google/wiki40b huggingface dataset:
יומן השומן

עלילה

העלילה מתרחשת בסטמפורד, לינקולנשייר בשנת 1996, ועוקבת אחר סיפורה של רייצ'ל (ריי) ארל, נערה בעלת עודף משקל, אשר יוצאת מבית חולים פסיכיאטרי בו שהתה 4 חודשים. היא מחדשת את קשריה עם חברתה הטובה ביותר קלואי, אשר לא מודעת למצבה הנפשי של ריי ולבעיית התדמית העצמית שלה. ריי מספרת לקלואי שנפשה בצרפת במהלך ארבעת החודשים האחרונים, ומנסה למנוע ממנה ומחבריה - איזי, ארצ'י, צ'ופ ופין את האמת. בהמשך הסדרה אנו עדים לסיפור אהבה הנרקם בינה לבין פין ולהתנסויות הראשונות שלה עם המין השני, תוך כדי התמודדות עם ההפרעות הנפשיות שלה וההתגברות על הפחדים שלה.

ביקורות

עונתה הראשונה של יומן השומן קיבלה תשואות אוניברסליות. כתב "הגרדיאן" סם וולסטון, קרא לה "דרמה נפלאה - כנה וכואבת, אמיתית ומאוד מצחיקה",והמשיך- "הופעתה של שרון רוני כדמות הראשית היא טבעית, חסרת מאמץ ואמינה לחלוטין; היא צריכה לזכות על כך במשהו." העיתון הבריטי The Stage קרא לה "דרמה-קומית שבאמת עונה על הקריטריונים של שני הז'אנרים."
תחנת הרדיו האמריקאית WBEZ בשיקגו, אילינוי- קראה לסדרה "תוכנית הטלוויזיה הטובה ביותר בה אתם לא צופים."
עונתה השנייה של הסדרה זכתה לביקורות חיוביות גם כן.
סן איגנסיו מיני

היסטוריה

הכמרים חוסה קטלדינו וסימון מאסטה הקימו את המיסיון ב-1610 בגואירה שבמדינת פרנה שבברזיל של ימינו. בעקבות התקפות חוזרות ונשנות של בנדיראנטס פורטוגלים על המיסיון, הוא עבר ב-1632 לשטחה של ריו דה לה פלטה הספרדית, וב-1696 הועתק למיקומו הנוכחי, כ-60 ק"מ דרומית לפוסאדאס. הוא נקרא סן איגנסיו מיני ("קטן" בשפת הגוארני), כדי להבדילו ממיסיון גדול יותר בשם סן איגנסיו גואסו ("גדול"), שהוקם בסמוך למפלי האיגואסו.
במהלך המאה ה-18 הגיעה אוכלוסיית המיסיון לכ-4,500 תושבים, שניהלו קשרי מסחר ענפים עם שכניהם לאורך נהר הפרנה. ב-1767 גורשו הישועים מתחומי האימפריה הספרדית, וב-1817 נהרס המיסיון, בדומה למיסיונים רבים אחרים באזור, במהלך מלחמת העצמאות הארגנטינאית. קבוצת בני גוארני בהנהגתו של קריסטלדו ניסתה להתיישב מחדש במקום, אך עקב התקפות מצדה של פרגוואי, נטשה אותו לגמרי ב-1821.

סן איגנסיו מיני כיום

לאחר שנהרס, החלה צמחייה לכסות את שרידיו. ב-1897 נתגלה מחדש וב-1903 עמד המשורר הארגנטינאי לאופולדו לוגונס בראש משלחת שחקרה את המקום. עבודות שיקום ושחזור החלו ב-1940.
סן איגנסיו מיני הוא בין המיסיונים שסבלו מהנזקים הפחותים ביותר מבין המיסיונים הרבים שהוקמו בתחומיהן של ברזיל, ארגנטינה ופרגוואי של ימינו. בשנת 1984 הכריז עליו אונסק"ו כאתר מורשת עולמית, יחד עם שרידיהם של שלושה מיסיונים נוספים באזור: נואסטרה סניורה דה סנטה אנה, נואסטרה סניורה דה לורטו וסנטה מריה לה מז'ור. בשל המצב הטוב יחסית בו נשמר, ובשל נגישותו, זוכים שרידי המיסיון למספר רב יחסית של מבקרים.
בין שרידי המיסיון ניתן להבחין בכיכר המרכזית, המוקפת בכנסייה, בית העירייה, מנזר, בית קברות ומספר בתים נוספים. הכנסייה, שאורכה 74 מטרים ורוחבה 24 מטרים, נבנתה מאבן חול אדמדמה, המצויה באזור. רוחב הקירות היה כשני מטרים, והוא אפשר למבנה להישאר יציב חרף השימוש בחומר בנייה עדין יחסית. הרחוב הראשי מוביל מהכיכר לכניסה הראשית, מצפון. רבים מהמבנים במיסיון נבנו בהשפעת סגנון הבארוק.
אנטולי קוזנצוב

אנטולי ואסיליביץ' קוזנצוב (ברוסית: Анатолий Васильевич Кузнецов)‏ 18 באוגוסט 1929, קייב - 13 ביוני 1979, לונדון) היה סופר סובייטי שתיאר את חוויותיו בקייב תחת שלטון גרמניה הנאצית במהלך מלחמת העולם השנייה ואת הרצח בבאבי יאר בספרו: "באבי יאר" (Бабий яр. Роман-документ). הספר פורסם במקור ברוסית תחת צנזורה בשנת 1966. הוא תורגם לעברית על ידי שלמה אבן שושן ויצא לאור ב-1966 בהוצאת עם עובד. ב-1971, לאחר עריקתו של קוזנצוב למערב, יצא תרגום מחודש של אבן שושן על פי כתב היד המקורי.
קוזנצוב נולד בקורניבקה, פרבר של קייב הסמוך לאתר באבי יאר, לאב ממוצא רוסי ולאם ממוצא אוקראיני. בדרכונו נרשם מוצאו כרוסי. בגיל 14 החל לתעד במחברתו את האירועים ואת העדויות ששמע אודות הרצח בבאבי יאר. בבגרותו הוא התנסה בלימודים בתחום האמנות כגון: בלט, מוזיקה, ציור ומשחק ועסק בעבודות כפיים שונות כולל עבודה בפרויקטים לאומיים על נהר הדנייפר ובאירקוצק שבסיביר. ב-1955 הצטרף למפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות והחל ללמוד ספרות במכון גורקי לספרות  שבמוסקבה. הוא סיים את לימודיו ב-1960, הצטרף לאיגוד הסופרים הסובייטי והחל לפרסם נובלות. ספרו הראשון, "סוף האגדה" (או בתרגום העברי "המשכה של אגדה"), זכה להצלחה ואף תורגם לשפות זרות. תוך זמן קצר הפך לאחד מהשמות המבטיחים בספרות הסובייטית ולאחד ממפתחי הסוגה של רומן תעודה.
היצירה "באבי יאר" התפרסמה במגזין הספרות הסובייטי "יונוסט"  ב-1966 כשהיא מצונזרת.
שעועית מצויה

השעועית ביהדות

השעועית מופיעה במשנה וזיהויה נשתמר בשפות שונות על ידי פרשנים. 
בתלמוד הירושלמי כתוב "אמר רבי יונה: למה נקרא שמה שעועית? - שהיא משעשעת את הלב, ומהלכת את בני מיעים". בפירוש עיקר תוספות יום טוב מוסבר ש"משעשעת" היא מלשון טיוח - כפי שהפסוק "טח מראות עיניהם" (ספר ישעיהו, פרק מ"ד, פסוק י"ח) מתורגם לארמית "שעה עיניהון"... כלומר שגורמת לתחושה מלאה ושובע.
השעועית שבמשנה איננה השעועית המצויה, שכאמור, מקורה בדרום אמריקה, ולא הייתה מצויה בארץ בזמן המשנה, אלא מין אחר, כנראה מין לוביה.]
השעועית (הנקראת בערבית לוּבִיָא) משמשת כאחד מה"סימנים" לראש השנה - בעיקר אצל עדות המזרח: ונאמר עליה: "יהי רצון ... שירבו זכויותנו ותלבבנו".
השעועית נכללת במנהג איסור קטניות והנוהגים במנהג זה נמנעים מאכילת שעועית בפסח.

גידול ושיווק שעועית בעולם

את השעועית היבשה מגדלים בשדות - כשהמובילות במגדלים וביצואנים הן ברזיל והודו (כ-3 מיליון טונות כל אחת בשנה), סין בורמה ומקסיקו (כ-1.5 מיליון טונות כל אחת בשנה). התפוקה העולמית היא כ-19 מיליון טונות בשנה.
היצרניות הגדולות של השעועית הירוקה הן מדינת מישיגן בארצות הברית (60% מהייצור העולמי), צרפת, מקסיקו, עיראק וארגנטינה. שעועית זו נמכרת רובה כמאכל כבוש במלח, בפחיות שימורים או צנצנות זכוכית. במהלך השנים הומצאו מכונות שונות לקטיף אוטומטי, לאיסוף השעועית, ולהוצאתה מהתרמיל.
התזמורת הסימפונית של בודפשט

התזמורת הסימפונית של בודפשט היא תזמורת הונגרית, המשמשת חלק מרשות הרדיו והטלוויזיה ההונגרית.

היסטוריה

את התזמורת הסימפונית של בודפשט ייסד בשנת 1943 המנצח ארנסט פון דוהנאני. התזמורת מופיעה מחוץ להונגריה עם מנצחים, מבצעים ומלחינים ידועי שם, בהם אוטו קלמפרר, קלאודיו אבאדו, גיאורג שולטי ועוד. התזמורת הוציאה הקלטות בחברות שונות, בהן נאקסוס, גראמי והונגרוטון.
כיום משמש המנצח ג'ון סמית (הו') כמנצחה הקבוע ומנהלה המוזיקלי של התזמורת.
חגיגת ארבעה עשר

חגיגת ארבעה עשר היא כינוי לקורבן שלמים שהיה מוקרב בערב פסח עם קרבן הפסח.

מקור המצוה

מצות הקרבת חגיגת ארבעה עשר לא נכתבה במפורש במקרא והיא נדרשה על ידי חכמים – "וזבחת פסח ליי' אלהיך צאן ובקר" - צאן לפסח ובקר לחגיגה.

זכר לקרבן בליל הסדר

זכר לקרבן החגיגה שמים בקערת ליל הסדר ביצה – זכר לקרבן החגיגה, בנוסף על הזרוע שהייתה זכר לקרבן הפסח. הביצה המבושלת מסמלת את בשר החגיגה שיכול להיות מבושל בניגוד לקרבן הפסח שחיב להיות צלי.
בברכת "גאל ישראל" מזכירים "ונאכל שם מן הזבחים ומן הפסחים" – כאשר "הזבחים" זה קרבן החגיגה.
יש אחרונים הסוברים שאכילת האפיקומן צריכה להיות בשיעור של שני זיתים – זכר לקרבן הפסח וקרבן החגיגה.
נאגה

נאגה (בסנסקריט: नाग, בסינית: 那伽, בטיבטית: ཀླུ་, בתאית: นาค, בבנגלית: নাগ) היא מילה המתארת ישות ימית הלובשת את צורתו של נחש עצום, בייחוד את הקוברה אשר חיה מתחת למים. ישות זו נפוצה במיתולוגיה ההינדית והבודהיסטית.
הוצאת שקמונה

הוצאת שקמונה נוסדה ב-1965 בחיפה על ידי ראובן הכט, בעלי ממגורות דגון. שם ההוצאה נקבע על שם התל הארכאולוגי "תל שקמונה" שבחיפה וביטא את אהבתו של הכט לתחום הארכאולוגיה של ארץ ישראל, בסמלילה הרשמי של ההוצאה אף נרשם שמה בכתב עברי עתיק. ההוצאה נוסדה כמוסד ללא כוונת רווח, אלא על מנת לקדם ספרים של חבריו האידאולוגיים של הכט (לאמור, התומכים בליברליזם ומאנשי הציונות הרוויזיוניסטית) שהתקשו להוציא את ספריהם לאור במדינת ישראל של אותה תקופה בה רבות מהוצאות הספרים הגדולות היו קשורות לתנועת העבודה ולהסתדרות. כן ראו אור בהוצאה, שהכט היה הגורם המרכזי בה, ספרים בנושאים הקרובים לליבו של הכט כלומר, חיפה, ארכאולוגיה והיסטוריה של ארץ ישראל. עם ייסודה של התנועה למען ארץ ישראל השלמה ביולי 1967, הפכה ההוצאה למו"ל המזוהה עם התנועה, ערכיה ואנשיה.
בשנת 1972 נקלעה ההוצאה לקשיים וצברה חובות. לשם כך ביקש הכט לגייס כמנכ"ל את נחמן אוריאלי ואף קיבל את הסכמתו. אולם זמן קצר לאחר מכן קיבל אוריאלי את ראשות הוצאת עם עובד. לפיכך, העביר הכט את הניהול האדמיניסטרטיבי של ההוצאה לידי הוצאת קורן ירושלים. ב-1984 נרכשה ההוצאה על ידי כתר הוצאה לאור, אשר המשיכה להוציא במסגרת "שקמונה" מדריכי טיולים (בפרט מדריך לפיד הפופולרי מאת יוסף לפיד, שהיה מדריך הטיולים הראשון בעברית ליוצאים לחו"ל) ואלבומים בנושאי ארץ-ישראל, בהם הכרך המפואר "עמוד האש" מאת יגאל לוסין, שליוה את סדרת הטלוויזיה בשם זה.
במאגרי הספרייה הלאומית מצויים 86 כותרים שראו אור בהוצאה, רובם ספרי עיון בנושאי ארץ-ישראל, היסטוריה, ארכאולוגיה, הגות ציונית ויומנים של אנשי שם בתולדות ארץ ישראל והעיר חיפה. סדרת ספרי הקריאה היחידה שראתה אור בהוצאה היא ספריו של יחיאל די-נור (ק. צטניק) פיפל, בית הבובות וסלמנדרה. בין הספרים המיוחדים שראו אור בהוצאה, הגדה של פסח "מאפלה לאורה" הכוללת בתוכה עיונים בתקומת ישראל, שנערכה על ידי הכט עצמו.
אליעזר קררי

ביוגרפיה

נולד לקלונימוס (קלמן) ולבלהה פורמן ב-1895 בעיר לבוב שבחבל גליציה. בצעירותו למד בגימנסיה ואחר כך באוניברסיטה (וטרינריה). קררי גדל במשפחה דתית, הכיר ושלט במקצועות היהדות והיה פעיל מאוד בחוגים הציונים בגליציה.
כבוגר אוניברסיטה עבר פורמן קורס של קצינים משכילים, בסופו הוצב במלחמת העולם הראשונה בחטיבה אוסטרית שהייתה מסופחת לגיס גרמני. מחלקתו מנתה ששים חיילים מלאומים שונים. במהלך הקרבות נפצע קררי בירכו מרסיס של פגז תותח. על תפקודו במלחמה הוענקו לו שלוש מדליות, שתיים מהן צל"שים. הצל"ש הראשון ניתן על שביית שמונה חיילים רוסים. הצל"ש השני, שהשפיע על המערכה באזור שבו הוא נלחם, זיכה אותו במלגה כספית חודשית לכל ימי חייו, מלגה עליה ויתר מאוחר יותר. 
ב-1919, לאחר המלחמה, הוזמן קררי לביאליסטוק כדי להקים שם גימנסיה עברית. הוא עמד בראש הגימנסיה עד הכיבוש הסובייטי ב-1920. מביאליסטוק שב קררי ללבוב, שם לימד בבתי ספר תיכוניים, בסמינר למורים עבריים ואחר כך היה למנהל הגימנסיה העברית בלבוב. בין היתר כיהן גם כנשיא האגודה הציונית של לבוב, "צעירי יהודה", שנוסדה עוד בשנת תרע"ג (1913).
כציוני נלהב רצה פורמן, עוד בהיותו בפולין, לעברת את שם משפחתו. תחילה בחר בשם "עגלון", תרגום מקורב של השם פורמן, שפירושו "אדם נוסע". לאחר שעלה ארצה שינה את שמו בשנית ל"קררי", הנגזר מהמילה התלמודית "קרר", שפירושה בתלמוד הוא "אדם הנוהג בקרון".

בארץ ישראל

ב-1923 הגיע קררי לארץ ישראל כתייר, כדי להכיר את הארץ בטרם יעלה אליה. בניגוד לרוב הנוער הציוני בגליציה, היה קררי מבוסס מבחינה כלכלית ויכול היה להרשות לעצמו את הביקור בארץ. ב-1925 עלה לארץ ישראל יחד עם אנשי קבוצת שילר, שהוא נמנה עם מייסדיה. אשתו לעתיד, פניה לבית וולושין, הצטרפה לגרעין הקבוצה בחו"ל והם התחתנו בארץ כשהקבוצה הייתה עדיין בתקופת ה"הכשרה" שלה בקיבוץ קריית ענבים. בקבוצת שילר עסק קררי בחקלאות, והיה אחראי להקמת רפת. הוא רכש את הפרות בחו"ל והביאן לארץ. במאורעות 1929 פונתה קבוצת שילר לרחובות, למעט מספר גברים, בהם קררי, שנותרו להגן על המקום. קררי ומשפחתו חיו בקבוצת שילר כשבע שנים, עד שעזבו מסיבות משפחתיות לראשון לציון.
כאמור לעיל, קריי היה זכאי למלגה בשל הצטיינותו במלחמת העולם הראשונה, והמלגה הגיעה אליו גם בארץ ישראל. לאחר ליל הבדולח (9 - 10 בנובמבר 1938) הודיע קררי לשלטונות בגרמניה כי הוא מוותר על המלגה, כמחאה. 
בראשון לציון עסק קררי תחילה בחקלאות, אך ביקש לשוב להוראה ולהקים תיכון. ב-1932 הוזמן לכהן כמורה לביולוגיה וכמחנך ראשי בבית הספר החקלאי מקווה ישראל. ב-1939 יסד ב-ראשון לציון את הגימנסיה הריאלית והיה מנהלה במשך שלושים שנה, עד 1969. הבעלות על הגימנסיה נרשמה על שם "ועד הורים להפצת השכלה" שחבריו היו מהורי התלמידים ונבחרו מדי שנה בשנה מחדש, בהכוונה של קררי, כל עוד בניהם למדו בגימנסיה. הניהול הארגוני, הפדגוגי והפיננסי היו בטיפולו ובאחריותו של קררי. הוא נהג לבחור את מורי המוסד בקפידה, קבע בגימנסיה שיטות לימוד מתקדמות, והנהיג בה מגמות לימוד שונות, מעבר למקובל באותו זמן, לרבות מעבדות לאלקטרוניקה וכימיה. קררי הנהיג בגימנסיה תלבושת אחידה לתלמידים, נוהג חריג באותה עת, ונודע בקרב תלמידיו בשיטות ענישה מקוריות, בהן שינון פסוקים מהתנ"ך. 
במהלך כהונתו עברה הגימנסיה לבעלות עיריית ראשון לציון. כהוקרה לפעילותו החינוכית של קררי החליטה עירית ראשון לציון לקרוא את הגימנסיה הריאלית על שמו עוד בחייו, ועוד בהיותו מנהלה.
בצד הגימנסיה הקים קררי סניף מקומי של ארגון "בית המקרא", שבו עסקו בלימוד ומחקר של התנ"ך. במסגרת זאת צורף קררי לחוג התנ"ך שקיים דוד בן-גוריון בביתו בירושלים.
קררי נפטר בראשון לציון בכ' בתמוז תשל"ד, 10 ביולי 1974.
מדליית השירות המצוין של הצי

תיאור העיטור

חזית העיטור כוללת עיטם לבן-ראש מסמל ארצות הברית במרכז מדליית ארד בקוטר של 1.25 אינץ'. העיט אוחז בטופרי כף רגלו הימנית ענף עלי זית, ובטפרי רגלו השמאלית צרור חצים. העיטם מוקף בטבעת כחולה עלייה חרותים בחלק העליון המילים "UNITED STATES OF AMERICA" (ארצות הברית של אמריקה) ובחלק התחתון המילה "NAVY" (צי). הטבעת הכחולה תחומה באיור של גלים. מעל המדליה יש סמל של כוכב שבקודקודיו כדורים זהובים. במרכז הכוכב עוגן זהוב. 
בגב העיטור קלשון (טרידנט) מוקף בעלי דפנה. מסביב לעלים טבעת כחולה ועליה חרותים המילים "FOR DISTINGUISHED SERVICE" והטבעת עצמה תחומה גם היא באיור של גלים.
ירמות' (נובה סקוטיה)

היסטוריה

ב-1604 ביקר באזור סמואל דה שמפלן. האירופאים הראשונים להתיישב באזור היו צרפתים-אקדיים אשר הקימו יישוב דיג קטן באמצע המאה השבע עשרה. עד 1750 האוכלוסייה מנתה כ-50 נפש. ב-1759, במהלך מלחמת שבע השנים, התיישבו באזור שידוע היום כעיירה ירמות' מהגרים מניו אינגלנד. המהגרים הגיעו מהעיירה ירמות' שבמסצ'וסטס, ועל לפי דרישתם היישוב נקרא על שם עיירת מגוריהם הקודמת. ירמות' נוסדה ב-9 ביוני 1761, כאשר שלוש משפחות הגיעו אל המקום דרך הים מהעיירה סנדוויץ', מסצ'וסטס. ב-1767 התיישבו ביישוב החדש אקדיים שגרו במקור בגראן פרה וחזרו כעת מגלותם לאחר מלחמת שבע השנים. מספר ניכר מקרב נאמני האימפריה המאוחדת (נאמנים אמריקאים שנשארו נאמן לשלטון הקולוניאלי הבריטי והתיישבו לאחר המהפכה בשטחים בשלטון בריטי) התיישב בירמות' ב-1785 לאחר המהפכה האמריקאית.
לאורך המאה התשע-עשרה ירמות' הייתה מרכז ענק לבניית ספינות, והעיירה אף הייתה מרכז הספנות הגדול בעולם בנקודת זמן מסוימת.
משחקי חבר העמים הבריטי

משחקי חבר העמים (באנגלית: The Commonwealth Games) הוא אירוע ספורט מהגדולים בעולם, בהשתתפות ספורטאים ממדינות החברות בחבר העמים הבריטי, בענפי ספורט שונים. האירוע נערך בכל ארבע שנים, בדומה לאולימפיאדה.
האירוע מאורגן ומבוצע על ידי התאחדות משחקי חבר העמים (The Commonwealth Games Federation ‏– CGF). 
האירוע הראשון נערך בהמילטון, אונטריו, קנדה תחת השם משחקי האימפריה הבריטית בשנת 1930. השם שונה מספר פעמים, למשחקי האימפריה הבריטית וחבר העמים בשנת 1954, אחר כך למשחקי חבר העמים הבריטי בשנת 1970 ומשנת 1978 קרוי בשם משחקי חבר העמים. בעבר התקיימו 3 פעמים משחקי חורף של חבר העמים (1958, 1962 ו-1966) וכן 4 משחקים נפרדים לנכים (פאראלימפיים) מחבר העמים (1962 ,1966, 1970 ו-1974). משנת 2000 מתקיימים מלבד המשחקים הרגילים גם משחקי חבר העמים לנוער (גילאי 14 עד 18).
בנוסף לענפי ספורט המתקיימים במשחקים האולימפיים, ישנם אירועי ספורט שאופייניים למדינות חבר העמים ונערכים באירוע, כמו כדורת דשא, רוגבי שביעיות (רוגבי סבנ'ס) ונטבול.
ישנן 53 מדינות חברות בארגון ו-71 קבוצות משתתפות בסך הכל. ארבע אומות הבית של בריטניה (השם הרשמי: הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה וצפון אירלנד) - אנגליה, סקוטלנד, ויילס וצפון אירלנד שולחות נבחרות נפרדות לאירוע (שלא כמו במשחקים האולימפיים). לאירוע מגיעות נבחרות באופן נפרד משטחי חסות של הכתר הבריטי כמו ג'רזי, גרנזי והאי מאן וכן מהטריטוריות הבריטיות שמעבר לים. הטריטוריות שמחוץ לאוסטרליה כמו האי נורפוק, איי קוק וניואה (מדינת חסות של ניו זילנד).
שש מדינות בלבד השתתפו בכל המשחקים עד כה: אוסטרליה, אנגליה, ויילס, ניו זילנד, סקוטלנד וקנדה. אוסטרליה זכתה בעשרה משחקים, אנגליה זכתה בשבעה משחקים וקנדה באחד.

תולדות המשחקים

הרעיון הראשוני לאירוע ספורט זה הוצע על ידי אסטלי קופר בשנת 1891, במאמר שכתב ב"טיימס" על תחרות ופסטיבל כל ארבע שנים. אירוע של "כל בריטניה וכל אנגליה", על מנת להגביר את הרצון הטוב וההבנה באימפריה הבריטית. 
בשנת 1911 נערך פסטיבל של האימפריה בלונדון בעת ההכתרה של המלך ג'ורג' החמישי. במסגרת הפסטיבל נערכו מספר תחרויות ספורט כמו איגרוף, היאבקות שחייה ואתלטיקה בהשתתפות ניבחרות מאוסטרליה, דרום אפריקה, קנדה והממלכה המאוחדת.
בשנת 1928 העלה מלוויל מרקס רובינסון, עיתונאי מהמילטון שבקנדה, את רעיון קיום תחרות קבועה בדומה למשחקים האולימפיים עבור חברות האימפריה הבריטית. המשחקים הראשונים נערכו שנתיים מאוחר יותר בעיר המילטון.
בשנת 1930 נשים השתתפו רק בשחייה ובקפיצות למים. בשנת 1934 נוספו להן מספר תחרויות באתלטיקה.
בשנת 1954 נערך במסגרת התחרות מרוץ מייל בין רוג'ר בניסטר לג'ון לאנדי, והיה המירוץ הראשון בו יותר מרץ אחד רץ מייל בפחות מ-4 דקות.
משחקי חבר העמים, כמו המשחקים האולימפיים, סבלו גם מבעיות פוליטיות וחרמות. ניגריה החרימה את משחקי אדמונטון בשנת 1978 עקב קשרי ספורט בין ניו זילנד לדרום אפריקה המנודה בשל משטר האפרטהייד שלה. 32 מדינות מתוך 59 מדינות מאפריקה, אסיה והקריביים החרימו את המשחקים שנערכו באדינבורו בשנת 1986 בגלל גישתה של ממשלת בריטניה בראשות תאצ'ר לאירועי ספורט עם דרום אפריקה.
יצאת כוכב

תקציר העלילה

הסרט מספר על דן הדוור, איש אהוב וצנוע אשר מחלק לתושבי הכפר גרינדייל מכתבים וחי חיים מושלמים עם אשתו שרה ובנו ג'וליאן. לדן יש חלום לקחת את אשתו לירח דבש אמיתי באיטליה, אך הוא נהרס כאשר עובר הדואר החדש, אדווין קרבנקל, רוקח מזימה להשתלט על שירות הדואר המיוחד, שבסופו יודח המנכ"ל של החברה והוא וכל עובדי החברה יוחלפו ברובוטים. במהלך צפייה בתחרות הכישרונות "יצאת כוכב", דן מחליט לנסות את מזלו ולהתמודד על הפרס הגדול הכולל חוזה הקלטות ונסיעה לאיטליה. דן זוכה בתחרות ומתמודד מול ג'וש בגמר הגדול המתרחש בלונדון. בדרך, דן נופל קורבן לתהילה והעושר והופך לכלי משחק בידיו של אדווין קרבנקל. וילף, האמרגן של ג'וש, יעשה הכל בשביל להשיג חוזה הקלטות ללקוחות שלו, ולכן שהוא נתקל במזימת הדוורים הוא מתכוון להשתמש בה נגד דן וכך להבטיח את הניצחון לג'וש. בינתיים דן עלול לאבד את הדברים היקרים לו מכל: משפחתו, חבריו ומקום העבודה שלו.

ביקורות

הסרט קיבל ביקורות מעורבות מהמבקרים. חלקם שיבחו את הסרט על האנימציה, על ההומור והדיבוב, ואילו אחרים טענו שהוא מסובך ואפילו מפחיד מידי בהשוואה לסדרת הטלוויזיה. אתר "Rotten Tomatoes" נתן לסרט דירוג של 48% מתוך 25 ביקורות עם ציון ממוצע של 4.8 מתוך 10. אתר "Metacritic" הביא לסרט ציון של 44 מתוך 100 על סמך תשע ביקורות.
פטריק סמית', כתב מאתר "דיילי טלגרף", העניק לסרט שני כוכבים והעיר "מכיוון שסדרת הטלוויזיה הייתה מקסימה בפשטות שלה, זה נראה יותר מידי מסובך". אנדרו פולבר מאתר "הגרדיאן" העניק לסרט שני כוכבים ואמר "שיקול הדעת של מפיקי הסרט שגוי לגבי הערכת התפתחות של מעגל האירוניה של ילד בן ארבע".
באתר "האובזרבר", מרק קרמוד העניק לסרט את אותו הדירוג כשהוא מתח ביקורות על חוסר "הקסם של סדרת הטלוויזיה". בסקירה של אתר "Mareel" שנכתבה על ידי קרוליין מלקולם נכתב "הסרט היה הפתעה מההתחלה ועד הסוף".

קופות

הסרט הרוויח 774,450 לירה שטרלינג בסוף שבוע הבכורה שלו, והיה במקום הרביעי בקופות בבריטניה בהובלת הסרט "אקס-מן: העתיד שהיה" שהיה עם 9,144,971 לירה שטרלינג. הסרט הרוויח 5,515,679 דולר בבריטניה, ובסך הכל הרוויח 8,660,022 דולר, דבר שהפך את הסרט להצלחה בקופות.

שבחים, פרסים ומועמדויות

חברות ההפקה של הסרט, Timeless Films ו-Zealot Productions, היו מועמדים לפרס טריילר הזהב לסרט אנימציה לכל המשפחה בשנת 2014.

פסקול

לסרט הופק על ידי רופרט גרגסון-ויליאמס פסקול מוזיקלי שיצא על ידי חברת התקליטים "פולידור רקורדס" בשנת 2014 הכולל 14 שירים שונים באורך 64:45 דקות. הפסקול כולל את השירים "Please Mr. Postman" של להקת "The Marvelettes",‏ "Lovin' Each Day" של רונאן קיטינג, "Big Time" של פיטר גבריאל ו-"Everything to Me" של שיין פיילן. מנהל המוזיקה של הסרט בעברית היה עמיחי בר טוב והשירים בוצעו על ידי גילן שחף.
AG

Atuagagdliutit / Grønlandsposten (בדרך כלל מכונה AG), הוא אחד משני עיתונים אשר מופצים בפריסה ארצית בגרינלנד. העיתון יוצא לאור פעמים בשבוע בימי שלישי וחמישי. העיתון הוא מיזוג של עיתון בגרינלנדית (Atuagagdliutit) ועיתון בדנית (Grønlandsposten) וכל המאמרים מודפסים כעת בשתי השפות

Atuagagdliutit

Atuagagdliutit נוסד בשנת 1861 על ידי הגאולוג הדני, היינריך יוהנס רינק, שחשב שאוכלוסיית האינואיט של גרינלנד מאבדת את זהותה התרבותית ועיתון עשוי לעורר את המסורת הגרינלנדית שבעל פה על ידי יצירת ההזדמנות להדפיס ולפרסם סיפורים על חיים ארציים. העיתון פורסם בתחילה באופן בלעדי בגרינלנדית ודן בעיקר בזהות האינואיט. העיתון היה במשך שנים רבות גם הצוהר היחיד לעולם החיצון עבור רוב אוכלוסיית האינואיט. העיתון טען כי איור צבע שפורסם בAtuagagdliutit בשנת 1861, חיתוך עץ המראה את הצי האמריקאי שביקר בנאוק, היה איור הצבע הראשון שפורסם בעיתון כלשהו אי פעם.  במהלך שנות ה-30 של המאה ה-20, העיתון השתנה בהדרגה מהתמקדות בסיפורים להתמקדות בבעיות חברתיות וחדשות רגילות אחרות

Grønlandsposten

במהלך מלחמת העולם השנייה, גרינלנד הייתה מבודדת במידה רבה מהעולם החיצוני, ולכן עיתון בדנית בשם Grønlandsposten הופץ בבירת גרינלנד נאוק. העיתון הפך לפופולרי מספיק כדי להיות מופץ לאחר תום מלחמת העולם השנייה והוא הופץ עד שנת 1952 כאשר שני העיתונים התמזגו

הפצה

Atuagagdliutit פורסם במשך שנים רבות פעם בחודש, ומשנת 1960, העיתון פורסם כל שבועיים
, ובתוך כמה שנים, העיתון פורסם פעם בשבוע, ולאחר מכן פעמיים בשבוע, ולאחר מכן שלוש פעמים בשבוע. בשנת 1993, העיתון יצא לאור שוב רק פעמיים בשבוע, בעיקר בגלל בעיות הפצה

מיזוג 2010

בשנת 2010 Atuagagdliutit / Grønlandsposten התמזג עם Sermitsiaq, עיתון גרינלנדי אחר. האתרים של שני העיתונים מפנים כעת לאתר Sermitsiaq.AG המשולב.
RTL 8

היסטוריה

הערוץ התחיל לשדר תחת השם Talpa, ומאוחר יותר שינה את שמו ל-Tien, לאחר שהושק על ידי איש הטלוויזיה ההולנדי ג'ון דה-מול (ממציא פורמט "האח הגדול" ו"The Voice"). בשנת 2007 כל נכסי המדיה של דה-מול מוזגו יחד עם קבוצת RTL הולנד. בתמורה לכך קיבל דה-מול נתח של 26.3% מהקבוצה.
ב-18 באוגוסט 2007 ערוץ Tien חדל מלהתקיים ו-RTL 8 השתלט על הערוץ.
ב-15 באוקטובר 2009 החלה קבוצת RTL הולנד בשידורי ניסיון של ערוצים RTL 7 ו-RTL 8 בהפרדה גבוהה.

טלטקסט

בעבר הציע ערוץ RTL 8 שירות טלטקסט, שירות אשר נעצרה פעילותו ב-1 באפריל 2017. עם זאת דפים 888/889 עדיין זמינים.
שלל ימי (חוק)

שָׁלָל יַמִּי (באנגלית: prize) הוא מונח מתחום המשפט הימי, המשמש לתיאור כלי שיט ומטענו שנתפסו בים על ידי אוניית מלחמה או פריבטיר במהלך סכסוך מזוין, לרוב במהלך מלחמה. אין המדובר בשוד ימי, אלא בתפיסת כלי שיט מסחריים של מדינה יריבה כדי להסב נזק לכלכלתה ועל ידי כך לחבל במאמציה המלחמתיים.
ראשיתה של לוחמה מסוג זה באירופה של ימי הביניים, אך היא הגיעה לשיאה בעידן אוניות המפרשים, בתקופה שבין אמצע המאה השמונה־עשרה לאמצע המאה התשע־עשרה לערך. הזכות לתפוס שלל בים הייתה מתמיד ועודנה זכותו הבלעדית של הכתר או הריבון. בעבר נהגו שליטים ומדינות להנפיק כתבי הרשאה (letters of marque), המתירים לאנשים פרטיים (פריבטירים) לתפוס אוניות סוחר של האויב בתמורה לנתח משווי השלל. חוקי השלל הימי שחקקו המדינות השונות הסדירו את חלוקת שווי השלל בין הריבון לצוות האונייה הלוכדת, בין אם פריבטיר בין אם אונייה של הצי המלחמתי. נוסף על כך קבעו החוקים אימתי נחשבה אונייה לשלל ימי לגיטימי, וזאת כדי להגן על חופש השיט של כלי שיט אחרים על פי משפט בינלאומי פומבי. משעה שהובאה אוניית השלל אל נמל ידידותי, עברה ההכרעה בעניינה לבית דין ימי לענייני שלל (prize court) מטעם הכתר או הריבון; ההליך המשפטי היה כלפי האונייה והמטען עצמם (in rem) ולא נגד בעליו, ובית הדין החליט מה מעמדו המשפטי של הרכוש שנתפס ומה יש לעשות בו – להחזירו לבעליו, למוכרו, להשמידו ועוד.
ג'וזף קירנן

ביוגרפיה

קירנן נולד בבסיס חיל האוויר האמריקני טראוויס, קליפורניה. בשנת 1977 השלים את לימודיו באקדמיה הימית של ארצות הברית. בסיום לימודיו הוסמך כקצין בצי ארצות הברית.

קריירה

קירנן שירת תחילה כקצין ימי במשחתת "USS Horne" וב-1982 התנדב ליחידת הקומנדו הימי האמריקני, "אריות הים" (Navy SEALs), שם שימש כלוחם ומפקד. קירנן שימש במגוון תפקידי מטה ופיקוד בצוותי הקומנדו הימי. בשנים 1994–1996 פיקד על צוות 2 ובשנים 1999–2003 שימש כמפקד צוות 6 (צוות הלוחמה בטרור הנחשב למעולה שבצוותים), והוביל אותו במלחמת אפגניסטן ובמלחמת עיראק. בשנת 2007 מונה למפקד פיקוד הלוחמה המיוחדת של הצי. לאחר מכן שימש כעוזר מיוחד לשר ההגנה כמפקד הצי הרביעי של ארצות הברית וכסגן מפקד פיקוד דרום של ארצות הברית. בשנת 2013 פרש לגמלאות.
ב-17 ביולי 2017 החליט נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ למנותו לתפקיד תת-שר ההגנה למודיעין.
רבנו עובדיה שאקי

קורות חיים

נולד בצפת ב-18 ביוני 1882 (ראש חודש תמוז ה'תרמ"ב) לרב אברהם חי שאקי, מחבר הספר "שער הקדים", אב בית הדין ורב העיר, בן למשפחת רבנים ספרדית-טורקית שהתיישבה בגליל חמישה דורות לפני לידתו: סבו היה הרב רפאל אברהם שאקי, מחבר הספר "שמן ראש" ואב סבו היה הרב יהודה שאקי, שכיהן כאב בית דין בקושטא שבטורקיה, ועלה לארץ ישראל בשנת 1806 וכיהן כרב העיר צפת. בצעירותו למד הרב רבנו עובדיה אצל שחאדה לוי והרב ישועה פלאג'י, ובגיל 12 כבר החל לעסוק בפילוסופיה, קבלה והיסטוריה של תקופת התלמוד והגאונים.
בשל היותו אזרח צרפת, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הוגלה לקורסיקה על ידי הטורקים. בקורסיקה התגורר בעיר הבירה אז'אקסיו במשך כחמש שנים, ושימש בתפקיד רבני. בתקופת שהותו שם כתב מאמרים רבים לעיתונות הצרפתית והעברית בנושאי לאומיות וציונות, התכתב עם אנשי הספרייה העברית המרכזית בפריז ועסק בחקר הפילוסופיה.
בשנת 1920 (ה'תר"ף) חזר לצפת ויצא בשליחויות כשד"ר לערי חו"ל מטעם מוסדות ציבוריים שונים. בערי מרוקו שהה שלוש שנים, ובין היתר ניצל תקופה זו למחקר אודות קיבוצים יהודיים בערים שונות, וסיכם את רשמיו בספר שפרסם. בשליחויות אחרות ביקר באירופה המערבית, במדינות הבלקן, בסוריה ובלבנון. באחת מנסיעותיו למדינות הבלקן מילא שליחות אישית מטעם מנחם אוסישקין עבור קרן קיימת לישראל.
הודות לשליטתו בצרפתית, בלאדינו ובערבית, נאם בשליחויותיו מספר פעמים, ואף כשחזר ארצה סבב ברחבי הארץ ונשא נאומים שונים.
לאחר שחזר לצפת שקד על כתיבת מאמרים ומחקרים עבור כתבי העת והעיתונות העברית בארץ ובעולם, ובין היתר שימש כחבר ועד הרבנים הספרדים בצפת.
בשנות חייו האחרונות נפגעה ראייתו, והמצור על צפת השפיע עליו לרעה, עד שהלך לעולמו ב-28 ביוני 1949 (ראש חודש תמוז ה'תש"ט), ונקבר בבית העלמין העתיק בצפת.
נישא לחנה לבית נזלי. לזוג נולדו שלושה ילדים: אסתר שאקי-ארזי, מרגלית טולידנו ואבנר חי שאקי.