים, זמרים או רקדנים כסרטים מוזיקליים מודרניים מצליחים, עם מוזיקה כחלק בלתי נפרד מהעלילה (למשל: תהילה - סרט העוקב אחרי תלמידים בבית ספר לאמנויות הבמה, או חופים - סרט בכיכובה של בט מידלר, אשר בין השאר עוקב אחרי קריירת המוזיקה והמשחק של גיבורת הסרט), אולם סרטים אלו אינם נחשבים כחלק מז'אנר הסרט המוזיקלי.
יוצא מהכלל נוסף הם סרטי אנימציה לילדים. סרטים אלו כוללים כמעט תמיד כמה קטעים מוזיקליים, וחלקם, כמו "היפה והחיה" של וולט דיסני, נעשו להפקות בימתיות מלאות.
אחד הסרטים המוזיקליים היחידים בשנים האחרונות שאינו משתייך לז'אנרים אלה הוא "כולם אומרים אני אוהב אותך" (1996) של וודי אלן. יוצא מן הכלל אחר הוא סרטים של תעשיית הקולנוע בהודו, בוליווד, אשר סרטים רבים המופקים בה הם סרטים מוזיקליים.

עלייתו מחדש של הז'אנר

לאחר כ-20 שנה שבמהלכן נעדר הז'אנר המוזיקלי ממרכז העשייה הקולנועית, למעט בסרטי ילדים, בשנת 2001 יצא הסרט "מולן רוז'", בכיכובם של יואן מקגרגור וניקול קידמן, אשר זכה להצלחה רבה ולפרסים רבים - 8 מועמדויות לאוסקר, מתוכן 2 זכיות. בשנה שלאחר מכן יצא הסרט "שיקגו", בכיכובם של רנה זלווגר, קת'רין זיטה-ג'ונס וריצ'רד גיר, אשר היה מועמד ל-13 פרסי אוסקר, וזכה ב-6 פרסים, ביניהם פרס הסרט הטוב ביותר. ההצלחות הקופתיות של שני סרטים אלו העלו מחדש את קרנו של הז'אנר, והביאו במידת מה לתחייה חדשה של הז'אנר.
בשנת 2016 הופק הסרט המוזיקלי לה לה לנד שהיה מועמד ב-14 קטגוריות בטקס האוסקר לשנת 2016 וזכה ב-6 פרסים, ביניהם פרס הבמאי הטוב ביותר.