ZSU-37

ZSU-37 הוא רכב קרבי משוריין מסוג מערכת נ"מ מתנייעת (SPAAG) קל סובייטי מתוצרת ברית המועצות, שפותח בסוף 1943 ויוצר במפעל במטישצ'י (Mytishchi). זוהי הייתה מערכת הנ"מ המתנייעת הסובייטית הראשונה בייצור סדרתי שגם התנייעה באמצעות מזקו"ם. משמעות המילה "ZSU" היא Zenitnaya Samokhodnaya Ustanovka (רוסית: Зенитная Самоходная Установка), כלומר "מערכת מתנייעת נגד מטוסים".

היסטוריית פיתוח

המהנדסים הסובייטים הוציאו לפועל כמה ניסויים מוקדמים עם מערכות נ"מ מתנייעות מבוססות מזקו"ם, הכוללים גם גרסה של הטנק הקל T-70, שהפך לבסוף למערכת הנ"מ המתנייעת הנסיונית T-90 מערכת זו הייתה חמושה עם שני מקלעים כבדים "DShKT" בקוטר 12.7 מ"מ (האב-טיפוס נבנה בנובמבר 1942 על ידי "גאז"). טנק ה-T-70 בסופו של דבר התפתח לדגם התותח המתנייע הקל SU-76, שבתורו הפך להיות הבסיס למערכת הנ"מ המתנייעת ZSU-37. הוחלט להשתמש בגוף של ה-SU-76M על מנת לזרז ולהוזיל את הייצור של מערכת הנ"מ המתנייעת המשוריינת ובעלת הזחל הנדרשת באופן כה דחוף.
ה-ZSU-37 היה בייצור ממרץ 1945 עד ל-1948, ו-75 כלי רכב נבנו בסך הכל (רק כמה כלי רכב יוצרו לפני שהמלחמה הסתיימה, בשל טכנולוגיית ייצור זמנית). כתוצאה מהייצור המאוחר והעובדה כי באביב 1945 כבר כמעט ולא נראו מטוסי לופטוואפה באוויר, ה-ZSU-37 לא ראה שירות במלחמת העולם השנייה. גדוד ניסיוני המצויד ב-12 רכבים מסוג ZSU-37 נוצר עד סוף 1945.
אחרי מלחמת העולם השנייה זה נעשה ברור שקצב הירי הנמוך ועוצמת האש הנמוכה של תותח נ"מ 37 מ"מ יחיד הם לא יעילים נגד מטרות בגובה נמוך החולפות במהירות גבוהה. צוותי ארטילריות הנ"מ התקשו לכוון ולעקוב אחר מטרות מהירות. למערכות נ"מ מתנייעות היו גם יכולות תנועה מוגבלות בתנאי שטח קשים ומהירות וטווח נמוכים בהשוואה לטנקים בינוניים ותותחים מתנייעים, שעליהם ה-ZSU-37 היה אמור להגן. חיסרון נוסף הייתה העובדה כי בעוד שרוב הטנקים בצבא האדום השתמשו במנועי דיזל, שני המנועים של ה-SU-76M ושל ה-ZSU-37 דרשו בנזין, שלפעמים היה בעייתי להשגה ביחידות שריון מבוססות דיזל. בגלל הסיבות שלהלן ה-ZSU-37 הוצא משירות זמן קצר אחרי הפסקת ייצורו.
נעשה מאמץ כדי להגדיל באופן משמעותי את כוח האש על ידי הרכבה של 4 תותחים זהים בקוטר 37 מ"מ לתוך תושבת מרובעת על תובת הטנק הבינוני T-34, אבל הרכב מעולם לא עזב את שלב העיצוב אחרי המלצה של הוועדה הטכנית של משרד התחבורה להשתמש בתובת טנק חדיש יותר ובתותח האוטומטי והכפול נגד מטוסים S-68 בקוטר 57 מ"מ, אשר היה בשלבי פיתוח באותו הזמן. השלב הבא בטכנולוגיית מערכות הנ"מ המתנייעות יבוא עם ה-ZSU-57-2, אשר היה מבוסס על שלדת הטנק הבינוני T-54 והיה בייצור סדרתי בשנים 1957-1960.
משנת 1957, החלו עבודות עיצוב ופיתוח ליצירת מערכת נ"מ מתנייעת מבוססת מכ"ם חדשה, כלומר ה-ZSU-23-4 "שילקה" וה-ZSU-37-2 "יניסיי"- עיצוב חדש (שאינו קשור ל-ZSU-37), המבוסס על שלדת התותח המתנייע SU-100P. שניהם נועדו להחליף את ה-ZSU-57-2. פיתוחו של "יניסיי" בוטל בשנת 1962, וה-ZSU-37-2 "שילקה" נכנס לייצור, חמוש בתותח אוטומטי נגד מטוסים כפול 500P "אנגרה" בקוטר 37 מ"מ.

תיאור

ה-ZSU-37 היה מבוסס על השלדה של ה-SU-76M, אשר עליה הרכיבו צריח פתוח עם תותח אוטומטי נגד מטוסים 61-K גרסת 1939 בקוטר 37 מ"מ. הרכב היה מצויד בכוונת אוטומטית, סטריאו מאתר טווח סטראו עם בסיס באורך מטר, רדיו 12RT-3, מערכת אינטרקום TPU-3F ומנגנון כוונת מכני עם שני מצבי תנועה זוויתית בשביל מהירות נאותה וכוונון חלק (מנגנון הצידוד נשלט על ידי מתג לרגל עם מצבים שונים).
הצוות כלל שישה אנשים: נהג, כוון אזימוט, כוון גובה, מתאם כוונת לטווח ומהירות המטרה, מתאם כוונת לזווית הצלילה ומסלול המטרה וטען.
ה-ZSU-37 היה מבוסס על ה-SU-76M וכתוצאה מכך היה בעל אותם חסרונות ויתרונות, כאשר התכונה הכי שנויה במחלוקת היא המחסור בגג בצריח. כדי להגן על הצוות מפני גשם ושלג הצריח יכל להיות מכוסה בברזנט, אולם התותח לא יכול היה להגיע לגובה המקסימלי שלו במצב זה. לצריח הפתוח היו יתרונות, כגון זווית הרמה גבוהה, ראות מצוינת עבור התותחנים וחוסר צורך באוורור. ה-ZSU-37 הקל והזריז נחשב מאוד יעיל באמצע שנות ה-40. עם זאת, יכולות הנסיעה שלו בשטח לא היו מספקות מספיק כדי להתלוות לטנקים הבינוניים והכבדים בתנאי שטח קשים.
התחמושת כללה 320 פגזים, כאשר 130 פגזים היו מאוכסנים במחסניות של 5 ושאר 190 הפגזים היו ללא מחסנית. פגזים חודרי שריון יכלו לשמש כנגד מטרות כבדות. מהירות הלוע היא בין 890 ל-920 מ"ש, תלוי בסוג הפגז. התותח האוטומטי יכול לנוע בין זוויות של -5° ועד +85°. קצב הירי הוא בין 120 ל-130 פגזים לדקה, אך מכיוון שצריך להחליף מחסנית הקצב במציאות היה בין 50 ל-60 פגזים בדקה. הירי האנכי המקסימלי הוא 2,500 מטר, בעוד שהטווח האנכי המקסימלי הוא 6,500 מטר.
הרכב יכול לחצות מכשולים אנכיים בגובה של עד 0.67 מטר, תעלות ברוחב 2 מטר, מים בעומק 0.9 מטר ולטפס שיפועים בזווית של 25°. מערכת ההנעה והתושבת הייתה זהה לזו של התותח המתנייע SU-76M. המנוע היה גם זהה אך הפיק 160 כ"ס במקום 140 ב-SU-76M.

מצב שימור

רכב ה-SU-11 הניסיוני נמצא בתצוגה במוזיאון הטנקים בקובינקה ברוסיה.