google/wiki40b huggingface dataset:
חשמלית ושמה תשוקה

עלילת המחזה

עלילת המחזה מתרחשת בשכונת עוני בניו אורלינס. סטלה וסטנלי הם זוג נשוי טרי החיים יחדיו. סטלה היא עקרת בית ואילו סטנלי, מהגר ממוצא פולני, עובד כאחראי במפעל. תחביביו העיקריים של סטנלי הם שתייה לשכרה, כדורת ופוקר; הוא מבלה עם חבריו יותר מבחברת אשתו.
לבית הזוג מגיעה אחותה של סטלה, בלאנש, מורה לספרות במקצועה שבאה לבית אחותה כביכול למטרות בילוי חופשת הקיץ. את דרכה לבית אחותה עושה בלאנש בקו החשמלית בניו אורלינס ששמו "תשוקה".
בלאנש היא סטריאוטיפ של גברת דרומית מבית טוב, ומתעקשת לשמר חזות תרבותית ומהוגנת שתקל במשיכת מחזרים. זו מכסה בקושי על אלכוהוליזם, אשליות הגובלות בשיגעון גדלות וחוסר מוכנות להתמודד עם המציאות בה היא שרויה. עם הגיעה לניו אורלינס מקבלת אותה אחותה בחשש קל מפני תגובת בעלה. חזותה החיצונית של בלאנש מתחילה להתערער כשהיא מתוודה בפני אחותה על אובדן אחוזת המשפחה שלהם, "בל ריב" (מצרפתית: "חלום יפה") בעקבות הוללות וכניסה לחובות של אביהן. לטענתה המצב הוביל אותה להתמוטטות עצבים והיא קיבלה אישור חופשה ממנהל בית ספרה. למעשה, היא פוטרה בעקבות רומן עם תלמיד בן 17. לבלאנש, שהירבתה לקבל מחזרים במלון "פלמינגו" הידוע לשימצה, לא הייתה זו ההרפתקה המינית היחידה. נישואיה הקצרים לאחד אלן גריי נקטעו כשהתאבד לאחר שנחשפה היותו הומוסקסואל (בעיבוד הקולנועי מ-1951 צוין הדבר במילים דו-משמעיות). המוות העמיק את שקיעתה של בלאנש במחוזות הדמיון וההזיה ותפישת המציאות שלה המשיכה להתערער.
שלא כסטלה הכנועה או בלאנש המתנשאת, סטנלי מצטייר כאדם יצרי וגס. שליטתו בסטלה מוחלטת והוא מתעלל בה גופנית ונפשית. היא משלימה עם כך כחלק מהמשיכה החזקה, הכמעט חייתית, ביניהם, שאותה בלאנש מסרבת לקבל ולהבין. סטלה דואגת לאחותה ומאפשרת לה להמשיך להתגורר עמם, ובכך מכעיסה את סטנלי וגוררת ריב. בסופו ניצב בעלה בחולצה קרועה, בעת בסופת רעמים, ושואג סטלה! (סצנה זאת התפרסמה בכל העולם). ערעור יחסיהם מוביל את סטנלי למסלול התנגשות עם גיסתו, כשבתווך ניצב לו מחזרה החדש, מיץ'.
סטנלי מגלה את האמת על בלאנש דרך עמית לעבודה שנהג לבקר רבות בלורל, עיירת מגוריה. מתוך חשש ובוז, הוא מתעמת עמה יותר ויותר ומספר למיץ' על מעלליה. תוכניותיה להינשא לו קורסות. שיאו של המחזה אינו מוצג במישרין על הבמה; במהלך ויכוח ביניהם, כשסטלה יולדת את בנו הבכור, אונס סטנלי את בלאנש באכזריות. סטלה ממאנת להאמין לדברי אחותה, המאבדת את אחיזתה במציאות ונשלחת בידי סטנלי לבית המשוגעים. בלאנש המעורערת חווה התקף זעם, אך נרגעת כשרופא מציע לה את זרועו במחווה אבירית: "היה אשר תהיה, תמיד נסמכתי על טוב לבם של זרים".

הפקת המחזה

הפקת המחזה המקורית הועלתה על במות ברודוויי, תחת ניצוחה של המפיקה איירין מאייר סלזניק. הצגת הבכורה נערכה בתיאטרון שוברט, אך ב-3 בדצמבר 1947, זמן קצר אחר כך, הועברה לתיאטרון אדי ברימור. בתחילה קיוותה מאייר כי יעלה בידה ללהק את השחקנים מרגרט סולוון וג'ון גארפילד לתפקידים הראשיים, אך לבסוף הסתפקה במרלון ברנדו וג'סיקה טנדי שהיו אנונימיים באותה תקופה. ברנדו זכה בתפקיד לאחר מבחן הבד שלו, שבו הוסיף למחזה תיקונים מאולתרים, שזכו לאהדה בקרב הצוות, אך גם בזכות הקריאה מלאת הפאתוס, שהשמיע באוזני המלהקים ותוארה כסנסציונית.

המחזה בתרבות

הפרק השני בעונה הרביעית של הסדרה משפחת סימפסון נקרא "חשמלית ושמה מארג'", ובוסס על המחזה. במסגרת הפרק יוצאת מארג', אחת הדמויות הראשיות בסדרה זו, להשתתף במחזה "חשמלית ושמה תשוקה" שמגיע לעיר. במחזה מוצגות הדמויות המקוריות סטנלי, סטלה ובלאנש. מארג' משחקת את בלאנש.
בסרט הכל אודות אמא, בבימויו של פדרו אלמדובר, המחזה מוצג מספר פעמים במהלך הסרט, ואחת מהדמויות הראשיות משחקות בהצגות אלה.
ספינת טילים

ספינת טילים (בראשי תיבות: סטי"ל) היא ספינה, לרוב מסוג קורבטה או לעיתים רחוקות יותר פריגטה, המיועדת לתקיפת אוניות גדולות יותר ממנה או בסדר גודל שלה. עיקר החימוש שלה הוא טילים, ומכאן נגזר שמה. משמשת גם לסיור, ולשם כך יכולה להיות מצוידת גם בתותח. גודלה הקטן יחסית מעניק לה מהירות וכושר תמרון משופרים, ובכך מעניק לה עדיפות על ספינות גדולות ממנה.
עונת הדובדבנים

עלילה

מיקי (גיל פרנק), פרסומאי מתל אביב, מקבל צו קריאה לשירות מילואים במהלך מלחמת לבנון הראשונה, מעט לפני נסיגת צה"ל משטח לבנון. מיקי חש שהוא עומד למות במלחמה, מכין לכך את קרוביו, ומשכנע צוות צילום אמריקאי להצטרף ליחידתו ולתעד אותה ואותו בימיו האחרונים. בסרט מתועדים קורותיו בלחימה, המתח בינו לבין הכתבת, והלחץ הגובר לאחר מות חברו (ששון גבאי) מירי צלף, ולקראת חזרת היחידה לישראל.
מתכת אלקלית עפרורית

המתכות האלקליות-עפרוריות הן קבוצה של יסודות כימיים. לקבוצה זו משתייכים ששת היסודות הנמצאים בטור השני של הטבלה המחזורית: בריליום (Be), מגנזיום (Mg), סידן (Ca), סטרונציום (Sr), בריום (Ba), ורדיום (Ra).
בדומה למתכות האחרות הן מוצקות, בעלות צבע אפור עם ברק מתכתי אופייני, מוליכות חשמל וחום וניתנות לריקוע. היסוד האחרון בקבוצה, רדיום, הוא רדיואקטיבי. 
מקור השם "עפרוריות" הוא מימי הביניים. האלכימאים אז התייחסו לחומרים שאינם מתמוססים במים ושאינם בוערים כאל "חומרי אדמה", עפר, ולכן השם עפרוריות.

תגובות כימיות

בשל נטייתן החזקה להגיב עם יסודות אחרים הן אינן נמצאות בצורתן החופשית בטבע. למתכות אלה ערכיות שתיים, כלומר בקליפת הערכיות של האטומים ישנם שני אלקטרונים.
בתגובות חמצון-חיזור המתכות העפרוריות משמשות בדרך כלל בתפקיד המחזר, כלומר נותנות את אלקטרוני הערכיות לאטומים מחמצנים כמו כלור וחמצן.
היסוד מגנזיום ששייך לקבוצה זו משמש בתהליכים ביוכימיים רבים. אנזימים רבים (ביניהם כאלה המשמשים לניצול ATP, ואנזימים ליצירת RNA ו-DNA מנוקלאוטידים) כוללים מגנזיום. בצמחים נמצא מגנזיום במרכזו של האתר הפעיל של מולקולת הכלורופיל.
בלדווין השני, רוזן פלנדריה

חייו

בלדווין השני ירש את רוזנות פלנדריה ב-879, אחרי מות אביו, כשהוא בן ארבע עשרה שנה בלבד.
כבר בתחילת שלטונו הנורמנים הרסו את העיר תרואן, החריבו את פלנדריה, בזזו את מנזריה והשאירו אחריהם מוות וייאוש. בחורף 880 הגיעו אל העיר גנט ובאביב 881 בזזו את טורנה. ב-882 - את קמברה ואת אראס וב- 883 הגיעו לבולון סור מר ושוב לתרואן ולגנט. ב-885 בזזו שוב את אראס וב- 886 - את קורטרייק. בתגובה, בלדווין השני הקים טירות מבוצרות רבות - מה שאפיין את תקופת שלטונו ואת תחילת תקופת הפיאודליזם באזור.
ב-884 נשא לאישה את אלפטרית' בתו של אלפרד הגדול מלך אנגליה - נישואים שחיזקו את ההתנגדות הפלמית-אנגלית לפלישות הנורמנים. בזאת הונחה אבן היסוד למדיניות הפלמית של ברית עם אנגליה שנמשכה מאות בשנים.
בתקופתו של קרל השמן, בלדווין השני ניצל את המאבקים בין שארל התם לבין אודו, רוזן פריז. הוא לקח לעצמו רכוש נטוש, השתלט על שטחים שלחופי התעלה, הגיע עד בולון סור מר (בחבל נור-פה דה קאלה שבצפון צרפת) והרחיב את נחלותיו הרבה מעבר לאלה של אביו. ב-887, אחרי פרישתו של קרל השמן ובחירתו של אודו, מלך צרפת על ידי האצולה (888), בלדווין השני תמך במועמדותו של שארל התם, בעוד שהרברט השני, רוזן ורמנדואה תמך באודו.
ראול, רוזן קמברה, אחיו של בלדווין השני, נכנס לורמנדואה וכבש את הערים פרון וסן-קנטן, אך נהרג בידיו של הרברט השני (17 ביוני 896). אחרי מותו של ראול, שהיה אב מנזר סן-ברטן שבעיר סנט-אומר, אחיו בלדווין השני דרש לעצמו את ניהול מנזר זה, אך הנזירים שפחדו מרוזן פלנדריה קראו לעזרתם את פולק הנערץ, ארכיבישוף ריימס שהתמנה לאב המנזר. שמו של בלדווין השני כרודף בצע הושפע מן העובדה שחמד את המנזרים שאותם לא עלה בידו להשיג.
בלדווין השני תכנן את רצח הרברט השני, רוזן ורמנדואה, שבינתיים שב ותמך בשארל התם, אך הרברט השני כבש את פרון והשתלט גם על סנט-אומר. שארל התם, שהפך למלך צרפת ב- 898, מינה את פולק הנערץ לשומר החותם של חצרו - מה שגרם לטינה מצדו בלדווין השני, שהורה על רצח פולק הנערץ (17 ביוני 900). ארווה, שהתמנה לארכיבישוף החדש של ריימס, הוקיע את מעשיו של בלדווין השני והאפיפיור בנדיקטוס הרביעי הטיל עליו חרם. אך הכול היה ללא הועיל, כי שארל התם לא היה מסוגל לעשות דבר לבלדווין השני, שהיה החזק שבוסאלים שלו.
בלדווין השני מת ב-918, וכמו אביו לפניו, נקבר במנזר סן-ברטן שבעיר סנט-אומר. עצמותיו הועברו מאוחר יותר לכנסיית סן-פייר שבעיר גנט. בנו ארנולף הראשון ירש את מקומו כרוזן פלנדריה.
רובה M40

היסטוריה

בשנות ה-60 של המאה ה-20, ובעיקר בעקבות מלחמת וייטנאם, הבין חיל הנחתים האמריקאי שהוא צריך רובה צלפים בריחי תקני. בגלל האמינות והדיוק של הרמינגטון מודל 700, רכש חיל הנחתים מספר רב של רובי מודל 700 מדגם 40x (גרסת ה-target/varmint של המודל 700) עם כוונת טלסקופית מדגם Redfield 3–9 power Accurange ונתן להם את הציון הצבאי M40. רובים אלה היו בעלי קת ומתפסים מעץ, שהיו פגיעים לנזקי לחות. 
בשנות ה-70 של המאה ה-20 שידרג חיל הנחתים את כל רובי ה-M40 שלו לדגם משופר M40A1 שהשיפור העיקרי בו הייתה החלפת הקת והמתפסים מעץ בקת ומתפסים מפיברגלאס, מדגם A1 של מקמילן. כמו כן, הכוונת הטלסקופית הוחלפה בכוונת חדשה מדגם Unertl 10× עם US Optics upgrade Schmidt & Bender 3–12×50 M9541 ולה הגדלה של פי 10.
ב-1996 החל חיל הנחתים בתכנון גרסה מחודשת ומשודרגת לרובי ה-M40A1. הפיתוח הסתיים ב-2001 והדגם המשודרג זכה לציון M40A3. הקת והמתפסים שודרגו בשנית, הפעם בקת טקטית A4 של מקמילן, וגם הקנה שודרג. שדרוגים נוספים כללו שיפורים בארגונומיה ובהנדסת אנוש.
ב-2009 שודרג שוב הרובה, והשיפורים העיקריים היו בקנה, וכן בהחלפת המחסנית הפנימית במחסנית חיצונית נתיקה. רובים אלה זכו לציון M40A5 ומחליפים בהדרגה את רובי ה-M40A3. הכוונת הטלסקופית שוב הוחלפה, והפעם בכוונת טלסקופית מדגם Schmidt & Bender 3–12×50mm Police Marksman II LP scope.
הרובה שרת במלחמת וייטנאם, במלחמת האזרחים בלבנון (בתקופה בה חיילי חיל הנחתים האמריקאי נכחו בלבנון), מבצע זעם דחוף בגרנדה, מבצע השבת התקווה בסומליה, מלחמת המפרץ, מלחמת אפגניסטן (2001–2014) ומלחמת עיראק.
ירח (אל)

יֶרַח (בכנענית, גם יַרַח או יֹרַח; באוגריתית: יָרִיחְ; בפיניקית: יַרְחִיבּוֹל) הוא אל הירח במיתולוגיה הכנענית. הכנענים והפיניקים האמינו כי ירח הוא ראש צבא הכוכבים ומאורות הלילה, וכן אל הקציר (בשל צורת החרמש של הירח). כמו כן ירח היה אחראי על הורדת הטל.
רעיתו של ירח הייתה האלה ניכל - אלת הפרדסים ונאות המדבר, ובזכות הטל שהוריד ירח פרחו פרדסיה.
פולחן האל ירח היה נפוץ באזור עמק הירדן עוד בתקופת האבן החדשה - באלף השמיני לפנה"ס] והערים יריחו ובית ירח נקראו על שמו.
פולחן האל כלל מדי חודש, במילואו של הירח, חתונה טקסית בינו לבין ניכל.

הפולחן במקרא

בתנ"ך (סוף ספר ירמיהו) מכונה אלילת הירח "מלכת השמיים"], ומסופר שאחרי חורבן בית ראשון בני ישראל היו מקטירים ומנסכים לה.
קמבלדה

היסטוריה

קמלבדה שוכנת בתוך השטחים של הילידים האבוריג'ינים בני שבט הגאלאגו (Galaagu). ההתיישבות המקורית של קמבלדה החלה כתוצאה מגילוי זהב בכמה מקומות באוסטרליה המערבית, גילוי שהוביל לבהלה לזהב באוסטרליה המערבית. מחפשי זהב סרקו את האזורים של אוסטרליה המערבית, ובדצמבר 1896 גילה מחפש זהב בשם פרסי לרקין (Percy Larkin) זהב בגבעה המכונה "הגבעה האדומה" (Red Hill), סמוך לקמבלדה מזרח של ימינו. הפרסום גרם להגעתם של מחפשי זהב רבים למקום והם התיישבו באתר. היישוב הפרוביזורי קיבל גושפנקה רשמית כשההתיישבות התפרסמה ברשומות של ממשל אוסטרליה המערבית (Western Australian Government Gazette) ב-10 בדצמבר 1897. סוקר ממשלתי בשם ו. ראולי (W. Rowley) תכנן את המקום והוא שבחר ליישוב את השם קמבלדה, משום שאהב את הצליל שככל הנראה מקורו אבוריג'יני, אם כי משמעותו אינה ברורה. כמות הזהב שנתגלתה במקום הייתה קטנה מהכמויות שנתגלו באותן שנים במקביל בקלגורלי או בקולגרדי, ותוך עשר שנים, לאחר שבמקום נכרו כ-30,000 אונקיות זהב (כ-850 קילוגרם), התכלה כל הזהב. מכרה הזהב נסגר ב-1907, וההתיישבות הקטנה הפכה לעיירת רפאים. בהדרגה השתלט הטבע על המבנים. בין השרידים הבודדים שנותרו מתקופה זו נמצאת הבאר הישנה, כיום ברחוב ג'ורג' קאוסיל (George Cowcill).
המקום נותר בשיממונו עד אמצע המאה ה-20. ב-1954 מצאו באתר צמד מחפשי מחצבים, ג'ון מורגן (John Morgan) וג'ורג' קאוסיל, דוגמת סלע יוצאת דופן שקיוו כי היא מכילה אורניום. בדיקת מעבדה העלתה כי מדובר ב"גוסן" (Gossan), עופרת ברזל שהכילה גם ניקל. עשר שנים אחר-כך הם הראו את דוגמת הסלע לרוי וודאל, גאולוג שעבד עבור חברת המכרות המערבית (Western Mining Corporation). וודאל ידע להעריך את משמעות הממצא, ולאחר שהחברה ביצעה כמה קידוחי ניסיון, על מנת להעריך את עתודות הניקל במקום, החל ב-1966 לפעול במקום מכרה "אגם הכסף" (Silver Lake Mine). החברה הקימה ישוב מסודר במקום שהוא כיום קמבלדה מזרח. אחר-כך, משהתברר גודל המתחם המכיל את הניקל, הוקמה נקודת ישוב נוספת, כיום קמבלדה מערב, 4 קילומטרים מערבית ליישוב הראשון. כריית הניקל במקום נמשכת עד ימינו, כשהעופרה עוברת עיבוד והיתוך בקלגורלי הסמוכה.
ב-2005 קנתה חברת המכרות האוסטרלית הרב-לאומית BHP Billiton את חברת המכרות המערבית, אבל היא לא החברה היחידה הכורה באזור. כיום פועלים באזור גם חברות הכרייה גולדפילדס (Goldfields) הכורה זהב בסנט איווס (St Ives) מדרום לאגם לפרוי, מכרה הזהב השני בתפוקתו באוסטרליה, והחברות לייטנינג ניקל (Lightning Nickel) ו-GHB. מספר התושבים בעיירה נמצא במגמת ירידה משום שחברות הכרייה החלו להטיס את עובדיהן אל האתר וממנו במקום לשכנם בעיירה.

אתרי תיירות

האתר הבולט בעיירה הוא התצפית מהגבעה האדומה (Red Hill Lookout). מפסגת הגבעה יש תצפית על אגם לפרוי הסמוך. מישור מלח נרחב המשתרע מעבר לאופק על שטח של 510 קמ"ר, שלעיתים רחוקות נקווים בו מים. מדי פעם, כשתנאי הרוח מאפשרים זאת, מארגנים המקומיים תחרויות של מפרשיות יבשה על האגם המנצלות את פני השטח הישרים של משטחי המלח על מנת לפתח מהירות שלטענת התושבים מתקרבת ל-100 קמ"ש.
נווה שכטר

נווה שכטר, מרכז לגסי הריטג' לתרבות יהודית, הוא מרכז יהודי רוחני יוצר בתל אביב-יפו.
המרכז, השוכן במבנה ההיסטורי של קפה לורנץ, מציע לימוד וחוויה יהודית בבית מדרש, בסדנאות וסדרות, מופעי מוזיקה וכיתות אמן, חוגים למשפחה וסיורים, תוך שימת דגש על אמנות ויצירה, פילוסופיה והגות.
בין היתר, מציע נווה שכטר פעילות קהילתית הפתוחה לקהל הרחב במסגרת לימוד, חגיגה וציון מועדים בסדר הזמנים העברי וכן השכרת אולמות להופעות מוזיקליות או לאירועים חברתיים ועסקיים אחרים. נווה שכטר מהווה חלק מפעילות עמותת מדרשת ירושלים, הפועלת כאגף החינוך לציבור מטעם מכון שכטר למדעי היהדות.

הקהילה המסורתית נווה צדק

בנווה שכטר פועל בית כנסת מסורתי (קונסרבטיבי) "נווה צדק" בהובלתו של הרב רוברטו ארביב, המכהן כמנהל החינוכי של נווה שכטר (מייסדה של מדרשת עיון).
קהילת נווה שכטר מארחת ומקיימת באולם ובבית הכנסת טקסים יהודים (בני/ בנות בר מצווה, חתונות ובריתות). בנוסף מתקיימים שיעורי הכנה לבר/ בת מצווה בהנחייתו של הרב ארביב וכן נערכות תפילות מידי שישי שבת ובחגים.
יעקב גרטי

ביוגרפיה

גרטי, בנם של וילי גולדנטל ופְלורֵט גרטי (לבית לוי), יוצאת בולגריה, נולד בסתיו 1938 בביירות שבלבנון, וב-1943, בגיל חמש, הגיע עם אמו לארץ ישראל. המשפחה התיישבה במושבה רעננה, שם למד בגן ילדים ובבית הספר העממי (כיום בית הספר מֶגֶד), ולאחר מכן למד חקלאות בבית הספר החקלאי "מקוה ישראל" (1952–1956). עם סיום לימודיו, התגייס לצה"ל ביולי 1956 ושירת עד ינואר 1959. עם שחרורו למד בשנים 1959–1961 ביולוגיה וחקלאות בבית המדרש למורים, מורות וגננות ע"ש שיין בפתח תקווה וקיבל תעודת הוראה. בשנים 1962–1965 למד לתואר בוגר בחקלאות באוניברסיטה העברית בירושלים, ב-1969–1972 למד לתואר מוסמך בבוטניקה באוניברסיטת תל אביב (בהצטיינות); התזה, שכותרתה "סקר פלוריסטי והכרת האקולוגיה של החזזיות בצפון ומרכז חצי האי סיני", נעשתה בהנחיית מרגלית גלון. משנת 1972 ועד 1979 המשיך ללמוד באותה אוניברסיטה ובהנחייתה של גלון לתואר דוקטור בבוטניקה; הדיסרטציה שלו הייתה בנושא "חזזיות כאינדיקטורים לזיהום אויר".
במהלך לימודיו, שימש בשנים 1971–1977 כעוזר הוראה, וב-1978–1980 כמדריך. לאחר סיום הדוקטורט, נסע למחקר פוסט-דוקטורט במחלקה לגאומיקרוביולוגיה באוניברסיטת אולדנבורג שבגרמניה המערבית בחודשים יולי–אוקטובר 1979, ובביולוגיה בתחנת המחקר מקמרדו שבאנטארקטיקה בחודשים נובמבר–דצמבר אותה שנה. בשובו לישראל שימש כחוקר במחלקה לבוטניקה ובמכון לחקר שמירת הטבע (INCR) באוניברסיטת תל אביב מ-1980 עד 1984. באפריל 1984 התמנה למרצה בכיר, וביולי 1988 קיבל קביעות. בנובמבר 1993 קודם לדרגת פרופסור חבר, ובספטמבר 2005 התמנה לפרופסור מן המניין. פרש לגמלאות כפרופסור אמריטוס.
גרטי חבר האגודה הבינלאומית לחקר החזזיות (International Association for Lichenology,‏ IAL) מ-1973, האגודה הישראלית לאקולוגיה ומדעי הסביבה (1973), האגודה הישראלית למדעי הצמח (1986), האגודה הישראלית לחקר חמצן ורדיקלים חופשיים (2000), וחבר כבוד של האגודה האיטלקית לחקר החזזיות (Societa Lichenologica Italiana) מ-2002.
גרטי השתתף בקביעות בתוכנית 'שלושה שיודעים' המשודרת ברדיו 'כאן תרבות', ובערוץ הטלוויזיה 'כאן 11', שם עסק בנושאים רבים: סוקולנטים ("קקטוסים"), שרכים, שרפים וענברים, חזזיות ועוד.
מתגורר בגני עם. נשוי לרחל מאז 1965 ואב לארבעה.
מכבי נס ציונה (כדורגל)

היסטוריה

הקבוצה הוקמה ב-1912 והייתה בין הקבוצות העבריות הראשונות שהוקמו בארץ ישראל.
הקבוצה זכתה בגביע מגן שמשון של 1923 ו-1924 - גביע של קבוצות מכבי בארץ ישראל.
הקבוצה השתתפה במשחקי הליגה הבכירה המאורגנת הראשונה של ארץ ישראל בעונת 1931/1932, וסיימה במקום השמיני.
כמו כן השתתפה הקבוצה לראשונה במשחקי הגביע הארץ ישראלי של 1932, והפסידה 6:0 בסיבוב הראשון.
הקבוצה המשיכה להשתתף במשחקי הליגה הבכירה בתקופת המנדט, ובעונות 1940 ו-1941/1942 רשמה את הישג השיא שלה - מקום 3 בליגה הבכירה.
לאחר הקמת מדינת ישראל השתתפה בעונה הראשונה של הליגה הבכירה ב-1949/1950, אך רשמה שיא שלילי בהיסטוריה של הליגה הישראלית, כשסיימה במקום האחרון עם 24 הפסדים מתוך 24 משחקים, כאשר כבשה 7 שערים בלבד וספגה לא פחות מ-95.
הידרדרות הקבוצה המשיכה בשנים הבאות ובעונת ההמשך, 1951/1952 הקבוצה ששיחקה בליגת המשנה ירדה פעם נוספת, הפעם לליגה ג' מהמקום ה-13 בבית הדרום.
הקבוצה המשיכה ביכולתה הבינונית והמשיכה לשחק בליגות הנמוכות בשנים הבאות, עד שב-1955 לאחר קשיים כלכליים הקבוצה הפסיקה את פעילותה, ומעט המשאבים והשחקנים שנשארו לה אוחדו עם הקבוצה החדשה שנוסדה בעיר סקציה נס ציונה שהוקמה באותה השנה, שקיבלה תמיכה מהעירייה ומייצגת את העיר נס ציונה עד היום.
איטרציות יעקובי למציאת ערכים עצמיים

באנליזה נומרית, איטרציות יעקובי למציאת ערכים עצמיים, היא שיטה איטרטיבית הנותנת, בדיוק המבוקש, את הערכים העצמיים והוקטורים העצמיים של המטריצה , כאשר  הרמיטית (או סימטרית).
השיטה קרויה על שם המתמטיקאי יעקב יעקבי.
הרעיון של השיטה הוא להצמיד בכל איטרציה את המטריצה במטריצה אוניטרית כך שסכום רבועי האיברים שמחוץ לאלכסון יקטן, ובכך ללכסן את המטריצה.

האלגוריתם

מטריצת היחידה בגודל n.
   כל עוד סכום רבועי האיברים מחוץ לאלכסון גדול מהשגיאה המותרת בצע:
             האינדקס של האיבר המקסימלי ב .
          יהיה  כמו ב (1)
          נסמן  
          
    היא מטריצה אלכסונית (עד כדי השגיאה המותרת) ו- מטריצה אוניטרית, כל ש-
חמשתם

היצירה והוצאתה לאור

ז'בוטינסקי מספר בהקדמה לרומן כי תיאר בו דמויות אמיתיות שפגש בעיר אודסה, עיר מולדתו, בילדותו ובנעוריו. הוא מביע רחשי אהבה לעיר, המשמיעה באוזניו את "שיר השירים של האנושות: מאה לשונות"; הוא תופס אותה כעיר אוניברסלית אשר "כמה עמים מכל קצוי אירופה נתקבצו הנה, כדי לבנות עיר אחת על תלה"` חוקר הספרות יהודה פרידלנדר מסביר שביצירתו של ז'בוטינסקי חמשתם משתקף "עולמו של יהודי מתבולל באודיסה הרב־תרבותית"; וזאת לצד "עולמו של הסופר הרוסי המשתקף בסיפוריו הקצרים; והרומן שמשון משקף את העולם היהודי־ציוני־רוויזיוניסטי". ההיסטוריונית סבטלנה נטקוביץ' מציינת, כי ז'בוטינסקי השלים את עבודתו על הרומן "בתקופה שבה חברי התנועה הרוויזיוניסטית הצביעו בעד פרישת התנועה מן ההסתדרות הציונית ובעד הקמת ההסתדרות הציונית החדשה (הצה"ר)".
החיבור נכתב "פרקים-פרקים", פורסם בהמשכים בשבועון הציוני "ראזסווייט" (בעברית "השחר") בפריז במהלך שנת 1933, ונדפס כספר בשנת 1936. תהליך זה של בניית הרומן ופרסומו היה "כמיטב המסורת של הז'ורנאליזם במאה התשע־עשרה", כדבריה של החוקרת ניצה פרילוק.
הספר ראה אור בעברית, ככרך ג', בסדרת כתבי זאב ז'בוטינסקי, בתרגומם של יהושע השל ייבין וחנניה ריכמן בהוצאת ערי ז'בוטינסקי.

נושאים ועלילה

נושאי הספר הם תולדות יהדות רוסיה בתחילת המאה ה-20, כפי שכותב המחבר בהקדמה: "תחילת סיפור זה מחיי אודיסה הקודמת נעוצה בעצם־ראשיתה של המאה שלנו. שנותיה הראשונות של מאה זו נקראו אז בפינו "אביב" במובן של התעוררות ציבורית ומדינית, ובשביל בני־דורי היה זה גם אביב אישי - תקופת העלומים האמיתית של גיל־עשרים". אולם ההקדמה האופטימית אך משחזרת את התקוות הרמות, אשר נכזבות ומתפוגגות בהמשך היצירה. כך למשל, על פי ההיסטוריונית סבטלנה נטקוביץ': "יותר משהוקדש הרומן "חמשתם" לתיאור אווירת הנעורים באודסה והאביב הפוליטי של תחילת המאה ולהאדרתם, הוא עסק למעשה בתיעוד התפוררותם של הנעורים הללו בלחץ אירועי האביב ההיסטורי. ביצירה מתחיל האביב הפוליטי בדיבורים מהוססים בגנות המשטר ובמהרה מתפתח לגל גובר של אלימות, הפקרות ובגידות. דווקא אביב פוליטי זה היה אחראי ברומן לחיסול אביב הנעורים של בני דורו".
הספר עוסק בהשפעתם של תהליכים היסטוריים גורליים על יהדות מזרח אירופה, כגון: מודרניזציה, המרות דת רבות לנצרות, הגירה (בעיקר לארצות הברית), פעילותם של מהפכנים ותנועות מהפכניות נגד הצאר הרוסי ומשטרו, התרחבות העבריינות בערים הגדולות, ותהליכי התבוללות יהודית מואצת בחברה הרוסית, המשתלשלים מהמודרניזציה ומהמהפכנות הרוסית. ההיסטוריונית סבטלנה נטקוביץ' סוברת כי "חמשתם" הוא "כפנאופטיקון של ההתבוללות היהודית באודסה"; לראשונה עסק ז'בוטינסקי הסופר בהתבוללות היהודית "במחזה החברתי "נכר" שנכתב בשנים 1908-1907. אף שב"נכר", כמו ב"חמשתם", הזדהה ז'בוטינסקי עם עמדתם של בעלי העסקים היהודים המסורתיים, במחזה הוא התייחס בעיקר לדמויותיהם של הצעירים הסוציאליסטים. ברומן, לעומת זאת, הדמויות הפועלות ונושאי מערכת הערכים של היצירה היו בני הבורגנות האודסאית המתבוללת שבה גדל ז'בוטינסקי עצמו".
רוני סולן

ד"ר רוני סולן, פסיכואנליטיקאית, פסיכולוגית קלינית בכירה, מדריכה מוסמכת ומרצה במכון הישראלי לפסיכואנליזה בירושלים ובאוניברסיטת תל אביב.
סולן מומחית בטיפול אישי בילדים, מתבגרים ובוגרים וכן בטיפול זוגי.
היא מחברת הספר "חידת הילדות", העוסק בהתפתחות הרגשית של התינוק במהלך שלוש השנים הראשונות לחייו והשפעת חוויה זו על בגרותו, על קשריו הזוגיים ועל היותו הורה. כמו כן פרסמה במשותף עם שולה מודן, את הספר "להפרד בשלום" העוסק בתהליכי פרידה מהלידה ולאורך החיים. פרסמה מאמרים בכתבי עת שונים. 
סולן עוסקת בחשיבות הנפרדות ביחסי האובייקט וטבעה את המושגים ה"נרקיסיזם הבריא", וה"יחד" בין נפרדים. כמו כן, הגדירה קריטריונים להבחנה בין מנגנוני הגנה למנגנוני הסתגלות. 
למדה בשווייץ, ובין מוריה בז'נבה היו הפסיכולוגים ז'אן פיאז'ה, אנדרה ריי ורנה שפיץ.
ריקוד המוות

ריקוד המוות (בצרפתית: La Danse Macabre; באיטלקית: La Danza Macabra) הוא מוטיב אמנותי המציג אלגוריה לאוניברסליות של המוות, שאינו מבדיל בין בני מעמדות שונים. מוטיב זה בא לידי ביטוי בעשרות יצירות אמנות ובהן ציורים, תחריטים ושירים, והוא ממשיל את המוות לריקוד עם שלדים. מוטיב ריקוד המוות זכה לפופולריות באירופה של שלהי ימי הביניים,

היסטוריה

מוטיב ריקוד המוות נפוץ באירופה במאה ה-15. היצירה המתועדת המוקדמת ביותר בז'אנר מתוארכת לשנת 1424-1425. תקופה זו באירופה מאופיינת כתקופת התאוששות לאחר מאורעות המאה ה-14, שהמרכזי בהם הוא מגפת המוות השחור שחיסלה בין רבע למחצית מאוכלוסיית אירופה. יצירות ריקוד המוות המשיכו להיות פופולריות במאה ה-16, והמוטיב זכה לאזכורים על ידי אמנים מפורסמים כמו פיטר ברויגל האב והאנס הולביין.
מדימויי השלדים ביצירות אלו התפתחה לימים ההאנשה של מלאך המוות כשלד נושא חרמש, המוכר גם בכינויו "Grim Reaper" ("הקוצר הקודר").

מאפיינים

היצירות מציגות שלדים (או גופות במצב מתקדם של ריקבון) מרקדים או מנגנים (בדרך כלל בכינור), לרוב כשהם אוחזים בידיהם של בני אדם חיים. השלדים מוצגים כמי שמזמינים אנשים מכל שכבות החברה לרקוד אל מותם, לעיתים מושכים דמות בידה ממיטת חוליה, או מרקידים את החיים מסביב לקבר פעור. מספר דמויות חוזרות ביצירות ריקוד המוות: המלך, האפיפיור, הילד החולה, האיכר או בעל המלאכה, הקבצן והטרובדור. לעיתים, היצירה מכילה דיאלוגים קצרים בין המוות לבין כל אחד מקרבנותיו.

משמעות סימבולית

המוטיב הוא אלגוריה לאוניברסליות של המוות. בין אם בחייהם היו בעלי שררה, בעלי ממון, עניים מרודים או אנשי דת חסודים, סופם של כל האנשים למות, והמוות מאחד את כולם. האלגוריה מבקשת להזכיר למאמין הנוצרי את שבריריות החיים מול הוודאות של המוות, ואת ההבל שבהנאות ארציות כמו גאווה, מעמד ועושר. שלא כמו יצירות אחרות מסוגת ממנטו מורי, בריקוד המתים קיים מימד גרוטסקי-קומי בולט, שכמו מעודד את הצופה להשלים בחיוך עם מותו שלו, ולהצטרף לבדיחה על חשבונו.

המוטיב בעת המודרנית

מוטיב ריקוד המוות מוזכר ומהדהד ביצירות מודרניות רבות, לעיתים בפרשנות חדשה. כך למשל, פליקס נוסבאום, צייר יהודי גרמני, צייר את מחול המוות מתוך מחנה השמדה. דוגמה חשובה נוספת היא הפואמה הסימפונית לתזמורת הנקראת  "ריקוד המוות", אותה כתב המלחין הצרפתי קאמי סן-סנס  בסוף המאה ה-19. בסיפור "מחולת המוות או הנאהבים והנעימים" של עגנון מתפרץ בן הפריץ לחתונת זוג יהודי, רוצח את החתן וחוטף את הכלה. לאחר זמן קצר נערך טקס נישואיהם, אך החתן המת מופיע בטקס, והכלה יוצאת עמו במחול, עד שהיא נופלת מתה גם היא.
המתווך (ספר)

עלילה

עלילת הספר נפתחת בעת שמנהיגי ארצות הברית וברית המועצות מקדמים הסכם לשיפור היחסים בין המעצמות, ולצמצום הנשק הגרעיני שבידיהן. גורמים בצבא האדום מודאגים מהמלאי המצטמצם של מקורות האנרגיה הזמינים, ובהם הנפט, וגם מצמצום כוחו של צבאם. גם בארצות הברית ישנם אנשים שמודאגים מצמצום היקף הייצור בתעשיות ההגנה ומהמחסור במקורות האנרגיה. שתי הקבוצות מתאגדות יחד ורוקמות מזימה להכשיל את השלום בין ארצות הברית ורוסיה. מטרתן: להביא למלחמה, שתאפשר השתלטות רוסית על מקורות הנפט של סעודיה ושכנותיה. להבנת הקושרים הציר המרכזי בהסכם בין המעצמות הוא הנשיא האמריקני, ג'ון קורמק. כדי להוציאו מן המשוואה יוצאת אל הפועל תוכנית במהלכה נחטף באנגליה סיימון, בנו היחיד של הנשיא, הלומד באוניברסיטת אוקספורד.
הנשיא האמריקני מטיל על סגנו, מייקל אודל, וצוותו את משימה לשחרר את בנו מידי החוטפים. לצורך המשימה מגויס אמריקני גולה אשר חי בספרד בשם  קווין. קווין הוא מתווך, מומחה למשא ומתן עם מחבלים וחוטפים, ובעברו איש הכוחות המיוחדים, אשר שירת בגבורה במלחמת וייטנאם. סגן ראש הCIA נשלח להשיבו מן הבדידות אשר כפה על עצמו לאחר מותם של אשתו ובנו וכן לאחר פרשת חטיפה  בה טיפל שהסתיימה במות בת ערובה צעירה. קווין אינו משתמש בשמו הפרטי והוא נותר בגדר תעלומה לאורך כל הספר. הוא זאב בודד ולוחם מיומן. אולם מקרה חטיפת בנו של נשיא ארצות הברית צופן בחובו שחקנים נסתרים ורבי עוצמה ומאחורי הקלעים המשא ומתן אותו רוקם קווין מסתבך והולך.
סרט רומנטי

סרטי רומנטיקה (או סרטים רומנטיים) הם סוגה קולנועית שבמרכז עלילתה קיים סיפור אהבה המתרכז בתשוקה, ברגש, בחיבה הרומנטית בין הדמויות הראשיות ומערכת היחסים ביניהן. בדרך כלל, במהלך הסרט חוות הדמויות מתחים בחיי היומיום, מכשולים ובעיות פיננסיות, בריאותיות ובמקרים מסוימים חווה דמות אחת בגידה מבן הזוג השני.
סרטים רומנטיים מדי פעם בוחנים נושאים שונים בין בני זוג כמו אהבה ממבט ראשון, אהבה נכזבת, אהבה אובססיבית, אהבה סנטימנטלית, אהבה רוחנית, אהבה אסורה, אהבה אפלטונית, אהבה מינית, אהבה נפיצה והרסנית, אהבה טראגית ועוד. סרטים רומנטיים משמשים לצופים כפנטזיה או בריחה מהמציאות. בסדרות טלוויזיה רומנטיות, התפתחות מערכת היחסים בין בני זוג עשויה להתפרס על פני מספר פרקים.