רצח העם הסרבי

רקע

לאחר נפילת האימפריה האוסטרו-הונגרית במלחמת העולם הראשונה התאחדו העמים הסלבים של הבלקן למדינה פדרטיבית בשם יוגוסלביה; ארצם של העמים הסלבים הדרומיים. הפדרציה הורכבה משש רפובליקות: סרביה, קרואטיה, סלובניה, בוסניה והרצגובינה, מונטנגרו ומקדוניה.
בשנות השלושים של המאה העשרים התקיים מתח רב בין עמי יוגוסלביה, ובמיוחד בין הקרואטים לסרבים. הקרואטים דרשו לבצע רפורמה שתרחיב את האוטונומיה שלהם, בעוד הסרבים, שהיוו את הקבוצה הלאומית השולטת, רצו לשמר את המדינה כפי שהיא. העימות הגיע לשיא בשנת 1928 לאחר שפוליטיקאי סרבי לאומני, בשם פונישה ראצ'יץ', רצח צירים קרואטים בפרלמנט. בשנת 1929 בשורה של תקנות וחוקים הגביל המלך אלכסנדר את הזכויות הדמוקרטיות במדינה. קבוצות קיצוניות מקרב הקרואטים החלו לפעול להקמת מדינה קרואטית עצמאית, והקימו בשנת 1930 את מפלגת "האוסטשה" בהנהגתו של אנטה פוליץ'.
בשנת 1923 אמר פוליץ' כי "סכין, אקדח, וחומר נפץ הם הכלים שבאמצעותם יושב לאיכר הקרואטי פרי עמלו". אנשי האוסטשה רצחו את המלך אלכסנדר, בעת ביקור בצרפת בשנת 1934 האידאולוגיה של האוסטשה נשענה בעיקר על הפאשיזם האיטלקי ועל עקרון המנהיג והמדינה. הם ביקשו להקים מדינה קרואטית שתפעל כמו איטליה הפאשיסטית; כל הפעילות, הכללית והציבורית אמורה הייתה להיות כפופה למדינה. לאורך כל תקופת פעילות האוסטשה, חיפשו מנהיגיה תומכים מדיניים חזקים. עד שנת 1941 הם פעלו בחסותה של איטליה. באמצע שנות השלושים פתחו האוסטשה במגעים עם הגרמנים, אך הגרמנים הסתייגו מהם. פוליץ' לא נרתע מכך והמשיך לחזר אחרי הגרמנים על ידי סיגול חלקים מהאידאולוגיה הנאצית, בעיקר בנוגע ליהודים.
בשנת 1941 החליט היטלר להקים בחלק מיוגוסלביה מדינה קרואטית כפופה לגרמניה והעלה את אנשי האוסטשה לשלטון. מתנגדי השלטון הוצאו אל מחוץ לחוק. מפלגת האיכרים הקרואטית הוחרמה בניסיון של האוסטשה להפוך למייצגת העיקרית של האיכרים והפועלים בקרואטיה. בארבע שנות שלטונם האוסטשה ביצעו רצח עם כנגד סרבים יהודים וצוענים.

לאחר הרצח

חברי אוסטשה ואזרחים רבים ניסו להימלט לעבר אוסטריה ואיטליה בסוף מאי 1945, אבל הם הוסגרו לרשויות בידי הפרטיזנים בגבול האוסטרי. חלקם הוצאו להורג במקום ואחרים נשלחו בצעדות מוות חזרה למדינה, באירוע שנודע בשם טבח בלייבורג. אנטה פוליץ' הצליח להימלט והסתתר באוסטריה ורומא לזמן מה, לבסוף נמלט לארגנטינה. לאחר מלחמת העולם השנייה, ירדו שארית האוסטשה למחתרת או שברחו למדינות זרות כמו קנדה, אוסטרליה, גרמניה ודרום אמריקה, שם קיבלו סיוע מהכנסיות הקתוליות המקומיות.
חלק מחברי האוסטשה התמידו במסע הצלב שלהם כנגד יוגוסלביה. חברי הארגון נטלו חלק בלמעלה מ-24 פעולות טרור בתקופה שלאחר המלחמה, בהם פיגועים בארצות הברית. מרבית פעולותיהם לא היו מוצלחות בעקבות מחסור חמור בתמיכה עממית בפעולות ובעקבות רדיפתם בידי סוכנויות הביון היוגוסלביות.
לאחר המלחמה היה ביוגוסלביה שלטון קומוניסטי בראשותו של טיטו שהצליח לייצב את המדינה בתקופת שלטונו. אולם המתחים בין הקבוצות האתניות השונות לא נעלמו ולאחר מותו של טיטו, ב-1980 הם החלו לצוף מחדש ובסופו של דבר הובילו למלחמה שפירקה את יוגוסלביה בשנות ה-90.

הנצחת הרצח

הנצחת הרצח התקיימה בכמה וכמה מישורים בסרביה וקרואטיה. בנובמבר שנת 2006 נפתח מוזיאון הזיכרון יאסנובץ עם תערוכה חדשה שתוכננה על ידי האדריכל הקרואטי, הלנה פאוואר נאג'יריק, ומרכז חינוכי, שתוכנן על ידי חברת פרודיק'ציה. מוזיאון הזיכרון כולל פנים של מודולי פלדה לבושים בגומי, מסכי וידאו, ותיבות זכוכית המציגות פריטים מן המחנה. מעל חלל התערוכה, שהוא חשוך למדי, הוא שדה של לוחות זכוכית עם שמות כל הקרבנות.
בנוסף במחלקת הפארקים של ניו יורק, ועדת פארק השואה ומכון המחקר של יסנובץ, בסיועו של חבר הקונגרס, אנתוני ויינר, הקימה אנדרטה ציבורית לקרבנות יאסנובץ' באפריל 2005 (יום השנה השישים לחג שחרורם של המחנות.) בטקס חנוכת האתר השתתפו עשרה ניצולי המחנות היוגוסלבים, וכן דיפלומטים מסרביה, בוסניה וישראל. האנדרטה הנצחה זאת, היא האנדרטת ההנצחה הציבורית היחידה לקורבנות יאסונבץ' שמצויה מחוץ לבלקן.
כדי להנציח את קורבנות הטבח בקראגוייבץ, כל השומרייס, שבו התרחש ההרג, הפך לפארק זיכרון. יש שם כמה אנדרטאות: אנדרטת הנרצחים ומוריהם, אנדרטת "האגף השבור", אנדרטת הכאב וההתרסה ואנדרטת "מאה למאה", אנדרטת ההתנגדות והחופש. המשוררת הסרבית דזאנקה מקסימוביץ 'כתבה שיר על הטבח שכותרתו "קרובה באיקה"