הלינה אולומוצקי

חייה

הלינה אולומצקי נולדה למשפחת אולשבסקי, משפחה יהודית חילונית בוורשה, שם למדה בבית ספר דובר יידיש. אביה נפטר בצעירותה.

תקופת השואה

בגיל 18, עם הכיבוש הגרמני ב-1939, הלינה גורשה עם אמה, אחיה ואחותה לגטו ורשה, שם הצטרפה לפלוגת מחתרת שהבריחה אוכל לתוך הגטו. זה התאפשר לה כיוון שעבדה מחוץ לגטו, וכך גם הצליחה להבריח את העבודות שלה לחבר של המשפחה ששמר עליהן.
מגטו ורשה גורשו אולומוצקי ואמה, מרגריטה, למחנה מיידנק (Majdanek) במאי 1943. שם, אמה של אולומצקי נספתה בתאי הגזים, מיד לאחר הגעתם. שבוע לאחר מכן, אולומצקי ניצלה ברגע האחרון כאשר הצליחה לברוח מהסלקציות. בצריף הנשים אליו הגיעה, התבקשה על ידי ה"בלוקאלטסטה" לרשום ססמאות על הקירות, ומשמצאה עבודתה חן בעיניה, התבקשה גם לעטר את קירות הצריף בציורים צבעוניים. חומרי ציור ניתנו לה מטעם הנהלת המחנה. בחלקם השתמשה לרישומים וציורים שעשתה במחתרת, בהם תיארה אסירות שהיו עמה.
אולומוצקי הועברה למחנה אושוויץ בירקנאו (Birkenau) ביולי של 1943, שם ניתן לה מספר האסיר 48652, והיא עבדה בכפייה בבית החרושת "אוניון". בזכות כישרון הציור שלה הצליחה לקבל מזון משופר מעט יותר ולשרוד. היא ציירה עבור גרמנים מסגל המחנה. היא התנדבה לצבוע מחדש את השלט המוכר של אושוויץ שאומר "העבודה משחררת" וכך הצליחה להמשיך לחיות ואף לצייר. על כך אמרה: "שלט הנושא את האמרה 'העבודה משחררת' (Arbeit macht frei), שנשטף בגשם, היה שעון על קיר. התנדבתי לצבוע מחדש את השלט. יכולתי לצייר בסודיות. עשיתי כך על מנת לשרוד. רציתי להגן על מה שהיה בתוכי." גם במחתרת הלינה השתמשה בציוד שלה לצייר דיוקנאות של האסירות שהיו איתה בבירקנאו.
ב-18 בינואר 1945 יצאה ל"צעדת המוות". היא הגיעה למחנה רוונסבריק (Ravensbrueck) שבגרמניה. משם הועברה למחנה Neustadt-Glewe, היא שוחררה במאי 1945 במֶקְלֶמְבּוּרג.

אחרי השואה

לאחר שחרורה ב-2 במאי 1945, הלינה הלכה לוורשה לחפש את בני משפחתה אך גילתה שאף אחד לא שרד. בוורשה, נישאה לבולסלן אולומוצקי (Boleslan Olomucki), ועברה איתו לגור בלודז'. בין השנים 1947-1951 הלינה למדה באקדמיה לאמנויות החזותיות בלודז' ( the Higher School of Plastic Arts in Łódź). אחד המורים שלה היה הצייר ותיאוריטקאי אמנות ולדיסלב שצ'מינסקי (Władysław Strzemiński). ב-1951, נולדה לה בת בשם מירוסלווה, או מרים. ב-1957 משפחתה עברה לפריז ושם היא לימדה ילדים ומבוגרים ציור. בשנת 1967 קיבלה אותות הצטיינות וכבוד מטעם ממשלות צרפת ופולין. היא ביקרה בישראל לראשונה ב - 1968 וארבע שנים לאחר מכן, ב -1972, עלתה עם משפחתה וגרה בחולון. היא נפטרה באשקלון ב-2007.

אמנות

הלינה התחילה לתעד את חיי היהודים סביבה עוד לפני שהייתה בגטו, וגם בגטו, אמה דאגה שתמיד יהיו לה צבעי פסטל לצייר איתם. באושוויץ היא המשיכה לצייר ולתעד. היא ציירה רעב, כאב, שיגעון ויאוש. על שהותה באושוויץ סיפרה: "בזמן ששהיתי באושוויץ-בירקנאו, מישהו אמר לי: אם תזכי לעזוב את הגיהנום הזה, ציירי את הציורים שלך וספרי לעולם עלינו. אנו רוצים להישאר בין החיים, לפחות על הנייר."
אחרי המלחמה אולומוצקי קיבלה את יצירותיה בחזרה מחבר המשפחה ששמר עליהן לכל אורך המלחמה. בשנים 1945 - 1947 ציירה אולומוצקי יצירות רבות המתעדות את חוויותיה משנות השואה. בשנות השישים הציגה בתערוכות רבות בפריז ובלונדון. יצירותיה מתקופת השואה וכאלה שנעשו בעקבותיה נתרמו על ידיה לאוסף האמנות של "בית לוחמי הגטאות", ולאוסף של יד ושם בו נמצאות 36 מיצירותיה.

נתן גרוס

אלו אינן יצירות "נטורליסטיות" או "ריאליסטיות". זה ציור במובן הכי טוב של המילה, אשר מביע תוכן מעמיק שמוסתר תחת משטח צבעוני שמיוצר באמצעות רישום וצבע. הנושא של היצירה סוחף, מזעזע ואמיתי. מה שמתואר אינו תוצאה של דמיון בלבד, אלא הבעת החוויה האישית. להלינה יש כשרון לאפיון אשר אינו תלוי בפרטים מדויקים. "תפילתה" הינו מעשה לוהט של מסירות - בזמן שלא ניתן לראות את הפנים של האישה, הינה מתפללת עם הגוף המעוות שלה ובוכה עם הידיים שלה. ה"מרד" של הלינה אולומוקה בא לידי ביטוי בטוטליות בעיניים הזוהרות של שתי הדמויות שמתסכלות זו על זו, מעבירות כוח אחד לשנייה דרך המאבק אשר עוברות יחד ועל ידי שנאה המשותפת שלהן של האויב.]
הלינה הינה תלמידה של וולדיסלו סטזמינסקי. למרות שהוא היה אבסטקטיוניסט, הוא לימד את הלינה אולומקה את הטכניקות אשר הופכות את היצירות שלה לחוויה.]

מקסים בליארד

כאן הטרור של זמנים מרושעים, עדות מטרידה לעבר מקולל לתמיד, המובעה דרך סבל אנושי במסמכים זזים ובאירועים החווים עם רגש ועם חרדה. למרבה המזל, יש גם סצנות הפוכות לגמרי אשר מביעות תקווה, מחלישות את ההתנגדות ומראות שהאמן מסוגל גם להביע אופטימיות ולאהוב חיים.]

אנדרז' סצזרסקי

העולם של יצירותיה של הלינה אולומוקה הינו עולם של חזיונות בדיונים אשר מזכירות את עולם החלומות של שגל. הלינה אולומוקה שמה את האלמנטים הכי טרגיים בשמות היצירות שלה, במילים שלא מתייחסות באופן ישיר למסר החזותי של היצירות שלה. אך הנוכחות שלהם מזכירה לצופה שערים נשרפות ושעם שנלקח ממנו כל הכבוד גוסס בציורים ורישומים האלו. רק לעיתים רחוקות הטרגדיה נקלטת אצלנו בעוצמה; הדבר אשר אי אפשר להביע נשאר בשקט. הלינה אולומוקה מסוגלת באופן אינטואיטיבי להגדיר את הרגע שבו הדיבור אמור להפסיק ושבו שקט מביע יותר.]