אמיל האוזר

אמיל (עמנואל) הַאוּזֶר (Emil Hauser; י"ב בסיוון תרנ"ג, מאי 1893, בודפשט – י"ט בשבט תשל"ח, 27 בינואר 1978, ירושלים) היה כנר ומורה למוזיקה הונגרי-ישראלי-אמריקאי, ממייסדיה ומנהיגה של רביעיית בודפשט, מייסד הקונסרבטוריון הארץ-ישראלי למוזיקה (1933) ומנהלו הראשון, מורה למוזיקה בבית הספר ג'וליארד ובמכללת בארד שבמדינת ניו יורק. בן-זוגה של רופאת הילדים הלנה כגן.

ביוגרפיה

אמיל בן הנרייטה ויצחק איגנץ האוזר נולד בקיץ 1893 בעיר בודפשט, בירת החלק ההונגרי של האימפריה האוסטרו-הונגרית.
למד אצל אוטקאר שבצ'יק (Otakar Ševčík) באקדמיה הקיסרית למוזיקה ואמנויות הבמה בבירה וינה. לאחר סיום לימודיו באקדמיה, התמנה בשנת 1913 למורה לכינור בקונסרבטוריון הוך בפרנקפורט. הצטרף לרביעיית המיתרים של אדולף בוש.
ב-1917, כשהיה בן 24, ייסד את רביעיית בודפשט, שבה שימש כנר ראשון במשך 17 שנה, עד הגירתו לארץ ישראל ב-1932.
"החברה הירושלמית לנגינה", מיסודן של האחיות תלמה ילין ומרג'ורי בנטוויץ' – גוף יחיד במינו בחיי המוזיקה בארץ ישראל בשנות ה-20 וראשית שנות ה-30, שפעלה לטפח את חיי המוזיקה בעיר ובארץ – נהגה לפנות למוזיקאים אירופאים ולהזמינם לבקר בארץ. ילין, קרובה-רחוקה של האוזר, טרחה להזמינו ארצה, ובנובמבר 1932 עלה האוזר לארץ ישראל והתיישב בירושלים. בארץ הכיר את רופאת הילדים ד"ר הלנה כגן, אישיות מרכזית בחוגי האינטליגנציה הירושלמית אז (לימים כלת פרס ישראל על תרומה למדינה, 1975), ונישא לה.
מספר חודשים לאחר עלייתו, ב-1933, ייסד בתמיכתה של אשתו את הקונסרבטוריון הארץ-ישראלי למוזיקה (לימים האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים), תחת חסותו של הנציב העליון סר ארתור ווקופ, והיה מנהלו הראשון. המוסד היה הקונסרבטוריון המקצועי הראשון בארץ ישראל שהציע תוכנית לימודים מקיפה לכל כלי הנגינה ולימודי תאוריה, קומפוזיציה והיסטוריה של המוזיקה.
באוקטובר 1933 ייסד את רביעיית ירושלים ("רביעיית האוזר"), לצד וולפגנג שוקן (כינור שני), חנוך יעקבי (ויולה) ותלמה ילין (צ'לו). הוא ארגן קונצרטים קאמריים בביתו.
על פועלו הוענק לו בשנת 1937 התואר קצין מסדר האימפריה הבריטית (OBE).
בשנות ה-30, עם עליית הנאצים לשלטון, פעל האוזר, לצד ברוניסלב הוברמן, להציל מוזיקאים יהודים רבים מאוסטריה, צ'כוסלובקיה וגרמניה. מעמדה וקשריה של אשתו, ד"ר כגן, אפשר לה לפנות לנציב העליון ארתור ווקופ, והלה נענה לה והעניק להאוזר 70 סרטיפיקטים פתוחים, שהותר לו לחלק כראות עיניו, והוא נהג לנסוע לאירופה המרכזית לערוך אודיציות ולאתר את התלמידים הצעירים המעולים, שהביא ארצה ללמוד בקונסרבטוריון.
בין המוזיקאים שהציל בהעלותו אותם ארצה:
הפסנתרנים חיים אלכסנדר ו-וולטר האוציג , הכנרים אריך גרינברג  ואחיו אלי (לימים אלי גורן, Eli Goren), נגן הקרן (ולימים מבקר, שתרם רבות לחינוך המוזיקלי בירושלים) יוחנן בהם (Yohanan Boehm), המלחין ותאורטיקן המוזיקה הרברט ברין  והמלחין והפסנתרן רוברט סטארר. 
בסתיו 1939 נסע האוזר לארצות הברית במטרה לייסד את אגודת ידידי הקונסרבטוריון, לשם גיוס תרומות למוסד. עלה בידו להשיג את תמיכתם של אלברט איינשטיין ושל ראש עיריית ניו יורק פיורלו לה גוארדיה, כמו גם חברים מהאגודה האמריקאית-ישראלית למוזיקה "המכון הארץ-ישראלי למדעי המוזיקה" (מאילם, Mailamm) ושל הארגון שירש אותה, Jewish Music Forum, וכן מוזיקאים יהודים אירופאים שהיגרו לאמריקה קודם לכן, כמו עמנואל פוירמן, ארתור שנאבל, אדולף בוש, ויליאם שטיינברג ואליס אהלרס (Ehlers).
עקב המלחמה נותר בארצות הברית, ולאחריה שב ארצה לאשתו. באביב 1946 יצא שוב לארצות הברית לגייס תרומות לקונסרבטוריון.
משנת 1947 עד 1959 הורה מוזיקה קאמרית בבית הספר ג'וליארד בניו יורק, היה פרופסור למוזיקה במכללת בארד (Bard College)  שבמדינת ניו יורק העליונה, ולאורך ארבעה קיצים חבר סגל כיתות האמן של ידידו פבלו קזאלס שנערכו בצֶרמַט שבשווייץ. בנוסף, לימד בניו סקול ובאוניברסיטת קולומביה שבניו יורק.
בשנת 1952 פרסם את הספרון "Interpretation of Music for Ensemble".
הוא שב ארצה רק ב-1960, לאחר שחלה במחלת פרקינסון.
האוזר נפטר בירושלים בשנת 1978, בגיל 84.
נקבר בבית הקברות הר הזיתים.
ארכיונו, הכולל התכתבויות, מסמכים, קטעי עיתונות ותמונות, שמור בספרייה הלאומית.