ניקולאה צ'אושסקו

ילדותו

צ'אושסקו נולד למשפחת איכרים בכפר סקורניצ'שט (Scorniceşti), במחוז אולט שבחבל מונטניה. הוא נולד ב-23 בינואר 1918, אך נרשם ברשומות רק לאחר שלושה ימים, ב-26 בינואר. שמו - ניקולאה, ניתן לו על ידי סנדקו, ניקולאה אלכסנדרו. אביו, אנדרוצה, היה בן למשפחת רועי צאן שכיהן זמן מה כראש הכפר. אימו, אלכסנדרינה, הייתה בתו של קצין ששרת בצבאו של טודור ולדימירסקו. הוריו ידעו קרוא וכתוב, דבר לא טריוויאלי באותה תקופה, כשמחצית מתושבי רומניה היו אנלפבתים. למשפחה היו שלושה הקטרים של אדמה חקלאית ועדר כבשים והאב עבד לעיתים גם כחייט. לניקולאה היו חמישה אחים (האח השישי, קונסטנטין, מת בגיל חמש) ושלוש אחיות; המשפחה חיה בבית בן שני חדרים, כשהמזון הבסיסי היה ממליגה (דייסת קמח תירס). כמו יתר ילדי הכפר, ניקולאה למד ארבע כיתות בבית הספר בכפר, בו המורה לימד בני גילים שונים באותו חדר. לא היו לו ספרי לימוד ולבית הספר היה הולך יחף גם בשלג, כשאר ילדי הכפר. הוא יצר לעצמו את הנעליים הראשונות מקליפות עצים. ניקולאה היה בין התלמידים הטובים בכיתתו, בעל זיכרון טוב וסקרן. אחותו הבכורה, ניקולינה, ילידת 1914, הייתה הראשונה שעזבה את הבית ועברה לבוקרשט הבירה בחיפוש אחר עבודה. ניקולאה עבד ברעיית כבשים ובגיל 11, בתום בית הספר היסודי, נשלח להתמחות כשוליה אצל הסנדלר אלכסנדרו סנדולסקו בעיר הבירה, חבר ההמפלגה הקומוניסטית הרומנית, שהחל לקרב אותו לרעיונותיה. ניקולאה התגורר בבוקרשט אצל אחותו, ניקולינה.

הפעילות במפלגה הקומוניסטית המחתרתית

ב-1932 נמנה כבר עם המפלגה הקומוניסטית הרומנית (הלא-חוקית באותה תקופה), וב-1933 נעצר לראשונה באשמת הסתה לשביתה. במהלך 1934 הוא נעצר שלוש פעמים בעוון גיוס חתימות למען שחרור חברי מפלגה עצורים, והפצת כרוזים מחתרתיים. צ'אושסקו היה קצר קומה, גמגמן וכשהתקשה בדיבור רגלו הימנית נטתה לרעוד - השוטרים ריחמו עליו והוא שוחרר לאחר מעצר קצר. הוא נדד בין הערים בוקרשט, קראיובה, קמפולונג ורמניקו ולצ'אה תוך ביצוע המשימות שהוטלו עליו. לאחר מעצרים קצרים אלה גברה פעילותו במחתרת. בדצמבר 1935, בטרם מלאו לו 18, מונה צ'אושסקו לראש ארגון הנוער הקומוניסטי באזור פראחובה. הוא נעצר שוב באמצע ינואר 1936 בביתו של יון אולטאנו, פעיל קומוניסטי מקומי, שהיה מודיע של משטרת הביטחון (הסיגורנצה) ונידון בבית דין צבאי לשנתיים מאסר על סעיף האשמה העיקרי, ולמחצית שנת מאסר נוספת על התחצפות לשופטים. ב-30 בדצמבר 1933 הוכרז במדינה מצב חירום צבאי בגלל שביתות כלל-ארציות; ההכרזה חודשה מדי שישה חודשים והקומוניסטים נשפטו בפני בתי דין צבאיים. הכליאה בוצעה בבית הסוהר דופטאנה. בתקופת כליאתו בכלא דופטאנה חלה מאוד חברו לתא של צ'אושסקו וחבריו במפלגה הקומוניסטית הקצו לו חלק ממנת האוכל שלהם, כדי לעזור לו להבריא; יום אחד נראה צ'אושסקו אוכל מהתוספות המיועדות לחברו החולה ועל כך נענש על ידי חבריו במלקות. עד גיל 26 הספיק צ'אושסקו להיות כלוא בסך הכל כשבע שנים.
ב-1939 הוא פגש את אלנה פטרסקו, קומוניסטית ותיקה שהשפיעה עליו רבות. בשנת 1940 נעצר מחדש ונכלא, וב-1943 הועבר למחנה הריכוז טרגו ז'יו, שם נכלא גם גאורגה גאורגיו-דז' (לימים מנהיג רומניה) בתא עמו. צ'אושסקו גונה במפלגה וקיבל נזיפה בעקבות חוסר זהירותו במפגשיו עם אהובתו, אלנה, בבתים קונספירטיביים.

חייו ברומניה הקומוניסטית

ב-23 בדצמבר 1947 נישאו בני הזוג צ'אושסקו. אלנה הייתה אז בחודש השביעי להריונה. ילדי הזוג צ'אושסקו: ולנטין (1948), זויה (1949) וניקו (1951). בשנת 1952, לאחר שסיעת בית הסוהר גברה על הסיעה המוסקבאית במפלגה הקומוניסטית הרומנית ואנה פאוקר הודחה מתפקידיה, נכנס צ'אושסקו לוועד המרכזי של "מפלגת הפועלים הרומנית", השם הרשמי של המפלגה הקומוניסטית הרומנית באותה עת. בשנת 1954 התמנה לחבר מלא בלשכה הפוליטית (המקבילה לפוליטבירו בברית המועצות) ובהדרגה הוכר מעמדו כמספר שניים בשלטון הקומוניסטי.

ראשית העפלתו בהיררכיה הקומוניסטית

לאחר מלחמת העולם השנייה מונה צ'אושסקו לתפקיד מזכיר איחוד הנוער הקומוניסטי. בשנת 1946, בטרם עליית הקומוניסטים לשלטון, יועד צ'אושסקו לתחום החקלאות והיה למדריך של המפלגה בקונסטנצה (כסגנו של גאורגה סטויקה) ולאחר מכן באולטניה. בגיל 29 הצליח להיבחר לפרלמנט של ממלכת רומניה בבחירות הכלליות שנערכו ב-19 בנובמבר 1946 כנציג מחוז אולט. הוא מונה כאחראי על המגזר החקלאי במרכז.
בסוף 1947 המפלגה הקומוניסטית הרומנית כפתה על המלך מיהאי לעזוב את הכס ואת הארץ, המדינה הוכרזה כרפובליקה ונתקבלה חוקה חדשה. ב-28 במרץ 1948 נבחר צ'אושסקו כחבר האספה הלאומית הגדולה של רומניה, הגוף המחוקק החדש של הרפובליקה העממית הרומנית, והוסיף להיבחר לגוף זה שוב ושוב עד סוף חייו. במאי 1948 מונה צ'אושסקו לתפקיד מזכיר משרד החקלאות ובמרץ 1949 קודם לתפקיד סגן השר במשרד זה.
ממאי 1950 ועד אוקטובר 1955 היה חבר נשיאות האספה הלאומית הגדולה והוצב בראש הוועדה למדיניות חוץ.
ב-1950 מונה לסגן השר האחראי על הכוחות המזוינים. במרץ 1950, ב"צו כללי מספר 12 של המשרד להגנה לאומית" הועלה לדרגת מיור גנרל, בהמשך קודם לדרגת גנרל לויטננט ונהיה סגן ראשון לשר ההגנה. שמונה חודשים למד צ'אושסקו באקדמיה הצבאית הרומנית, ובנוסף - פעמיים בשבוע קיבל הדרכה בגאוגרפיה וטופוגרפיה צבאית. בכל אחת מהשנים 1951 ו-1952 השתלם במשך חודשיים רצופים גם באקדמיה הצבאית הסובייטית על שם מיכאיל פרונזה במוסקבה.
ב-19 באפריל 1954 נבחר ללשכה הפוליטית (פוליטביורו) של המפלגה הקומוניסטית בתפקיד מזכיר הוועד המרכזי שלה, מינוי שמיקם אותו בין חברי צמרת המפלגה.
ב-5 בנובמבר 1957, בכהנו כמזכיר הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית הרומנית, שותף במשלחת שטסה למוסקבה - והמטוס נפגע בנחיתתו שם; שר החוץ הרומני ושלושה חברי צוות המטוס נהרגו, אחרים נפצעו - אך צ'אושסקו יצא רק בחבלות ושריטות קלות.

ירושת השלטון ברומניה

לאחר מותו של גאורגה גאורגיו-דז', פנה צ'אושסקו בנפרד לכל אחד מחברי ההנהגה הקומוניסטית של רומניה דאז בהבטחה שישאיר את הכח בידיהם ואף יגביר את השפעתם ותפקידיהם, אם ייבחר כיורש. מתחרהו הבולט, גאורגה אפוסטול, סבר שבחירתו מובטחת ולא פעל לגיוס תמיכה. אחרים מבכירי המפלגה לא התאימו לתפקיד כיון שלא עמדו בשלושה תנאים מוקדמים, לא כתובים: מוצא רומני "טהור" (מוצאו של יון גאורגה מאורר היה גרמני, מוצאו של אמיל בודנראש היה אוקראיני וגרמני); רקע של פועל לשעבר; והיסטוריה של פעילות בתקופה המחתרתית של המפלגה הקומוניסטית הרומנית. שלושה ימים לאחר מותו של גאורגה גאורגיו דז', במרץ 1965, נבחר צ'אושסקו למזכיר הכללי של מפלגת השלטון, "מפלגת הפועלים הרומנית" (Partidul Muncitoresc Român), אשר תחת הנהגתו חזרה לשם "המפורש": המפלגה הקומוניסטית הרומנית. צ'אושסקו שינה, בהמשך, גם את שם המדינה מ"הרפובליקה העממית הרומנית" ל"הרפובליקה הסוציאליסטית רומניה". ב-1967 נהיה צ'אושסקו יושב ראש מועצת השרים של רומניה (מקביל לראש ממשלה).

גינוי קודמו וטיהור מורשעים

עם עלייתו לשלטון, מינה צ'אושסקו ועדה שנועדה לחקור פעולות שנעשו על ידי השלטונות לפני כניסתו לתפקיד, בהם פרשת שטפאן פוריש ופרשת לוקרציו פטרשקנו. בקונגרס המפלגה הקומוניסטית הרומנית מאפריל 1968, בהנהגת צ'אושסקו, גונו שיטות השליטה והדיכוי של גאורגה גאורגיו-דז' וטוהרו רבים ממורשעי אותה תקופה, ובהם לוקרציו פטרשקנו (שהוצא מיד עם הרשעתו להורג) ואנה פאוקר, שהודחה מן הצמרת, ולימים נפטרה. המורשעים שטוהרו ונותרו בחיים שוחררו מן הכלא ואף שוקמו בעבודה ובחברה. טוהרו גם קומוניסטים רומנים שחוסלו בגלותם בברית המועצות בתקופת סטלין. בהזדמנות זו הודחו ממעמדם בכירים קומוניסטים אחרים, דוגמת אלכסנדרו דרגיץ', שהיו קשורים בחקירות ובביום משפטי הראווה בתקופת גאורגיו-דז'.

נשיא רומניה

ב-28 במרץ 1974 האספה הלאומית הגדולה של רומניה יסדה בחוק את תפקיד נשיא רומניה וניקולאה צ'אושסקו נבחר פה אחד למשרה.
כצפוי ממנהיג קומוניסטי, ניקולאה צ'אושסקו היה אתאיסט מוצהר וקפדן וכשנזדמן לסעודה בחו"ל שבה השתתף גם איש כנסייה בכיר, שעמד על עריכת התפילה לפני תחילת הארוחה, הוא נהג לקום ולעזוב. עם זאת היה מתירני כלפי אחרים וב-1969 אמר:
"אני מעדיף חבר מפלגה שהולך לכנסייה, אך הוא ממושמע בעבודתו, מסודר ומקיים את התחייבויותיו על פני זה שלא הולך לכנסייה, אך מחדיר אי סדר, חוסר משמעת וכאוס בחברה." אמו של צ'אושסקו הייתה אדוקה בדתה, וכשמתה, השתתף הבן בטקס דתי, שנערך על ידי כומר ואף הורה על בניית כנסייה על שמה בכפר.

מדיניות הפנים

לאחר עלייתו לשלטון ברומניה, עשה צ'אושסקו שינויים מבניים בהנהגת המדינה ובחלוקה האדמיניסטרטיבית שלה. בנוסף להיותו מנהיג המפלגה הקומוניסטית הרומנית, הוא התמנה לתפקיד נשיא המדינה - תפקיד חדש, העליון במדרג האדמיניסטרטיבי של המדינה. כשהוא מרכז בידיו את עוצמת השלטון, צ'אושסקו החליש את מנגנוני הבקרה ובכך חיזק עוד יותר את שלטונו. שינויים אלה הדאיגו מאוד את מנהיגי הגוש הקומוניסטי, שדנו בכך וחיפשו דרכים להתמודד עם המצב, כולל ניסיונות לפלג את הנהגת המפלגה הקומוניסטית הרומנית, ניסיונות שנכשלו.
ניקולאה צ'אושסקו הנהיג משטר מהדגם הנושא את התואר "דמוקרטיה", אך בעל איפיונים דיקטטוריים מובהקים. רק המפלגה הקומוניסטית הרומנית הייתה חוקית, אמצעי הייצור היו מולאמים והכל נוהל בצורה ריכוזית מתוכננת. התקשורת והספרות היו מצונזרים בקביעות והיוצרים המקומיים נדרשו לייצור בסגנון ריאליזם סוציאליסטי.
בנובמבר 1968, בוועידת הסופרים הרומנים, הזהיר צ'אושסקו את הסופרים מהשפעת התורות הפילוסופיות הזרות, גינה מגמות "לא בריאות", לדבריו, שנתגלו אצל סופרים מסוימים והודיע שהמפלגה הקומוניסטית נקטה באמצעים, כדי שהדבר לא ישנה.
בריחת המוחות מרומניה למערב התגברה בהדרגה. ב-1967 לא שבו לרומניה 11 מומחים שיצאו לביקורים במערב, ב-1968 לא שבו 28 וב-1969 לא חזרו 51 מומחים. ניתנו הוראות להחרמת כל הדרכונים ושמירתם בסקוריטטה ומסירתם למעוניינים רק לאחר בדיקות ובירורים מעמיקים לכל נסיעה ונסיעה והנסיעות התמעטו מאוד. ב-1970 חוקק חוק נגד הפרזיטיות ועל סמך חוק זה ניתן היה להרשיע חברי קהילות דתיות לא מוכרות ועל פי הסעיף הראשון אזרחים בעלי תפיסת חיים פרזיטית או אנרכית היו צפויים לעונש של עד שישה חודשי מאסר וקנס עד חמשת אלפי לאי.
הוחלט שמגורים בבוקרשט מותרים רק למי שעובד בה ולגמלאים ובכך הפכה הרשות לגור בעיר הבירה למבוקשת מאוד.

המדיניות הכלכלית

במסגרת השוק המשותף של מדינות הגוש הקומוניסטי יועד לרומניה תפקיד של ספקית תוצרת חקלאית. רומניה לא השלימה עם ההחלטה הזאת והחליטה להשקיע בתיעוש ובמיוחד בפיתוח התעשייה הכבדה. ההשקעות הכבדות שנדרשו, נעשו על חשבון רווחת בני העם הרומני, והתוצאה הייתה ירידה ברמת החיים של האוכלוסייה. כדי להתגבר על הגרעונות פנתה רומניה של צ'אושסקו אל המערב בבקשת הלוואות, והמשיכה במדיניות מכירת המיעוטים שלה: פדיון יהודי רומניה ופדיון בני המיעוט הגרמני ברומניה – מתן היתרי הגירה תמורת מטבע זר. לצורך פיתוח הפרויקטים התעשייתיים, לקחה רומניה הלוואות גדולות בשוקי הכספים של המערב וחובות החוץ שלה צמחו מ-1.2 מיליארד דולר אמריקאי ב-1971 ל-9.5 מיליארד ב-1981.
צ'אושסקו יזם מפעלים כלכליים, דוגמת המפעל לייצור יהלומים מלאכותיים בבוקרשט, שהפיקו הכנסות לרומניה. אלה הפרו פטנטים והתבססו על ריגול תעשייתי.
בתקופת צ'אושסקו נחפרה תעלת דנובה-הים השחור, בניית ארמון הפרלמנט עמדה בפני סיום, ובוצע חלק גדול מכריית תעלת דנובה-בוקרשט. צ'אושסקו שם דגש חזק על פיתוח התעשייה ומפעלי תשתית והפנה לכך את מרבית ההשקעות. הוא לא הסתפק לשם כך במקורות הפנים, אלא לקח הלוואות, הן במערב והן מהגוש הקומוניסטי. ב-1971 הוקם מפעל Electroargeş (אלקטרוארג'ש), שנועד לייצר מכשירי חשמל לצריכה ביתית ומוסדית (התחיל לייצר ב-1973); באפריל 1973 נחנך בבראילה מפעל לייצור מחפרים; באותו חודש, בקראיובה, התחילו לייצר במפעלי Electroputere (אלקטרופוטרה) את השנאי הגדול ביותר ברומניה ובטולצ'אה נחנך שדה התעופה. כעבור חודשיים נחנך בטולצ'אה מפעל לייצור אלומיניום. באוקטובר באותה שנה נפתח המפעל לייצור אמוניה בסלובוזיה ובהמשך החודש נחנך הסכר שליד וידרארו, חלק מהמערך ההידרואלקטרי על הנחל לוטרו. בדצמבר 1973 נפתח בטרגובישטה מפעל לפלדות מיוחדות.
צ'אושסקו סבר שחובות החוץ של רומניה פוגמים בעצמאותה ולכן החליט לעשות מאמץ לפרוע אותם. משטר צנע, שהוטל על רומניה, גרם למחסור רב במוצרים שונים ואפילו בחשמל ובשידורי טלוויזיה, אך רומניה שילמה את כל חובותיה (פרט לתביעות השוודיות, שההתדיינות לגביהן נמשכה משנות העשרים של המאה העשרים ועד לאחר נפילת משטר צ'אושסקו) והמשימה הושלמה כחצי שנה לפני הפלת צ'אושסקו.

מדיניות החוץ

תחת הנהגת צ'אושסקו נקטה רומניה קו עצמאי במדיניות החוץ שלה, קו מתבדל לעומת יתר ארצות הגוש הקומוניסטי. היא לא השתתפה בפלישה לצ'כוסלובקיה ואף מתחה ביקורת על צעד זה בנאום תקיף שנשא צ'אושסקו בפני המונים ב-21 באוגוסט 1968; היא גם לא ניתקה את יחסיה עם ישראל לאחר מלחמת ששת הימים והשתתפה באולימפיאדת לוס אנג'לס בשנת 1984.
צ'אושסקו שאף להכרה בינלאומית ופעל להשגתה. במאי 1968 ביקר ברומניה נשיא צרפת, הגנרל דה גול, שניסה, ללא הצלחה, למשוך את צ'אושסקו ליציאה מברית ורשה.
ב-1970 ביקר ברומניה נשיא ארצות הברית, ריצ'רד ניקסון, שפיתח יחסים חמים עם צ'אושסקו ועם רומניה. צ'אושסקו וניקסון הירבו במתן מחמאות האחד לזולתו וגם קשרו יחסים ההולכים ומתהדקים בין שתי המדינות, כולל מתן מעמד של שותפת סחר מועדפת לרומניה.
מדיניות זו הפכה את רומניה למדינה מקובלת על המערב ולגורם בפוליטיקה העולמית. מעמד זה בא לידי ביטוי במהלכי תיווך של ממשל צ'אושסקו, שתרמו לקיום ביקור נשיא מצרים, אנואר סאדאת בירושלים בשנת 1977. כדי לא לתת תירוצים לברית המועצות לפלוש לרומניה, כפי שפלשה לצ'כוסלובקיה, אך גם מסיבות פנימיות אחרות, הקפיד משטרו של צ'אושסקו על שלטון קומוניסטי אדוק יותר מכל מדינה קומוניסטית אחרת באירופה, פרט לאלבניה. בתחילת הנהגתו זכה לאהדה עממית, הודות לעמדתו העצמאית בגוש הקומוניסטי. אולם בהמשך התהפכה המגמה: הירידה ברמת החיים של העם, פולחן האישיות הסטליניסטי, טיפוח הנפוטיזם, שהתבטא בין היתר בעמדה הבכירה של אשתו ובהכנת הבן לירושת השלטון, והבזבוז האדיר של משאבים על בניית ארמון הפרלמנט – כל אלה השניאו את צ'אושסקו על שכבות רחבות של האוכלוסייה.
בסוף שנות השבעים של המאה העשרים ערק למערב יון מיחאי פצ'פה, מראשי הביון הרומני. פצ'פה כתב ספר בשם "אופקים אדומים" ובו חשף את מדיניותו של צ'אושסקו. חבר קונגרס אמריקאי, פרנק וולף, נתן לנשיא רונלד רייגן עותק מהספר. הנשיא קרא את הספר ולמחרת קריאתו ביטל את המעמד של רומניה כחברת סחר מועדפת של ארצות הברית. מאוחר יותר אמר רייגן שהספר הפך עבורו כתנ"ך לדרך בה יש לטפל בדיקטטורים.

פולחן האישיות והנפוטיזם

עוצמתו של צ'אושסקו בהנהגת רומניה הקומוניסטית ויכולתו להיטיב או להרע עם אחרים הובילו רבים לנסות להתחבב עליו באמצעות חנופה. התחרות הייתה רבה וצ'אושסקו זכה לתארים כגון "הגאון מהקרפטים", "ייצור שנולד פעם בחמש מאות שנים", "גיבור בין גיבורים", "אדריכל הגורל הלאומי", "נווט חכם", "מנהיג בעל חזון", "אסטרטג גאון", "דגלן אמיץ", "גיבור האומה", "גיבור בלתי נלאה", "גיבור השלום העולמי" ועוד בסגנון זה.
לא רק ברומניה הרעיפו על צ'אושסקו דברי חנופה, גם מנהיגי המערב, נשיאי ארצות הברית וראשי מדינות ממערב אירופה לקחו חלק בכך, כדי לקרב אותו אליהם ולהרחיק את רומניה מהגוש הקומוניסטי.
במטרה לקנות את רצונו הטוב, התחרו הפקידים הבכירים בינם ובין עצמם במציאת, רכישת ויצירת מתנות מקוריות עבור צ'אושסקו. אחד מהם הזמין עבור הזוג שטיח צמר בגודל 2.95 על 2.60 מטרים עם הדיוקנות שלהם במרכזו. העבודה על השטיח ארכה שנתיים.
לא רק הפקידים התחנפו אליו, גם אנשי האקדמיה. ב-11 ביולי 1985 האקדמיה הרומנית בחרה את צ'אושסקו כחבר מן המנין ונשיא כבוד שלה. תקופת שלטונו ברומניה כונתה באמצעי התקשורת "תור הזהב" או "תקופת ניקולאה צ'אושסקו".
כדי להבטיח את מעמדו הציבורי הייחודי, נתן צ'אושסקו הוראות לאמצעי התקשורת להדיר דמויות שעלולות להאפיל עליו, כמו האסטרונאוט הרומני הראשון, דומיטרו פרונאריו.
צ'אושסקו קידם לעמדות בכירות רבים מבני משפחתו. רעייתו, אלנה צ'אושסקו, קודמה לפסגה המקצועית בקבלה תואר דוקטור מהנדס בכימיה וחברה באקדמיה הרומנית, ואילו במסלול הפוליטי היא הייתה חברה בלשכה המתמדת של הוועד הפועל הפוליטי של הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית הרומנית וסגנית ראשונה של ראש ממשלת רומניה - למעשה מספר 2 בהיררכיה הפוליטית ברומניה.
אחיו הגדול של צ'אושסקו, מרין צ'אושסקו, התמנה לראש המשלחת הכלכלית של רומניה, תחילה בצ'כוסלובקיה ולאחר מכן באוסטריה.
אחיו הצעיר של ניקולאה צ'אושסקו, איליה צ'אושסקו, למד היסטוריה צבאית, קיבל תואר דוקטור ודרגת גנרל לויטננט עם שני כוכבים והיה לסגן שר ההגנה. במהלך המהפכה הרומנית (1989), מינה אותו אחיו לשר ההגנה, תפקיד בו הספיק לכהן למשך מספר שעות.
הצעיר בילדי הזוג צ'אושסקו, ניקו צ'אושסקו, קודם לתפקיד ראש איחוד הנוער הקומוניסטי, תפקיד שמילא בעבר ניקולאה צ'אושסקו בעצמו ולאחר מכן התמנה להיות האחראי מטעם המפלגה הקומוניסטית הרומנית על אזור סיביו.

צ'אושסקו כהוגה דעות וסופר

בקיץ 1970 יצא לאור בהוצאה Editura Politică החלק הראשון של הספר România pe drumul societății socialiste multilateral dezvoltate ("רומניה בדרך החברה הסוציאליסטית המתפתחת בכיוונים רב-צדדיים"). תחת כותרת זו הופיעו הנאומים, המאמרים, הראיונות והדיווחים של צ'אושסקו החל מאביב 1969. למהדורות אלו נעשה שימוש בנייר המשובח ביותר, בכריכות חזקות במיוחד, בגוון אדום זהה לצבע הדגל ועם אותיות זהב. ההוצאה לאור המשיכה בפרסום דברי צ'אושסקו עד הפלתו, וב-1989 יצא לאור הכרך ה-32.
פרסום דבריו של מנהיג אבסולוטי תחת אצטלה של "הוגה מהפכני" היה באופנה באותה תקופה, דוגמת הספר האדום של מאו דזה-דונג והספר הירוק של מועמר קדאפי, וצ'אושסקו הלך בדרכם.

הביוגרפיה הרשמית

ב-1971 פורסמה בו זמנית ברומניה ובצרפת הביוגרפיה הרשמית של ניקולאה צ'אושסקו, שנכתבה על ידי העיתונאי הצרפתי Michel-P Hamelet. הספר, שהופיע בשם NICOLAE CEAUSESCU BIOGRAFIE SI TEXTE SELECTATE (ניקולאה צ'אושסקו, תולדות חייו וטקסטים נבחרים), היה חנפני מאוד. צ'אושסקו הושווה בו עם הגנרל דה גול, וניצח בהשוואה.
חנויות הספרים ובמיוחד חלונות הראווה הוצפו בספרים מאת צ'אושסקו ואודות צ'אושסקו.

צ'אושסקו מול דמותו של מירצ'אה הזקן

בין שליטי העבר הרומנים, מירצ'אה הזקן תופס מקום של כבוד, הן בגלל מאבקיו למען עצמאות רבה יותר של נסיכות ולאכיה, והן בגלל שרידותו רבת השנים בשלטון (שלושים שנים בשתי תקופות כהונה). עם התארכות תקופת שלטונו של צ'אושסקו החלו להשוות בין שני האישים וצ'אושסקו נהנה מההשוואה, אך עם הסתייגות אחת. צ'אושסקו ניסה להרחיק עצמו ממחלות ומזקנה. אנשים שחלו הורחקו מחוגו והוא עצמו נמנע אפילו ממשקפי קריאה כדי לא לייצור רושם של זקנה. מירצ'אה ה"זקן" מת בגיל 63 וצ'אושסקו עבר כבר גיל זה וחשש שגם אותו יכנו "הזקן". כשהזכיר את מירצ'אה הזקן באחד מנאומיו, שינה את כינויו וקרא לו "מירצ'אה הגדול", על משקל כינויו של שטפאן הגדול. אחרי כן טרחו אנשי המנגנון לשנות את כינויו של מירצ'אה בספרי הלימוד, בספרי הקריאה ובכל מקום בו הוזכר שמו.
במאי הסרטים הרומני סרג'יו ניקולאסקו שקד על הכנת סרט היסטורי על מירצ'אה הזקן, שנשא את השם "מירצ'אה". הסרט היה מוכן לצאת לאקרנים בקיץ 1988, והבכורה תוכננה ל-5 ביוני. הבמאי, ששהה באותו זמן במערב אירופה, הוזעק טלפונית ב-3 ביוני לשוב לרומניה. כשענה שיבוא בכל מקרה לבכורה בעוד יומיים, השיבו לו שהבכורה בוטלה ו"החברים" (כינוי לבני הזוג צ'אושסקו) רוצים שינויים. השינויים נועדו לרמז יותר על הדמיון בין שליט העבר לבין ניקולאה צ'אושסקו ומטרותיו. הבמאי סירב לבצע את השינויים והודיע שלא יבוא. כשהגיע לבסוף לרומניה, נלקח ממנו דרכונו בכניסתו אליה, אולם הוא עמד בסירובו לשנות את הסרט. בסרט נעשו שינויים ללא רשותו, והוא הוצג לבסוף בנובמבר 1989, אך הורד מהאקרנים כעבור יומיים. הסרט יצא שוב להקרנה בעת המהפכה הרומנית.

מגוריו

בני הזוג צ'אושסקו התגוררו ברובע השלטוני המיוחס, רובע האביב, בבוקרשט. תחילה הם גרו ברחוב הלשטאולוי 27, אך לאחר שעלה בסולם השלטוני נבנתה לו וילה בשדרות האביב 50, שם, בחצר של הקטר וחצי, נבנו לו בהמשך עוד חמש וילות, ששימשו את הוריו, את בתו, את גיסו, את אחותו ואת הרופאים שלו. כל הבתים נבנו על ידי השלטון הרומני והיו לרכוש המדינה. הבית של צ'אושסקו כלל מרפסת פתוחה, בריכה, אולם קולנוע, סאונה, סלון כפרי בסגנון אולטני, משרדים, חדרי שינה, מטבח, חדר רחצה וחדר מגורים. כל הבית, פרט לכמה מנורות תלויות ומראות מיובאות מאיטליה, נבנה מחומרים מקומיים.
צ'אושסקו גידל שני זוגות כלבי לברדור רטריבר ורעייתו אמצה כלב רחוב. חוסר הוודאות לגבי נסיבות מותו של קודמו, גאורגה גאורגיו-דז', השמועות על האפשרות שהורעל או הוקרן על ידי סוכנים רוסים, השפיעו על צ'אושסקו, שחשש מהקרנות ומהרעלות. מזונם של צ'אושסקו, של רעייתו, של ילדיו ושל בני הזוג שלהם הוכן ובושל במרוכז, תחת פיקוח רפואי וביטחוני. המזון הוכן ונארז ונשלח תחת ליווי אנשי סקוריטטה לבני המשפחה. כשניקו צ'אושסקו, בנו של ניקולאה, חי בסיביו, נשלח אליו מזונו בטיסות יומיות, ואם תנאי מזג האוויר לא אפשרו טיסה, נשלחה מכונית מיוחדת כדי להוביל את המזון המוכן.
במכלול Vlăsia, על שטח של 40 הקטרים, גידלו במיוחד את הירקות והפירות עבור משפחת צ'אושסקו, ללא קוטלי עשבים, ללא דישון כימי, ועם שמירה קבועה. במקום היו גם שמונה פרות חולבות, שסיפקו את החלב ונגזרותיו עבור משפחת צ'אושסקו. פרות אלה נהנו מדיאטה מיוחדת והשגחה של איש סקוריטטה.
מתחת לבית היה מעבר למנהרה המקשרת אל המועדון השכונתי ואל רשת מנהרות המובילות אל מרכזי השלטון.
לאחר הדחת צ'אושסקו מהשלטון, הפכה הווילה שלו למוזיאון.

תחביביו ואורח חייו

בני הזוג צ'אושסקו היו קרובים מאוד זה לזו. הם נהגו להחזיק ידיים ולאכול יחד בחצר הבית. ניקולאה צ'אושסקו אהב להקשיב לשירת הזמרות יואנה ראדו ומיאה בראיה ואף היה נותן קולו בשיר לאחר הארוחה. הוא נהג לשחק שחמט עם חברים ושש בש עם רעייתו. בנוסף על אלה, אהב לשחק גם ביליארד וכדורעף.

מסעי הציד

בצעירותו לא עסק צ'אושסקו בציד; הוא היה דלפון, וזה היה ספורט של בעלי ממון. עם עלייתו בדרגות ההיררכיה הקומוניסטית, התחיל להצטרף למסעי ציד של אחרים והדבר מצא חן בעיניו. לאחר שנעשה השליט של רומניה הקומוניסטית, הפכו מסעי הציד לשגרה קבועה וצ'אושסקו אפילו חיבר אותם למגעים עם דיפלומטים ומנהיגים זרים, שהוזמנו להשתתף וליהנות מההווי המקומי. פטרו גרוזה היה שותף קבוע למסעי הציד של צ'אושסקו, והאחרון נהג להשוות את הישגיהם. צ'אושסקו נהג להזמין למסעי הציד גם שגרירים חדשים ולהעבירם טקס מיוחד, שכלל הצגת שאלות וענישה על תשובות בלתי מספקות לטעמו. הענישה כללה מכות (לא חזקות) עם זרדים על ישבן הנחקר.
צ'אושסקו שאף להישגים בתחום הציד, וכדי להבטיח לעצמו אובייקטים מפוארים, נאסר הציד על תיירים זרים והותר רק לאנשי מנגנון המפלגה ועובדי מדינה. אותרו עבורו במיוחד דובים גדולים ואיילים בעלי קרניים מפוארות, ואורגנו מסעי ציד בהם יוכל לרשום לזכותו הישגים אלה.

המתנות

בני הזוג צ'אושסקו קיבלו מתנות רבות ויקרות מראשי מדינות זרות, מפירמות מסחריות ויצרנים זרים שהיה להם עניין לפעול ברומניה. מגרמניה המערבית קיבלו מכוניות יוקרה – האב (ניקולאה), הבן (ניקו) והאם (אלנה). אלנה אהבה במיוחד מתנות ואפילו תבעה את הדברים המיוחדים, כמו למשל פנינים שחורות, שאותם קיבלה מהיפנים. בביקור בירדן ראתה את היאכטה של המלך חוסיין וביקשה אותה. המלך לא ויתר על היאכטה שלו, אך כדי לרצותה, הזמין בארצות הברית יאכטה זהה לשלו וכשזו הגיעה, נשלחה לרומניה, שם עגנה אך אף פעם לא שימשה את משפחת צ'אושסקו.

נופש ומסיבות

גאורגה גאורגיו-דז' יזם פרויקט של בניית שבע וילות ברמה גבוהה על חוף הים השחור, במקום שעתיד היה להיות היישוב נפטון. הפרויקט הושלם לאחר מותו של גאורגיו-דז', וצ'אושסקו בחר לו את הווילה המפוארת ביותר, שם נפש כל קיץ מאמצע יולי עד ספטמבר. יתר ראשי הממשל הקומוניסטי הלכו בעקבותיו, והכל נהגו לבלות נופש קיצי קולקטיבי עם המשפחות, תחת שמירה של אנשי סקוריטטה וברמת שירות גבוהה.

אחרי מותו

ב-26 בדצמבר 1989, יום לאחר ההוצאה להורג, התכנסה האקדמיה הרומנית והחליטה לבטל את כל אותות הכבוד והתארים שהוענקו לבני הזוג צ'אושסקו. תואר האצולה שניתן לצ'אושסקו ב-1978 על ידי מלכת אנגליה (Knight Grand Cross of the Most Honourable Order of the Bath), הוסר כבר ב-24 בדצמבר, יום לפני הוצאתו להורג.
צ'אושסקו הואשם במשפטו בכך שהעביר מאות מיליוני דולרים לחשבונות פרטיים בחוץ לארץ, אך הוא הכחיש זאת בתוקף. לאחר מותו נעשו מאמצים כבירים לאתר את הכספים, אולם המומחים לא מצאו דבר והגיעו למסקנה שלא היו רגליים לשמועה, לצ'אושסקו לא היו חשבונות בחוץ לארץ וגם ברומניה לא היה בעל רכוש של ממש, אפילו לא היה לו חשבון בנק, לא לו ולא לרעייתו. מסקנות הוועדה התקבלו בפרלמנט הרומני וגם חברי הפרלמנט, שדיברו בדיון, התייחסו לצ'אושסקו כאל אדם חסר אמצעים והגון.
הפופולריות של צ'אושסקו בקרב הרומנים גדלה מאוד אחרי מותו, אולי מתוך געגועים לעבר, ואולי בגלל אכזבה מהמנהיגים הנוכחיים. בסקר שנערך באפריל 2014 ענו הרומנים שאם צ'אושסקו היה חי, הם היו שוקלים בחיוב הצבעה עבורו לתפקיד נשיא המדינה. מספר התומכים בצ'אושסקו עלה בהרבה על התומכים בכל יתר המועמדים, שהוצעו בסקר.
אמיל ברבולסקו, אחיינו של ניקולאה צ'אושסקו, לשעבר קצין משטרה שבעצמו היה עצור שמונה חודשים שלאחריהן שוחרר ללא אישום, פתח בסקורניצ'שט לציבור הרחב את בית סבו - הבית בו נולד וגדל צ'אושסקו, וב-2007 הציב בכניסה שלו פסל של צ'אושסקו שהרשויות סירבו להציב במרכז היישוב.

תאוריית הקשר

כבר היו ברומניה תאוריות קונספירציה ואחת מהן, "הקשר של היהדות והבונים החופשיים", שימשה כאמתלה אידאולוגית לשואת יהודי רומניה.
בשנות השישים של המאה העשרים, כשמפלגת השלטון התרחקה מהקו של ברית המועצות, הופיעו בציבור הרומני שמועות שמנות דם של ילדים נשלחו כעזרה לבני הברית הקומוניסטים בוייטנאם. כמו כן נפוצו בעם שמועות שגאורגה גאורגיו-דז' הורעל על ידי סוכני ברית המועצות וגם שרומניה פיתחה נשק סודי שיגן עליה מפני ברית המועצות בעזרת קרני לייזר.
אחרי המהפכה הרומנית של שנת 1989, צצו ופרחו תאוריות קונספירציה שונות, שבאו להסביר אותה כהתרחשות מתוכננת ולא ספונטנית. אחת התאוריות התבססה על העובדה שמרבית ההנהגה שלאחר המהפכה, הגיעה משורות המפלגה הקומוניסטית. תומכי התאוריה הזאת גרסו שמדובר בקשר של הק.ג.ב., שהפעיל את הקומוניסטים הוותיקים כדי להפיל את המשטר של צ'אושסקו, העצמאי מדי, ולתפוס את מקומו. וריאנטים שונים של תאוריה זו דיברו על משמר שכירים ערבים שסבב את צ'אושסקו וגם על צבא יתומים שגודל על ידי הזוג צ'אושסקו, יתומים שראו בזוג השליט את הוריהם והיו אמורים להגן עליהם מפני העם.
תאוריה אחרת התבססה על כך שהמהפכה ניצתה בטימישוארה, בעניינו של אדם הונגרי אתני, וטענה שמדובר משום כך בקשר הונגרי שנעזר בסוכנים מהמערב או מהק.ג.ב., תלוי באיזה נוסח מדובר. תאוריה זו מבליטה במיוחד פרשה סתומה מימי המהפכה בטימישוארה, בה נעלמו גופותיהם של כמה עשרות הרוגים, מה שפתח מבול של ניחושים לגבי מי היו ההרוגים (סוכנים חשאיים שהעלימו את גופותיהם) או אם היו קיימים בכלל (נטען שצילום הגופות בוים בעזרת גופות של מתים רגילים שהמתינו לקבורתן).
התאוריה הפופולרית ביותר טוענת, שסוכנים של הסקוריטטה ואלמנטים מהצבא, שרצו מזמן להדיח את צ'אושסקו, ניצלו הזדמנות, הסיתו את ההמון בפעולות מכוונות והפילו את צ'אושסקו. מכאן התאוריה מתפצלת לכמה נוסחים, לפי האישים שעמדו בראש הקנוניה או שהקנוניה ניסתה לפגוע בהם. בין היתר נטען, שניסו להרוג את יון איליאסקו או לעצור אותו. בכל התאוריות מככב גנרל ויקטור סטנקולסקו.
חודשיים אחרי הוצאתם להורג של בני הזוג צ'אושסקו, התאבד השופט הראשי שקבע את גזר דינם, קולונל ג'יקה פופה (Gică Popa). התאבדות זו, מטעמים לא ברורים (במכתב ההתאבדות טען שדי לו לחיות בפחד), הוסיפה דלק לתאוריות הקונספירציה.

הביקורת על משפטם של בני הזוג צ'אושסקו

המשפט שנערך לבני הזוג צ'אושסקו, שהוביל להוצאתם להורג, לא עמד בקני המידה המקובלים של משפט צדק וזאת מסיבות רבות. המשפט נערך על ידי הרכב שיפוטי שרירותי, הנאשמים לא הכירו בסמכות בית המשפט המסוים לשפוט אותם והסוגיה לא הובררה בפני פורומים מתאימים, הסנגורים נכפו על הנאשמים ולא שרתו את טובתם, לנאשמים לא ניתנה הזדמנות לפני המשפט לקרוא את כתב האישום ולהכין את הגנתם, הם לא נבדקו על ידי פסיכיאטרים, סעיפי האישום לא הוכחו בבית המשפט ולבסוף לנאשמים לא ניתנה הזדמנות לערער על פסק הדין. לכל מורשע ברומניה עמדה הזכות לבקש חנינה, גם מזכות זו התעלמו השופטים בחפזונם להוציא את הזוג להורג.
במהלך הזמן שחלף מאז המשפט, התברר שסעיפי האישום היו מופרכים. רצח עם, לפי הגדרתו, הוא ניסיון מכוון של שלטון להשמיד קבוצה חברתית מובחנת – עם, קבוצה לאומית, אתנית או קבוצה דתית – באמצעות רצח המוני. אפשר היה להטיל על צ'אושסקו אחריות על קורבנות הדיכוי בטימישוארה ואולי קורבנות נוספים, אך הם לא היו קבוצה חברתית מובחנת ומספרם אינו מצדיק תואר של רצח המוני - לכן לא היה מדובר ברצח עם ומספר הקורבנות בו נקבו בכתב האישום היה מופרז מאוד ודמיוני לחלוטין.
בין סעיפי האישום נגד בני הזוג צ'אושסקו לא היו האשמות שגנבו כסף, אך בתקשורת ובהודעות לאחר הוצאתם להורג האשימו אותם בגניבת והברחת מיליארדי דולרים לחוץ לארץ. הם מצדם טענו שאין להם חשבונות בחוץ לארץ ואומנם, חיפושים רבים ומדוקדים לאחר מותם לא מצאו חשבונות על שמם.

זיהוי הגופות

נסיבות ההוצאה להורג והקבורה ושמירת הסוד בתחילה לגבי מקום קבורתם של בני הזוג צ'אושסקו, היו כר פורה להפרחת תאוריות שונות. היו מי שהטילו ספק לגבי הוצאתם להורג והיו מי שהטילו ספק לגבי זהות הגופות הקבורות בקבריהם. לא נמצאו מסמכים רשמיים לגבי קבורת בני הזוג וכל המידע התבסס על עדויות בעל פה.
בנם, ולנטין, וחתנם תבעו את חשיפת זהות הגופות ולאחר התדיינויות משפטיות במשך 4 שנים הוחלט להוציא את הגופות מקברן לשם עריכת בדיקת סמני DNA. הגופות זוהו על פי בגדיהן המחוררים מכדורי ההוצאה להורג ועל פי בדיקת סמני DNA והוחזרו לקברן. מאוחר יותר יזמו בני המשפחה את העברת הגופות לקבר משותף (בני הזוג נקברו תחילה בקברים נפרדים).

הנוסטלגיה למשטר הקומוניסטי

קברו של ניקולאה צ'אושסקו הפך למוקד עלייה לרגל עבור אותם רומנים המתגעגעים למשטר הקומוניסטי והסבורים שלבני הזוג צ'אושסקו נעשה עוול. המתגעגעים למשטר הקומוניסטי טוענים שמקומות העבודה היו אז מובטחים ואף אחד לא סבל חרפת רעב. הם גם מבקרים בחריפות את המשפט של בני הזוג ועדיין, שנים רבות אחריו, שואפים לכך שיתחשבנו עם מי שערכו את המשפט. חסידי צ'אושסקו פוקדים את קברו בעיקר בימי שנה מיוחדים, כמו יום הולדתו ויום קבורתו.
בנובמבר 2009, עשרים שנה אחרי המהפכה והוצאתם להורג של הזוג צ'אושסקו, נערך סקר גדול על תרומתו של ניקולאה צ'אושסקו לרומניה, כדי לדעת איך ראוי להציגו בספרי היסטוריה - 52% מהנסקרים טענו שתרומתו הייתה טובה ושלילית במידה שווה, 31% טענו שתרומתו הייתה בעיקר טובה, 13% טענו שתרומתו הייתה בעיקר שלילית והיתר לא ידעו. ההתפלגות הייתה דומה בין גברים ובין נשים, בין צעירים ובין מבוגרים, בין עירוניים ובין כפריים.