וילם הראשון, מלך הולנד

בצעירותו

וילם נולד ב-24 באוגוסט 1772 בהאג, שהשתייכה לרפובליקה ההולנדית, כבנם הבכור של וילם החמישי, נסיך אורנז' ווילהלמינה מפרוסיה, נסיכת אורנז', בתם של אוגוסט וילהלם, נסיך פרוסיה ולואיזה, דוכסית בראונשווייג-וולפנביטל. בצעירותו חונך וילם יחד עם אחיו פרדריק, נסיך אורנז'-נסאו על ידי המתמטיקאי השווייצרי לאונרד אוילר וההיסטוריון ההולנדי הרמן טוליוס. בשנת 1787 נשלח ללמוד באקדמיה הצבאית בבראונשווייג, ובשנת 1790 נשלח לחצר המלוכה הפרוסית. באותה שנה מונה לגנרל בצבא הרפובליקה ההולנדית, ומונה לחבר במועצת המדינה.
ב-1 באוקטובר 1791 התחתן וילם בברלין עם בת דודו וילהלמינה מפרוסיה, מלכת הולנד, בתם של פרידריך וילהלם השני, מלך פרוסיה ופרדריקה לואיזה, נסיכת הסן-דרמשטדט.

המלחמות הנפוליאוניות

בשנת 1793 הכריזה צרפת מלחמה על הרפובליקה ההולנדית, ווילם מונה למפקד הצבא ההולנדי. וילם פיקד בהצלחה על המערכה בפלנדריה, אולם במאי 1794 הוחלף על ידי פרנץ ונצל, גראף פון קאוניץ-ויטברג על פי דרישת פרנץ השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. זמן קצר לאחר מכן הצליחו הצרפתים לפרוץ את קווי ההגנה ההולנדיים, וב-18 בינואר 1795 פרצה בהולנד המהפכה הבטאווית. כתוצאה מכך ברח וילם החמישי, נסיך אורנז' לבריטניה יחד עם בני משפחתו, ולמחרת הוכרזה הרפובליקה הבטאווית.
זמן קצר לאחר עזיבתו חזר וילם לאירופה במטרה לפלוש להולנד, אולם נתקל בהתנגדות פרוסית למהלך זה. בשנת 1799 נחת וילם בצפון הולנד, כחלק מפלישה אנגלו-רוסית, אולם נתקל בהתנגדות מצד האוכלוסייה, ולבסוף נאלץ לחזור לבריטניה. בשנת 1800 הקים וילם בבריטניה את החטיבה ההולנדית של המלך, אולם לאחר חתימת שלום אמיין עם צרפת פורקה החטיבה. באותה שנה ביקר וילם את נפוליאון בצרפת, והצליח להקסים אותו, ובעקבות כך מונה וילם לנסיך אורנז'-נסאו-פולדה בגרמניה.
ב-9 באפריל 1806 מת אביו וילם החמישי, נסיך אורנז', ווילם ירש את הטענות לזכויות הירושה של דוכסות נסאו. באותה שנה הוקמה הקואליציה האנטי-צרפתית הרביעית ווילם מונה למפקד דיוויזיה פרוסית. בקרב ינה-אאורשטדט נפל וילם בשבי, ונלקחו ממנו אדמותיו בגרמניה, אולם כעבור זמן קצר הוא שוחרר בערבות, ובשלום טילזיט אף קיבל וילם פיצויים מצרפת על לקיחת נחלותיו.
בשנת 1809 הוקמה הקואליציה האנטי-צרפתית החמישית, ווילם הצטרף למטהו של הארכידוכס קרל, דוכס טשן, ואף נפצע במהלך קרב וגראם.
במרץ 1813 נפגש וילם עם אלכסנדר הראשון, קיסר רוסיה, שהבטיח לו לעזור בהקמת הולנד עצמאית, ולהעמיד את כמלך בראשה.

התפתחויות כלכליות וחברתיות

מבחינה כלכלית זכתה המדינה החדשה להצלחה רבה, אף כי בתחילה סבל הצפון מאבטלה רבה ועוני, בעקבות הצפת השוק במוצרים בריטיים שערערו את יציבותו. אחד מתשעה אנשים חי במצב כלכלי שרק בקושי איפשר לו לשרוד. עובדים שנחלשו הוחלפו בעובדים רעננים ובעלי השכלה ממדינות אירופה האחרות, מה שעוד החמיר את בעיית האבטלה. ארגוני צדקה הקימו בתי-יתומים ו"עיירות עבודה" בשטחי הביצה שבצפון-מזרח המדינה, שם הושמו אלפי עניים בעבודה בכריית כבול, בתנאים סביבתיים קשים.
הדרום, אף שהיה יציב יחסית מבחינה כלכלית, נאלץ בכל זאת לשאת בנטל החובות של הצפון, אך מצד שני נהנה מפירותיו הכלכליים של הסחר עם המושבות ההולנדיות שמעבר לים. אבל גם בדרום נבעו פערים גדולים בין עשירים ועניים. רוב הרווחים מהמסחר והתעשייה הושקעו בפרויקטים חדשים או נעלמו בכיסיהם של המנהלים. שביעית מהאוכלוסייה חיה בעוני רב.
המלך עשה כמיטב יכולתו כדי להביא לאחדות ולרווחה. למשל, הוא הנהיג את השיטה המטרית. צעד זה לא היה כה מובן מאליו, כיוון שהשיטה המטרית הייתה תוצר של שנות המהפכה הצרפתית הסוערות, והיא בוטלה למען השבת השלום בימי נפוליון. המלך קבע גם מכסי מגן על יבוא ויצוא כדי להפיח רוח חיים במסחר הגוסס באמסטרדם, והחל במדיניות של חפירת תעלות חדשות והרחבתן והעמקתן של תעלות ישנות, כדי לאפשר שינוע מטענים יעיל בכל ארצות השפלה - תעלות אלה עדיין בשימוש מסחרי גם כיום. צעדים נוספים שתרמו לחיזוק המדינה מבחינה כלכלית היו סלילת דרכים חדישות, שפתחו גישה קלה למחוזות שעד אז היו מבודדים; פיתוח והרחבת תעשיית הפלדה בוולוניה; פתיחתו מחדש של נמל אנטוורפן; ועידוד תעשיית הטקסטיל בדרום. כל אלה הביאו לגידול רב ביצוא הבדים, כלי הנשק, הברזל והפשתן, וביבוא צמר וכותנה. צי-הסוחר של אנטוורפן גדל וכלל כעת 117 ספינות. חלק גדול מהשקעה זו מימן המלך באמצעות ה"סינדיקט לסילוק חובות" שהקים, קרן שאותה דאג לשמור, למורת רוחם של בכירי השלטון, מחוץ לשליטת הפרלמנט. גם החינוך התרחב באופן משמעותי, מה שהורגש במיוחד בדרום, שבו האנאלפביתיות הייתה נפוצה יותר.
ב-1825 ייסד המלך - באמצעות הון מן הצפון, הדרום ומכיסו הפרטי - את חברת הסחר הנדרלנדית (Nederlandsche Handel-Maatschappij), לקידום הסחר עם המושבות. מיד לאחר מכן פרצה מרידה גדולה ביאווה, שדוכאה ביד ברזל. לאחר מכן, כדי לכסות על ההפסדים, הנהיגה הולנד ב"הודו ההולנדית המזרחית" (כיום אינדונזיה) ובעיקר ביאווה את שיטת ה-Cultuurstelsel ("שיטת עיבוד"), שלפיה 20% מהשטחים המעובדים מוקדשים ליצוא ולעשיית רווחים עבור הממלכה.
צעדים אלה הביאו לכך שהממלכה המאוחדת - ובעיקר הצפון - הרוויחה מן האיחוד, מהקלת החוב הלאומי ומהסחר עם המושבות. למרות המאמצים, עדיין נדרשו צעדים נוספים: ארצות השפלה אימצו את הישגי המהפכה התעשייתית של אנגליה. ספינת הקיטור ובתי חרושת ממוכנים הובאו לצפון על ידי פאול ון פליסינגן, ובעקבותיהם נבנו ספינות הקיטור הראשונות מתוצרת מקומית. ב-1835, לאחר החלוקה, זכה הדרום (שכבר הפך לממלכה העצמאית בלגיה) לזכות הראשונים על קו הרכבת הראשון באירופה היבשתית, בין בריסל למכלן; הצפון (הולנד) חנך את קו הרכבת הראשון (בין אמסטרדם והארלם) ב-1839.

המהפכה הבלגית

האיחוד בין שני חלקי ארצות השפלה היה בעייתי מבחינה חברתית. המנטליות הדרומית ה"בורגונדית" והמנטליות הקלוויניסטית הצפונית היו שונות מאוד זו מזו. בין השאר נבעו הקשיים מכך שלאליטה בדרום (שהיו לה קשרים קרובים עם הצרפתים) היה עניין להגיע לעמדות כוח, ולפיכך הסכסוך בין שתי הקהילות עזר להם. בראבנט הצפונית (שהייתה חלק מהצפון, אף כי בעבר הייתה חלק מדוכסות בראבנט הדרומית) הייתה מחוז קתולי, ומחוז לימבורג היה קרוב יותר לפלנדריה מבחינה תרבותית מאשר לצפון, שאליו הוא השתייך. האליטה דוברת הצרפתית ניסתה לנצל את הבדלי הדת, השפה, המנטליות וסגנון-החיים למטרותיה הפוליטיות. לשני חלקי הממלכה היו מטענים פוליטיים והיסטוריים שונים, ובשני החלקים היו חששות מפני השתלטות של הדת והלשון של הצד השני, מה שעורר קונפליקטים נוספים. לצרפת היה תפקיד מכריע בהתססה חברתית מאחורי הקלעים; בצרפת הוקם, לדוגמה, "הלגיון הבלגי הפריזאי" (Légion belge parisienne), במימון פרטי, ובו שני גדודי מתנדבים שבכל אחד מהם 400 חיילים. ממשלת צרפת תמכה במאמצים אלו בשתיקה, מתוך שאיפה לספח לצרפת את דרום הממלכה המאוחדת.
האיחוד הטרי עורר גם בעיות פוליטיות. וילם הראשון שלט כאבסולוטיסט הנאור, מה שלא מצא חן בעיני רבים בדרום, שהיה מסורתי יותר. אך הייצוג הנמוך של הדרום בעמדות שלטוניות בכירות הביא לדרישה לאוטונומיה מצד רבים בדרום. צעדים שנועדו לכפות שימוש בשפה ההולנדית בלבד באזורים דוברי-הולנדית של הממלכה נתקלו בהתנגדות עזה מצד הקהילה הוולונית ומצד האליטה הפלמית דוברת-הצרפתית.
הדרום, שהיה כמעט כולו קתולי, רחש טינה כלפי הצפון ה"פרוטסטנטי" - אף כי לאמיתו של דבר 40% מתושבי הצפון היו קתולים, אלא שהם נדחקו לשוליים - ותבע לשנות את החוקה כך שהדת הקתולית תיחשב כדת-המדינה, מה שחיזק את הקריאות לאוטונומיה. אחד הדברים שהכעיסו יותר מכל את הכמורה הקתולית היה אובדן השליטה הכנסייתית המוחלטת בתחום החינוך. כך, למשל, ציווה המלך בשם חופש החינוך לסגור את הסמינרים הבישופיים ולהקים במקומם את ה"קולגיום פילוסופיקום", שהיה תלוי פחות בכנסייה.
בהנהגתו של בישוף העיר גנט, מונסיניור דה ברויי (De Broglie), התקרבו הדרומיים יותר ויותר לכדי מרידה. המלך ניסה להחניק את המרד בעודו באיבו, בין השאר באמצעות פגיעה בחופש העיתונות ופה ושם התערבות של כוח הז'נדרמריה, אבל כל אלה רק יצקו שמן על המדורה.
וילם קיווה שיוכל לנצל לטובתו את חילוקי הדעות בין הקתולים והליברלים בדרום, ובמשך שנים רבות הדבר עלה בידו; אך בסופו של דבר התעלו הקתולים והליברלים על המחלוקות והתאחדו נגד המלך. אבל משום שהמרידה הליברלית בצפון לא הייתה מושרשת בעם כולו - היא הונעה בעיקר על ידי רגשות אנטי-אפיפיוריים - רק בדרום התעוררה התקוממות כללית אמיתית, המהפכה הבלגית של 1830, שהובילה לפירוק הממלכה והקמתה של ממלכת בלגיה.
בנו של וילם - וילם, נסיך אורנז' שזכה לפופולריות ניכרת אף בדרום הולנד, עשה כמיטב יכולתו בבריסל על מנת להביא להסדר המבוסס על אוטונומיה מנהלית של המחוזות הדרומיים, תחת בית אורנז'-נאסאו. אולם אביו וילם הראשון דחה את ההסדר, ובשל כך הכריזו הבלגים על עצמאותם.
באפריל 1831 פיקד וילם, נסיך אורנז' על הצבא ההולנדי שנשלח על מנת לדכא את המרד הבלגי, אולם בעקבות לחץ כלל אירופי, ובשל התערבות צרפתית, נסוג וילם עם צבאו כעבור 10 ימים. ב-21 ביולי 1831 הוכתר לאופולד, נסיך סקסוניה-קובורג-גותה למלך בלגיה, ובשנת 1839 הכירה הולנד בהסכם לונדון בעצמאותה של בלגיה וחתמה עמה על הסכם שלום.

אחריתו

בעקבות שינויי החוקה עקב עצמאות בלגיה, ובעקבות כוונתו של וילם להתחתן עם הנרייט ד'אולטרמון, התפטר וילם ב-7 באוקטובר 1840 מתפקידו, ובנו וילם השני, מלך הולנד עלה לשלטון במקומו. ב-12 בדצמבר 1843 מת וילם בברלין, והוא בן 71 שנים.