גשר מיו

מיקום

לפני שהגשר נבנה, על כלי רכב הנעים במסלול היה לרדת לעמק הנהר טארן ולעבור דרך הכביש הארצי N9 שליד העיירה מיו, דבר שגרם לצפיפות רבה בתחילת יולי ובסוף אוגוסט, חודשי חופשת הקיץ. הגשר עובר כעת מעל העמק בתוך הפארק האזורי Grands Causses, מחבר את causse du Larzac ל-causse rouge ועובר מעל הנקודה הנמוכה ביותר בעמק.
הגשר מהווה את החוליה האחרונה בכביש המהיר A75 ‏(la Méridienne) ומספק דרך מהירה דרומה מפריז דרך קלרמון-פראן לבזייה. המטרה של כביש A75 היא להגביר את המהירות ולהפחית את העלות של תנועת כלי רכב לאורך המסלול. תיירים רבים נוסעים לדרום צרפת וספרד דרך מסלול זה, כיוון שהוא ישיר וללא אגרה במשך 340 ק"מ בין קלרמון-פראן לבזייה פרט לגשר עצמו.
חברת אפז' (Eiffage) מפעילה את גשר מיו כגשר אגרה, עם אגרה שעומדת נכון להיום (2014) על 7.30 אירו לכלי רכב פרטיים ובמהלך חודשי הקיץ עומדת על 9.10 אירו. הגשר נבנה על ידי חברת אייפג', שבנתה גם את מגדל אייפל, תחת חוזה ממשלתי שנותן לחברה זיכיון לגביית אגרה במשך 75 שנה.

תיאור

גשר מיו מורכב משמונה מקטעי כביש על קורות פלדה, שנתמכים בידי שבעה עמודי בטון מזוין גבוהים (נציבים) ועליהם מגדולים (Pylon). בניגוד לגשר תלוי בו המיסעה מוחזקת כולה על ידי כבלים המתחברים לכבלים הראשיים, זהו גשר מעוגן כבלים בו הכבלים מחוברים ישירות לעמודים מבטון מזוין. מקטעי הכביש שוקלים ביחד 36,000 טון ואורכם הכולל הוא 2,460 מטר, רוחבם 32 מטר ועומקם 4.2 מטר. כל מקטע מרכזי אורכו 342 מטר ומקטעי הקצה אורכם 204 מטר. שיפוע הכביש הוא 3% יורד מדרום לצפון, ומתעקם במישור ברדיוס עקמומיות של 20 קילומטר. עקמומיות זו נועדה לתת מענה לדפורמציות הנוצרות בגשר בשל שינויי טמפרטורה וכדי להקנות ראות טובה יותר לנהגים. הכביש בעל שני נתיבי תנועה בכל כיון.
החלקים התחתונים של העמודים, הנציבים (piers), נעים בגובהם בין 77 מטר ל-246 מטר, ומתחדדים בעוביים מ-24.5 מטר בסיס ל-11 מטר בגובה מפלס הכביש. כל חלק תחתון של עמוד מורכב מ-16 מסגרות, כל מסגרת שוקלת 2,230 טון. מקטעים אלה הורכבו באתר מחתיכות של 60 טון משקל, 4 מטר רוחב ו-17 מטר עובי, שנוצרו בבתי חרושת בלאוטרבורג ופוס סיר מר בידי חברת אפז' (Eiffage). החלקים התחתונים של העמודים תומכים במגדולים (pylons, החלקים העליונים של העמודים) בגובה 97 מטר כל אחד. החלקים התחתונים הורכבו קודם עם תמיכות זמניות, לפני שהסיפון (כלומר, הכביש) הוחלק על גבי העמודים באמצעות בוכנות הידראוליות מודרכות GPS שדחפו את הסיפון 600 מילימטר כל ארבע דקות.
בזמן בנייתו היה גשר מיו הגשר לכלי רכב הגבוה ביותר בעולם וגובהו הוא כמעט פי שניים מהגשר שהחזיק קודם בתואר: גשר אירופה (Europabrücke) שבאוסטריה. מפלס הכביש של הגשר, בגובה 270 מטר מעל נהר הטארן, גבוה במקצת מגשר ערוץ הנהר החדש בווירג'יניה המערבית בארצות הברית, שנמצא בגובה 267 מטר מעל הנהר החדש (New River). בגשר הערוץ המלכותי בקולורדו, ארצות הברית, גובה מפלס הכביש הוא 321 מטר מעל נהר הארקנסו, גבוה משני הגשרים הללו.

בנייה

הבנייה החלה ב-10 באוקטובר 2001 ויועדה להימשך כשלוש שנים, אבל תנאי מזג האוויר גרמו לפיגור בלוח הזמנים. לוח זמנים מתוקן קבע שעל הגשר להיפתח בינואר 2005. גשר מיו נחנך באופן רשמי בידי נשיא צרפת ז'אק שיראק ב-14 בדצמבר 2004 ונפתח לתנועה ב-16 בדצמבר, מספר שבועות לפני הזמן המיועד בלוח הזמנים המתוקן.

שלבי הבנייה

בשלב הראשון הוכנו מסגרות פלדה שסביבם נוצקו הבטון של העמודים. תוך כדי יציקת העמודים החלו לייצר במפעלים סמוכים את מקטעי הכביש, שנתמכים במסגרת פלדה. במקביל החלו בבניית עמודים זמניים מפלדה, שיתמכו בכביש שיוחלק על גבי העמודים עד שיעוגן בכבלים למגדלונים.
לאחר שנוצקו העמודים הקבועים ונבנו העמודים הזמניים, החלו בחיבור מקטעי הכביש זה לזה ויצרו 2 חצאים גדולים. אחרי חיבורם, החלו בהחלקתם משני צידי הגשר על גבי העמודים באמצעות בוכנה הידראולית שדחפה אותם, והתקן הידראולי שהחליק אותם על גבי העמודים עצמם. כששני החצאים נפגשו חיברו אותם ביחד.
בשלב השלישי יצקו את המגדלונים שבראש העמודים.
בשלב הרביעי חיברו את מקטעי הגשר לראשי המגדלונים באמצעות כבלי פלדה עבים שמכילים מאות כבלים בתוך כל כבל.

עלויות ומשאבים

עלות בניית הגשר הייתה 394 מיליון אירו, עם בניית כניסות אגרה 6 ק"מ צפונית לגשר בעלות נוספת של 20 מיליון אירו. הבונים, חברת Eiffage, מימנה את הבנייה בתמורה לזיכיון לגבות אגרה למשך 75 שנה, עד שנת 2080. ברם, אם הזיכיון רווחי מאוד, הממשלה הצרפתית יכולה להשתלט עליו כבר ב-2044.
כל הפרויקט דרש 127,000 מטר מעוקב של בטון, 19,000 טון של פלדה עבור הבטון המזוין ו-5,000 טון של בטון דחוס עבור הכבלים ומעטפותיהם. בוני הגשר טוענים שאורך החיים של הגשר הוא לפחות 120 שנה.