האימפריה הרומית הקדושה בשיא ימי הביניים

ההיסטוריה של האימפריה הרומית הקדושה נחלקת לארבע תקופות, השנייה שבהן היא תקופת שיא ימי הביניים.

לקראת סוף ימי הביניים המוקדמים

השושלת הקרולינגית בפרנקיה המזרחית הסתיימה בעת מותו של לודוויג הילד בשנת 911, במקומו נבחר לשלטון קונרד הראשון, מלך גרמניה בתמיכת האטו הראשון, ארכיבישוף מיינץ.
קונארד נבחר, לפי החיבור קורות שוואביה, על ידי: "פרנקים, סקסונים, שוואבים ובווארים" – דבר שהוביל מאוחר יותר לטקס הכתרה, כשהמלך נבחר על ידי העם. קונארד הראשון, בעת הכתרתו, עבר משיחה בשמן. משיחה זאת נעשתה בצורה מסורתית כפי שנעשה לדוד המלך. מלכותו של קונארד לא הצליחה להתבסס כיאות כשהוא הובס לבסוף על ידי המדיארים שאיימו על הממלכה ממזרח. סופר, שטבע את שמו בהיסטוריה כמחברו של המקור ההיסטורי "הכרוניקה של טריר" תיאר זאת כך:
"בשנת 916 של ההתגלמות, מבלי התנגדות, המדיארים הרסו את פרנקוניה ותורינגיה. בשנת 913, הם בזזו את השדות של השוואבים. בשנת 915, הם בזזו את כל שוואביה עם אש וחרב והטרידו את תורינגיה וסקסוניה. בשנת 917, המדיארים עברו דרך שוואביה ומשם כדרך אלזס כשהם עומדים בפתח הגבולות של לותרינגיה."
— The Flight and the Fall of the Eagle, John R. Sommerfeldt, Hamilton Books, 2017, page 8

כמלך

אוטו הראשון נבחר למלך על ידי בוחרים פרנקים וסקסוניים לאחר מותו של היינריך הראשון, מלך גרמניה (נפטר בשנת 936 לספירה). הכתרתו התקיימה בארמון המלכותי באקס לה שפל. ארכיבישוף מינץ, הילדיברט אמר:
"אני מביא בפניכם את האדון אוטו הנבחר בידי אלוהים, שיועד על ידי היינריך, עכשיו נעשה למלך על ידי כל הנסיכים. אם הבחירה מרצה אותך, אשר נא על ידי הצבת ידך אל על אל גן העדן"
המקור באנגלית
"I bring before you Lord Otto elected by God, formerly designated by Henry, now made king by all the princes. If this election pleases you, signify by raising your right hand to heaven"
— The Coronation of Otto I (מתוך: The Rise of the First Reich, Germany in the Tenth Century), Widukind of Corvey
בהכתרה הוכרז כי כם לותרניגיה היא תחת שלטונו של אוטו.

כקיסר

ב-2 בפברואר 962, הוכתר אוטו הראשון לקיסר בתחומי העיר רומא על ידי האפיפיור יוחנן השביעי. אחד עשר יום מאוחר יותר נולדה תוכניתם המשותפת Privilegium Ottonianum. אוטו הביא לפריחה תרבותית בכל האימפריה, שלימים תזכה בשם "הרנסאנס האוטונאי" (Ottonian renaissance). באימפריה בתקופתו שרר שלום והיה שגשוג ושפע רב. האימפריה הפכה למעצמת-על ונתפסה כממשיכה של האימפריה הפרנקית ושל שלטון קרל הגדול ונחשבה לאחת האימפריות הגדולות ששלטו באדמת אירופה אי פעם. בנוסף, ייתכן (למרות חילוקי הדעות המרובים בין ההיסטוריונים של התקופה) שלאוטו הראשון, כקיסר האימפריה הרומית הקדושה הייתה את היכולת להשפיע ואף להדיח את האפיפיור מתפקידו. לאחר הכתרתו כקיסר עלה אוטו לצפון איטליה ובאותו זמן החל לפעול כנגדו האפיפיור, יוחנן השנים עשר, שקודם נשבע לו אמונים, תוך שהוא חובר אל ברנגאר ולבנו אדאלברט (Adalbert) כדי שאלו יעזרו לו במאבק כנגדו. אוטו חזר אל רומא מאוחר יותר עם צבא גדול והידיעות על כך הגיעו עד למרכז רומא.
מאוחר יותר הגיע לפני אוטו בישוף קרמונה-ליודפראנד (Liudprand), אל אוטו והביא בפניו עדים שהעידו על כך שהאפיפיור הסמיך לדיאקון באורווה אדם חוטא הנוהג לשתות לשוכרה לעיתים קרובות. העדים אמרו שהם מפחדים שחטאיו של הדיאקון יגרמו לכך שהאל יפגע בהם. העדים שהעידו בפניו דיברו בלטינית ואוטו שלא ידע את השפה ביקש את עזרתו של ליודפראנד בתרגום דבריהם. אוטו כתב לאפיפיור מכתב בו פרט את האשמות כנגדו ובקש ממנו ולהגיב עליהן ולטהר את שמו. תגובתו של האפיפיור הייתה:
לטינית: "Johannes episcopus, servus servorum Dei, omnibus episcopis. Nos audivimus dicere quia vos vultis alium papam facere: si hoc facitis, da deum omipotentem excommunico vos, ut non habeatis licentiam missan celebrare aut nullum ordinare"  עברית: "יוחנן הבישוף, משרת המשרתים של ה', לכל הבישופים. אנחנו שמענו שאתה מבקש להציב אפיפיור אחר: אם תעשה את זה, באלוהים אדירים אני אחרים אותך, כך שאתה לא תהיה בעל הסמכות להופיע במיסה או למנות אחת חדשה"
— James Bryce, The Holy roman Empire, Chronicon Books, page 132-133
דבריו של האפיפיור הובילו בסופו של דבר להדחתו ולמינויו של אפיפיור חדש שכונה בשם לאו (השמיני).
אוטו עצמו ביסס את האימפריה מחדש כשהוכתר לקיסר ובכך חידש את מוסד הקיסרות האימפריאלי. הוא קיבל תואר זה, כמו קרל הגדול, כאות תודה מהכנסייה. במקרה של אוטו הוא גירש כוחות שהיו כנגד הכנסייה ברומא והכניס אותה למקום מושבה הרומאי מחדש. הייחוד הנוסף להכתרתו של אוטו כקיסר הייתה למעשה העבודה כי הייתה זאת הפעם הראשונה כי היה שימוש בשם "האימפריה הרומית הקדושה" שתהפך במהלך המאה ה-12 ל-"האימפריה הרומית הקדושה של האומה הגרמנית" (יש לשים לב כי זאת הפעם הראשונה הידועה כי מונח ושם זה מופיעים אך יש אי הסכמה בנוגע לתיארוך המדויק של התבססות השם המקורי כשם רשמי לכלל האימפריה).
מקור משפחתו של אוטו הגדול, כלומר השושלת האוטונואית היה ממוצא סקסוני כשהוא עצמו היה תחילה דוכס על שטחי העם הסקסוני. הוא צבר כוח הולך וגדל גם על ידי ניצחונות על קבוצות סלאביות והונגריות. ניצחון חשוב העומד לצידו של אוטו עד ימנו הוא ניצחונו בקרב לכפלד (Battle of Lechfeld) של שנת 955 לספירה. הוא גם היה לבנאי חשוב של מצודות צבאיות אותה התקופה על מנת לחזק את השליטה והכוח הצבאי האימפריאלי. אוטו עצמו היה פעיל מאוד בפעולות למען הענקת הנצרות לבני העמים הסלאביים. הוא אף הקים מושבים כנסיתיים במזרח האימפריה בהם ארכיבישופות מגדבורג. בעת פלישתו מזרחה, אל כיוון נהר האלבה ומעברו הוא התחיל אף להוות איום פוליטי רציני על נסיך בני הפולאני, מיישקו הראשון. אוטו הגדול התקבל בברכה על ידי הכנסייה הקתולית עקב סלידתם מגורמים חיצוניים אחרים שאותם בא להחליף והוא הוכתר לקיסר בידי האפיפיור המכהן באותה התקופה, כשמיד אחרי מינויו הוא מדיח אותו ומציב אדם אחר ללא רקע דתי בתפקיד אך בעל מעלות ועקרונות התואמים את של אוטו. מכאן נראה כי אוטו הקים אימפריה חדשה, אך למעשה אמירה זאת אינה נכונה לחלוטין מפני שהאימפריה האוטונואית הייתה תואמת באופן מפליא לזאת של קרל הגדול ולמעשה "העתיקה" אותה לתקופתו של אוטו כהמשך ישיר לשושלת הקרולינגית. חוץ מחוקי המנהל הזהים, השיטה הפאודלית והחינוך לקחה האימפריה החדשה השראה גם בסגנון הבנייה והאמנות. מכל מקום, מעשים אלו מחזקים את הטענות כי האימפריה החדשה היא המשך ישיר לאימפריה של קרל אך עם הפוגה מסוימת במרכז ההיסטוריה שלה. מנגד מופיעה העובדה כי שטחים נרחבים ביותר מהאימפריה דוגמת צרפת לא היו כלולים בה, ולכן אין חפיפה מלאה בשטחה ׁ(האימפריה החדשה התפרשה על גרמניה ואיטליה של ימינו אך לא על צרפת). אל כל אלו הוסיף לצרף אוטו שתי ערים מרכזיות לאימפריה והן רומא ואקס לה שפל. הישג חשוב היה של אוטו הגדול היה איחוד איטליה עם הממלכה תחתיו (שנת 951) ובמיוחד את אזור ורונה אשר התקיף פעמים רבות את האומה הבווארית. בנוסף לכך אוטו היה הראשון מבין קיסרי האימפריה הרומית הקדושה שפעל רבות כדי להדיח את האפיפיור יוחנן השנים עשר ב-4 בדצמבר 963. לקראת סוף שלטונו של אוטו בתחום המדיני ניסה (וך גם ממשיכו אוטו השני) לטעון לבעלות על שטחיה של דרום איטליה של ימנו כדי להדוף את הפלישות הערביות מאזור האי סיציליה.
האימפריה האוטונואית נמצאה כבר אז בתחרות עם האימפריה הביזנטית, אך גם הייתה בעלת זיקה וקשר היסטורי אליה כממשיכתה של האימפריה הרומית המערבית. הוא שלט כשבתקופת שלטונו התחלפו שלושה אפיפיורים רשמיים (לא כולל אנטי-אפיפיורים) והם: לאו השמיני, יוחנן השלושה עשר ובנדיקטוס השישי. עם זאת הוא היה בקרבה עם הכנסייה שהטיבה איתה בכך שנתן להם קרקעות רבות בפעמים רבות. הוא התערב ביחסים הפוליטיים במפה האירופית פעמים רבות, כך למשל אפשר לראות זאת בכך שביצע התערבות במדינות שכנות בהם בורגנדיה ודוכסות פרנקוניה שבאזור צרפת של היום.
בזמן תקופתו של אוטו הגדול הייתה פריחה תרבותית פעם נוספת לאחר מותו של קרל הגדול כאשר באופן ניכר פנו גם אל כותבים פגאניים מן העבר שהיו לחלק מן המורשת הקלאסית של המערב.

אוטו השלישי

אוטו השלישי, (שנודע בכינויMirabilia mundi) היה לאחד מחשובי קיסרי האימפריה הרומית הקדושה בימי הביניים. אוטו השלישי היה לריבון האימפריה לתקופה קצרה יחסית כקיסר (כשש שנים – בין 996–1002) והוכתר בתור בנו הביולוגי של אוטו השני כמלך כשהיה בן שלוש שנים בלבד בעוד שלקיסר בשנת 996 (25 בדצמבר שנת 980). הוא הוכתר מיד לאחר מותו של אביו, אוטו השני, בידי ארכיבישוף מיינץ ורוונה. בהתחשב בעובדה כי בזמן שאביו נפטר הוא היה בגיל צעיר מידי מכדי למלוך נאלץ השלטון למצוא מחליף זמני לאוטו הצעיר. היינריך השני, דוכס בוואריה ניסה להתמודד על התפקיד ולנצל את גילו הצעיר של אוטו כדי לתפוס את השלטון. הוא חבר על ארכיבישוף קלן וביחד הם פעלו על מנת להביא לכדי מצב שאוטו הקטן ימצא בידיהם. בסופו של דבר הוא אף הפך למלך למרות התנגדות מצד אצולה סקסונית שניסתה, ככל שיכלה, למנוע את מהלכיו (הוכתר במהלך חג הפסחא בקוולינבורג-שנת 984). עם כל זאת, שלטונו לא ממש הצליח להחזיק מעמד כשארכיבישוף מיינץ ביחד עם קונארד מאלמניה חוברים כנגדו ומצליחים להדיח אותו מהתפקיד ולהחזיר את אוטו הצעיר לבעלותם. בסופו של דבר נקבע כי אימו של אוטו Theophanu (שהייתה ממוצא יווני) תעלה לשלטון. בסופו של דבר בעת מותה החליפה אותה אדלייד מאיטליה (עד994). אוטו קיבל חינוך מהמעלה הראשונה במשך נעוריו וילדותו-תחילה כשהיה צעיר יותר היה החינוך מפי ברנארד, בישוף הילדסהיים, שהקנה לו חלק נרחב מהחינוך בחייו והמשיך על ידי האדם שהעתיד להיקרא סילבסטר השני ולהיות אפיפיור והוא Gerbert d'Aurillac. שנת 996, שנת הכתרתו כקיסר, מסתמנת כשנה בעלת חשיבות רבה בחייו כשהוא עובר דרך האלפים עד לאיטליה, מוכתר מלך לומברדיה בפאביה ואף מצליח לדכא מרידה של האצולה הרומאית כנגד האפיפיור שלא האריך ימים ומת עוד לפני הגעתו של אוטו אל תחומי העיר רומא. המרד עצמו הונהג בידי Crescentius II ומקום מושבו של האפיפיור המנוח הוחלף בידי אחד אחר ממוצא גרמני שהיה לבן דודו ברונו מקארינתיה (Bruno of Carinthia). בסופו של יום ברונו הוכתר כאפיפיור וזכה לשם גרגוריוס החמישי. כבן דודו הכתיר אותו לקיסר כל זאת ביום ה-21 במאי 996. Crescentius לא הסתפק בכך והמשיך והכתיר כאפיפיור מאוחר יותר את יוחנן השישה עשר דבר שהוביל להוצאתו להורג בעת חזרתו השנייה של אוטו לאיטליה כל זאת בשנת 998 בחודש פברואר. במקביל להוצאה להורג פעל אוטו להחזרת בן דודו גרגוריוס החמישי לתפוס את מקום הכס הקדוש ברומא-דבר שהתבצע מאוחר יותר והוא בהחלט חזר לתפקיד. אוטו חי בעת מותו של גרגוריוס החמישי והחליף אותו מאוחר יותר בסילבסטר השני כאפיפיור. בשנת 1000 ייסד את ארכיבישופות פולין. אל ארכיבישופות זאת המשיך לייסד את ארכיבישופות הונגריה בשנת 1001. תחילה לא היה ידוע מה יעלה בגורלן של הארכיבישופויות אותן הקים אך הסתבר לבסוף כי הן הוכרו בעקיפין על ידי הכנסייה הקתולית כאשר התייחסו אליהן במכתבים מכתב ידו של האפיפיור גרגוריוס השביעי בעצמו. כך בעקיפין הן גם הוכרו על ידי השליחים ששלח גרגריוס ואף גם יורשיו העתידיים בתפקיד-כל זאת לאותו הזמן עוד לא הספיק כי ארצות אלו בהחלט יתבססו כארצות נוצריות-קתוליות גם לעתיד אך עקב גורמים נוספים שבאו מאוחר יותר הן תהליך הטמעתן אכן הושלם.
כמנהיג ראה עצמו אוטו בחסד האל אף כמנהיג העולם הנוצרי כולו. כשהוא מאמץ את רומא כמרכז האימפריה (בפועל מעין כבירה) הוא למעשה אימץ גם תארים כגון "משרת השליחים", "משרתו הראשון של ישוע" ואף "קיסר העולם". הוא אימץ אורח חיים רומאי לארמונו ולחצר מלכתו המתאפיינת אף בחידוש תלבושות מרומא ויוון העתיקות בנוסף לאלו עם מראה גרמני עתיק. בכל מקרה חלק מחצר ארמונו היו גם אנשי דת וכמורה (ובהם גם בישופים). הוא אף ידע לטינית באופן מרשים במיוחד, כל זאת כחלק מהחייאת המורשת של קרל הגדול בחצר המלוכה. עם כל זאת הפיכתו את רומא למרכז האימפריה לא מנע את יחס תושבי האזור אליו כשהם מורדים בו בשנת 1001 מהעיר טיבולי. טיבולי הוקפה, והייתה לעיר נצורה על ידי אוטו אך חס עליה ולא השמידה. ידיעות על כך הגיעו לרומא הקרובה וגרמו למרד שם על כך שאוטו לא השמיד את טיבולי והחריב אותה (הייתה בין שתי ערים אלו יריבות מרה אותם הימים). המרד פגע מאוד בשלטונו של אוטו ואילץ אותו לבקש עזרה מהאדם שעתיד להיות היינריך הקדוש. היינריך נעתר לבקשה, כשאז היה לדוכס בוואריה, ושלח כוחות צבאיים אלו רומא לעזרתו של אוטו. עם זאת הכוחות הגיעו מאוחר מידי אחרי שמת אוטו. היינריך יבוא להחליפו בעתיד לבוא כקיסר וכמלך כל זאת כבן דודו גם הוא.
כמעריץ דגול של קרל הגדול הוא ערך מסע מלכותי אל אקס לה שפל, בירתו האגדית של קרל כאשר הוא אף מעז לפחות את קברו המיתולוגי של קרל הגדול. לפי עדויות שנשמרו מאותה התקופה ברגע הפתיחה לא נראה קרל הגדול בתנוחת שכיבה כנהוג למנוחים אלא דווקא בתנוחת ישיבה כל זאת כשהוא נראה עדיין כיושב על כיסא מלכותו. כך תוארו הדברים:
הוא (קרל) לא נמצא שוכב, אלא יושב אל כס המלכות כפי שהוא היה כשחי. הוא היה מוכתר עם נזר מוזהב כשהוא מחזיק שרביט בידו. אף אחד מהנוכחים השחית; [כך שאוטו] בנה מחדש את הקבר ועזב אותו"
— John R. Sommerfeldt, The Flight and Fall of the Eagle-A History of Medieval  Germany 800-1648, Hamilton Books, 2017, page 32
אוטו פעל רבות על מנת להפריד אף יותר את הכנסייה מהאצולה הגבוהה. אז עדיין הייתה קיימת השפעה של החברה הגבוהה על אנשי הכמורה והדת ואטו פעל על מנת לשנות זאת. כך לעיתים הוא אף נתן לבישופים ולראשי מנזרים סמכויות כוח גדולות יותר כשהוא למעשה מעניק להם טריטוריות גדולות לשלטונם. בעולם ההשכלתי של התקופה הקים אוטו ספרייה גדולה ורחבה כשבחצר ארמונו חיים אויתו הוגי דעות חשובים. חוץ מהעובדה כי הבישופים של התקופה זכו לחינוך גבוה בבתי ספר ייחודיים או אף בחצר המלכות, האנשים שהקיפו את אותו היו לידועים ובהם ניתן למנות את לאו מוורסלי (אנ'). הוא גם היה היוזם והמבצע של ה-Donation of Constantine, מסמך שלמעשה ביסס את הטענה כי הבעלות על מערב האימפריה הרומית (העתיקה) למעשה עבר הוא לתחת חסותו של האפיפיור על ידי הקיסר קונסטנטינוס כאשר אצלו נשארים החלקים המזרחיים שלה (מה שעתיד לאותה התקופה להיות האימפריה הביזנטית).

קונראד השני

קונראד השני נבחר למלכותו כמלך האימפריה הרומית הקדושה כשהיה ראשית כל בתחרות על כיסא זה מול אדם אחר שהיה לבן-דודו ונקרא גם בשם קונראד. אחד מהם היה לבוגר יותר ונתפש הוא באותה התקופה כבעל יחסי חוץ טובים וכדמות ראויה לתפוס כיסא מלכות זה. עם זאת לצעיר היה שם כנכון לרפורמות בהן יתמוך ואף החזיק בנכסים בפרנקוניה. משיקול נוסף שהגיע לתמונה הוחלט לבסוף לבחור למלך את הבוגר יותר וכך באמת נהיה-הוא האדם אשר יוודע בהיסטוריה כקונראד השני. כך גם בכלל עוררה חרדה רבה השאלה בדבר מחליפו של היינריך על פי ויפו (Wipo) שהיה להיסטוריון חשוב מאותה התקופה. לשם כך נתאפסה אספה בין מיינץ לוורמס בה דנו בנושא. באספה היו הנסיכים החילוניים והדתיים כאחד. והיא התקיימה במקום בשם קאמבה (Kamba). בסופו של דבר, האדם שהכריע בדבר הבחירה היה הארכיבישוף אריבו של מיינץ שצידד בעדו של הבוגר יותר לכתר. בתחילת דרכו הוא ערך מסעות באימפריה כשהוא מתחיל באאכן, אחר כך עובר ל-Liége קונראד ואף את נימווגן (Nimwegen). סביר להניח כי רוב האוכלוסייה בערים בהן ביקר תמכה באופן יחסי בו אך עם זאת היה ללא אהוד במיוחד בקרב האוכלוסייה הכנסייתית-בישופית קודם לכן. קונראד השני נכנס לתפקיד בסכמה רחבה במיוחד של כל המנהיגים הגרמניים הראשיים-גם בעידודו של ארכיבישוף מיינץ וגם בעידודו של ארכיבישוף קלן שהיו לשניים חשובים במיוחד באימפריה. קונראד קיבל את כתרו במיינץ (ולא באאכן על פי הנהוג מפני שהאאכן הייתה חת חסותו של הארכיבישוף היריב-ארכיבישוף קלן). ההכתרה התרחשה תחת חסותו של אריבו. אשתו גיסאלה משוואביה (Gisela of Swabia) לעומת זאת קבלה את הכתר בקלן מאת ארכיבישוף קלן עקב כך שאריבו ראה בנישואיה עם קונראד כלא לגיטימיים. בכל מקרה כך למעשה הצליח קונראד לקבל תמיכה גם מארכיבישוף מיינץ וגם מארכיבישוף קלן כאחד.
פעולתו הראשונה של קונראד הייתה להתמודד עם מרידות בלוריין שהתרחשו עקב סירובם של דוכסים במקום לקבל את שלטונו. הם זכו לעידוד מצידם של המלך רוברט השני של צרפת-עזרה חלשה יחסית שלא ממש הועילה להם יותר מידי. מרד זה דוכא במהירות וביעילות וכך גם מרד נוסף שהתרחש בהובלתו של ארנסט משוואביה, בנו החורג. מצד שני תחילת שלטונו התאפיין בבעיות רבות שבתרחשו באזור לומברדיה נוסף על כך. שם מרידות היו בגדר בעיה אמיתית וחזקה בקשר לשלטונו של קונראד והוא למעשה ניצל בעזרת בישופות לומברדיה שהייתה לצידו. על ידי רוברט השני אותה התקופה נשלח ויליאם, דוכס אקיטן נוסף להיותו רוזן Poitou שהיה ללוחם מהמעלה הראשונה, אל עבר איטליה. כאשר הוא חצה את האלפים והגיע ללומברדיה לצורך המרד ולעזרתם של האצולה הלמוברדית אשר הובילה אותו. זוהי הייתה התערבות הראשונה בהם לומברדים קראו לצרפתים לצורך עזרה שכזאת בהיסטוריה. עם זאת ווליאם היה די חלש בעוצמת כוחותיו ולכן התאחד עם המורדים בלוריין ואף עודד את עלייתה של קבוצה כנגד המלך בתחומי ממלכת ארל שהייתה אז חלק מהאימפריה. הכוחות הישופיים החזקים יחסית הונהגו אותה התקופה על ידי אריברט ממילאנו (Aribert of Milan) והיו לבעלי השפעה תדמיתית גדולה במיוחד על ויליאם. בסופו של דבר חזר ויליאם לביתו ללא כל הצלחה כלשהי.
קונראד גם נודע בכך שביצע פעולות מתוך מטרה להגדלת כמות האבירים באימפריה. דבר זה מתבטא גם בצו שהוציא שמותיר ירושה פיאודלית של אדמות אבירים. הוא יצא לראשונה בשנת 1037 למען האבירות האיטלקית למען תהיה היא למען האינטרסים האימפריאליים ומשם עבר הצו גם לגרמניה. הוא נודע גם בכך שצירף אל תחומי האימפריה את בורגנדיה (נודעה באותה התקופה כ"מלכות ארל") ופרובאנס-דבר שהמשיך להגדיל את כוחה של האימפריה.

מסעי מלחמה

היינריך היה לכובש גדול. הוא ערך כיבושים בבוהמיה בתחילת שנותיו, דבר שהעניק לו עוצמה באזור תוך כדי שהוא גובה מתושבי האזור הצ'כים כ-1,500 מארקים כל זאת בשנת 1041. במהלך שנות חייו הוא פעל להשלטת שלטונו בבורגנדיה יחסית עם התנגדות חלשה (כל זאת בשנים:1042, 1048 ו-1052). הוא אף ביצע גם מסעי מלחמה כנגד ההונגרים עד שנת 1044 כשהוא מדיח את מלכם-פטר, מלך הונגריה.

לאחר מותו

האימפריה של היינריך נקלע לבעיה כאשר כעבור זמן כה קצר מאז שהפך למת כבר פרץ מרד בהנהגתם של האצולה הסקסונית. למנהיג המרד אשר נקרא בשם אוטו לא היו צפויים ימים עוד רבים להנהגה תחתיו אחרי שהובס ביוני של שנת 1057על ידי האדם שהיה לרוזן בראנשוויג והוא ברונו (Bruno).

הקונקורדט של וורמס

קונקורדט וורמס היו לאוסף מסמכים אשר סיימו לפחות מבחינה רשמית את מאבק האינווסטיטורה. הם התבססו על אוסף אחר שפתר מאבק אינווסטיטורה אחר באנגליה בין 1103–1107. נציג הצד הרוחני היה קליקסטוס השני, האפיפיור של אותה העת והיינריך החמישי, שייצג את הצד האימפריאלי בסכסוך. ההסכם פירט כי הבוחר של הבישופים יהיה האפיפיור והוא יבחר על פי התהליך המקובל לבישופות הקתולית אך הקיסר עצמו יוכל להששתף בעת בחירת בישוף, להביע דעתו ואף להתנגד אליה בפומבי בתוככי האספה. נוסף לכך על הקיסר הייתה נתונה הזכות לדרוש שבועת כבוד מהבישוף וראש המנזר המכהן בשטחי האימפריה לפני הכתרתו לתפקיד. בכל מקרה הרווח האימפריאלי היה שולי יחסית בסופו של דבר מפני שבמהלך השנים היה שינוי דרמטי במבנה האימפריאלי שהתבטא בכך שבישופים בעצמם נהפכו לנסיכים ושלטו באדמות משלהם באימפריה ומפני שהקסיר אינו יכול להדיח יותר בישופים שבמקרה הזה הם גם נסיכים ואדוני קרקעות הוא למעשה לא יכול לשלוט בבעלי התפקידים כלל במדינות אחרות באימפריה שלא נמצאות תחת שלטתו הישירה ובעלותה של משפחתו.

לותאר השני

לותאר השני היה צריך להתמודד עם יריבים רבים במהלך חייו שנבעה בחלקה מקואליציה שהוקמה בין נסיכים ממדרג נמוך יחסית לבין האפיפיורות. היא הוקמה על רקע בנייה מחודשת של השאלה על הירושה של הכתר המלוכני של האימפריה. הם רצו בכך שמעתה והלאה יתאפשר להם, בתור נסיכים ובתור אפיפיורות להשפיע יותר על המלך הנבחר לתפקיד כך שבסופו של דבר תתבטל ההעברה של הכתר בירושה אלא דווקא לא בדרך זאת אלא בדרך בה הנסיכים עצמם והאפיפיורות יוכלו יותר להשפיע. כלומר בכך הם מקנים לעצמם אף יותר כוח על תהליך הבחירה של המלך החדש. כך הוא גם היה צריך להחליף קודמים בתפקיד שזכו בתואר כדרך ירושה לפניו. כך גם הייתה מניעה של הצטברות כוח בידי בית המלוכה ופילוגו לידיים רבות יותר – גם של הנסיכים וגם של האפיפיורות.
בחירתו של לותאר לתפקיד נבעה למעשה מרצון להימנע מדרכו של היינריך החמישי. מועמד אחר לתפקיד במקומו של לותאר היה פרידריך משוואביה אך סביר להניח עקב היות תומך ידוע של היינריך החמישי וכוחו הרב באימפריה הרומית הקדושה של אותם הימים. סביר להניח כי עקב סיבות אלו היה ממשיך פרידריך בדרכו של היינריך-דבר שרצו להימנע ממנו רוב בני האצולה של אותם הימים. לותאר נבחר לתפקיד גם עקב גילו המבוגר יחסית ועקב היותו נטול יורשים גברים. נוסף לכל אלו הם הניחו גם כי לותאר יהיה נאמן אליהם עקב היותם תומכים בו שהובילו אותו בסופו של דבר לבחירתו לתפקיד. במהלך סוף שנות העשרים של המאה ה-12 (כלומר 1120 והילך) היה קונראד השלישי לאנטי-מלך של לותאר כאשר שניהם רואים בעצמם במקביל כיורשים הלגיטימיים לכתרו של היינריך החמישי.

האינטררגנום הגדול

לאחר מותו של פרידריך השני (כמה ימים אחרי יום הולדתו ה-56) בשנת 1250 לא הצליחה אף אחת מהשושלות המתחרות לתפוס את הכתר, ולכן נאלצו הנסיכים הראשיים של האימפריה לבחור מספר מלכים מבתים שונים. התקופה שבין 1250, שנת מותו של פרידריך ועד שנת 1273, מכונה האינטררגנום הגדול.
הקשיים בבחירת המלך הביאו בסופו של דבר להופעת אספת הנסיכים הבוחרים (Kurfürstenkollegium), גוף פוליטי קבוע המונה שבעה נסיכים-בוחרים, אשר נוסד באופן רשמי בשנת 1356 אך אשר התקיים באופן בלתי-רשמי משנת 1256. יריבות מרה עלתה על סדר היום כאשר מתערבים שני גורמים חיצוניים שונים במשחק, האחד איל-הון מיוחס למשפחת המלוכה מאנגליה והאחד מלך קסטיליה. הראשון היה לריצ'רד מקורנוול והשני היה לאלפונסו העשירי. שניהם ביחד שילמו סכומים עצומים מכדי לתפוס את השלטון אך בעיה שניצבה לשניהם הייתה השתת הריבונות שלהם דרך צבא ונשק שלא היו בידם. יהיה נכון לציין כי שניהם נבחרו לתפקיד מלך גרמניה באותו הזמן והכל בשנת 1257. שניהם היו מעורבים במידת מה שענייני האימפריה אבל הראשון ביקר בה ארבע פעמים בעוד שהשני לא עשה זאת כלל מעולם. הבחירות עצמן של השליט החדש נמרחו על פני שמונה עשרה שנה, כשהן מלוות בשחיתות מרובה ושוחד. בסופו של דבר נוסף גורם חיצוני חדש שראה את המתרחש באימפריה מבחוץ-את הערים שכבר התייאשו מהשלטון שלא ממש היה נוכח עקב היעדרו של שליט אחד ויחיד ושכבר החלו ליצור בריתות ביניהן כדי לא להיות מאוימות על ידי גורמים חיצוניים, החליט להתערב. האפיפיור הנידון היה לגרגוריוס העשירי שמינה בשנת 1273 אדם חדש למועמדות השלטון – רודולף הראשון. רודולף לא היה בעל רצון להשתת שלטונו או השפעתו באופן אוניברסלי ובסך הכל הסתפק במעמדו כמלך. בזמן האינטררגנום הגדול המדינות שהרכיבו את האימפריה ניהלו את חייהן בעצמן והתקיימו תוך כדי ממשל משלהן שהסתבר להיות יעיל באופן יחסי-כלומר אומנם השלטון המרכזי הניעדר לא הוביל את האימפריה למחוזות אוניברסליים ולשלטון בין-מדיניתי חזק כמו זה שניהל פרידריך אך ברמה המקומית אכן חוסר השלטון גרם לפיתוחן של מדינות האימפריה שעדיין היו תחת איחוד רופף בין כולן. באופן מפתיע האינטררגנום הגדול גרם לפריחה ספרותית באימפריה-תקופה שבה יצירות שיחשיבו בעתיד הרחוק מהיצירות הגדולות של גרמניה בתולדותיה נכתבו בעת זאת.
השליטה הישירה באדמות הקיסריות לא שירתה עוד, אם כן, את צורכיהם של הקיסר או של הדוכסים. תחת זאת, מלכי האימפריה וקיסריה (החל מהמלך רודולף הראשון, מלך גרמניה) נשענו באופן הולך וגובר על האדמות שבשליטת משפחותיהם כאמצעי לביסוס כוחם. בניגוד לאדמות הקיסריות, שהיו מפוזרות ברחבי האימפריה ולכן קשות לניהול, השטחים המשפחתיים היו קומפקטיים יותר וקל היה לשלוט בהן. בשנת 1282, אם כן, המלך רודולף הראשון החכיר את אדמות אוסטריה והשטיירמארק שבבעלותו – לבניו.
ב-1312, שנת הכתרתו של הקיסר היינריך השביעי, נכנסה שושלת לוקסמבורג לתמונה. היינריך היה המלך הראשון מאז פרידריך השני (שמת, כאמור, 62 שנים לפני כן) אשר הוכתר כקיסר האימפריה הרומית הקדושה. כל הקיסרים והמלכים ששלטו אחריו נשענו על אחוזות משפחותיהם (Hausmacht): הקיסר לודוויג הרביעי לבית ויטלסבאך (מלך 1314, קיסר 1328–1347) התבסס על נחלות משפחתו בבוואריה; קרל הרביעי לבית לוקסמבורג, נכדו של היינריך השביעי, שאב את עיקר עוצמתו מאדמותיו שבבוהמיה. בין המאות ה-13 וה-15 חל השינוי בטריטוריות המרכיבות את האימפריה, שהלכו וקיבלו מאפיינים של מדינות קדם-מודרניות. התהליך לא היה אחיד: השטחים המתקדמים ביותר היו אלה החופפים לקהילות הגרמאניות העתיקות, בוואריה לדוגמה.

מלחמת האזרחים של 1314–1325

לקראת מותו של היינריך הייתה באימפריה הרומית הקדושה מחלוקת בנושא בחירת המונרך היורש להיינריך השביעי. רוב הנסיכים הבוחרים צידדו בפרידריך השלישי מבית הבסבורג והמיעוט צידד בלודוויג הרביעי, דוכס בוואריה מבית ויטסלבאך. שני המועמדים נבחרו ושניהם הוכתרו כמלכים בשנת 1314. דבר זה הוביל לפרוץ מלחמת אזרחים באימפריה שהוכרעה בקרב מוהלדורף (Mühldorf) של שנת 1322 בו ניצח לודוויג הבווארי ופרידריך השלישי נכלא.

האימפריה תחת לודוויג הרביעי

לודוויג הרביעי, הידוע בכינויו "הבווארי" היה למלך וקיסר האימפריה הרומית הקדושה הראשון מבית ויטלסבאך. תקופת שלטונו היוותה את הצעד האחרון שבין המאבק הקיסרי המתון מבחינה דתית אל האדוק יותר – כלומר אל הכנסייה הקתולית בעניין הענקת יכולת בחירת הקיסר שלפני החוקה המכוננת. לודוויג תפס את השלטון תחילה בחרם מצד האפיפיור (יוחנן העשרים ושניים) ובתגובה לזאת הגיע לאיטליה ותפס את כתר הברזל של הממלכות הלומברדיות ואת כתר הקיסר בתוככי רומא. האפיפיור לא ישב ברומא עצמה, אלא באביניון שבדרום צרפת, וניהל משם את ענייני הכנסייה. הוא הוכתר על ידי איש אצולה רומאי כסמל להפרדת המינוי הקיסרי מהאפיפיור וחילון התהליך. אנשים רבים ברחבי העולם הנוצרי תמכו בו במהלכו זה ובהם אנשי דת ורוח חשובים גם הם (כולל ויליאם איש אוקאם ומרסיליוס מפדובה). בעת כיבוש רומא הוא מינה לתפקיד האנטי-אפיפיור את ניקולאס החמישי, שהיה ליריבו של יוחנן השערים ושניים באביניון. הכתרתו לקיסר התבצעה בידי ניקולאס בשנת 1328. לאחר מכן אף הוחרם ניקולאס בשנת 1329 עד שויתר על תואר האפיפיורות בשנת 1330.

בעת המוות השחור

בעת המגפה השחורה הידועה גם בשם המוות השחור" נפגעה האימפריה הרומית הקדושה קשות, והאזור שכנראה נפגע בה (ואולי בכל אירופה) באופן הכי קשה הוא המגף האיטלקי. אכן היו פגיעות גם באזורים אחרים באימפריה, כמו קלן שהייתה עיר גדולה יחסית לאותה התקופה (בטווח בין 50,000–100,000 איש) אך איטליה ספגה את הפגיעה הקשה ביותר. המבורג איבדה שני שלישים מסך האוכלוסייה הכולל שלה במהלך המגפה וכך גם ברמן השכנה. שיעור התמותה בווינה עמד על בין 500–600 איש מדי יום.

האימפריה הרומית הקדושה תחת וצלאב

וצלאב, בנם של אנה משוויידניץ וקרל הרביעי, היה למלך האימפריה הרומית הקדושה (אך עם זאת לא לקיסר) לקראת סוף ימי הביניים בין השנים (1378–1400).עם זאת הוא המשיך להיות בעל כוח שלטוני כלשהו עד 1419. הוא עצמו נולד בנירנברג בשנת 1361, והוכתר למלך באאכן ב-6 ביולי 1376, כשקרל הרביעי, אביו, עוד היה בחיים. אביו מישכן מספר ערים אימפריאליות אותה התקופה בשוואביה לצורך אגירת כסף כדי להעניק אותו לנסיכים הבוחרים כדי שבתורם יבחרו בוצלאב בתור היורש המוסכם. מהלך זה גרם לאי שביעות רצון גדולה בשוואביה (כלומר בערים שהיו צריכות מעתה להיות ממושכנות) וזה גרם בסופו של דבר למרד באזור. המרד הונהג על ידי הנהלת אולם וכלל עוד כשלוש עשרה ערים אימפריאליות במספר. הערים למעשה אוגדו לליגה משותפת שמטרתה הראשונה הייתה למנוע כל התנגדות לרצונותיה באימפריה על ידי הנסיכים הבוחרים ולהדיח את וצלאב מתואר הירושה.
וצלאב לא היה השליט היחידי על אדמות ירושת אביו, אך הוא כן היה השליט היחידי בממלכת בוהמיה ושלזיה. אמנם בנחלות אחרות הוא שלט עם אחרים, כגון מורביה אותה הוא חלק עם בן דודו יושט ממורביה ועם פרוקופ ממורביה (בן דוד נוסף שלו), נסיכות הבוחר מברנדנבורג שהייתה תחת שלטון אחיו זיגיסמונד (בנוסף גם להונגריה אותה השיג על ידי חתונה מלכותית), ודוכסות גרליץ שהייתה תחת שלטונו של אחיו יוהאן מגרליץ. תחת שלטונו היה לבעל תפקיד בכיר מאוד באימפריה יאן מיינשטיין לצד תפקידו שקיבל מהאפיפיור עצמו והוא ארכיבישוף פראג (ניתן לו בזמן האפיפיור אורבנוס השישי). הוא הסתכסך איתו בשנת 1384 על ארכבישופות אחרת אותה רצה מאוד וצלאב ועליה רב עם יאן מיינשטיין. לשיפוט המריבה גויס אדם בשם יאן מנפומוק שהיה הכומר הכללי של פראג כולה. מסיבה לא ידועה הוא טבע בנהר הולטאבה, אך דבר זה לא מנע ממנופומוק לההיפך לגיבור לאומי בבוהמיה, בעוד שוצלאב היה לדמות אנטי לאומי של מעין ונהיה לאהוב הרבה פחות בציבור.
וצלאב היה ידוע כמו אביו בחיבתו הגדולה לאמנות, ושנית, שלט על האימפריה פטרון אמנות כפי שהיה אביו. נוסף לכך הוא עודד את ההשכלה באימפריה והרחיב את אוניברסיטת קרל בפראג. הוא אף היה לצנוע בהופעתו כאשר הוא התסתובב בין בני העם הפשוט-חלק ממאפייני מלוכתו. עם זאת הוא נחשב כהפך למלכות אביו בכל הקשור לענייני ניהול הממלכה בהם נתפש בציבור כלא מוצלח במיוחד גם עקב היות אויביו מתארים אותו כקיסר שלילי והשוו אותו אף לנירון ברומא העתיקה. הוא היה חובב צייד מושבע והיה ידוע כמי שהתעסק בכך הרבה, אך עם זאת גם חובב אלכוהול וכמי שהיה נהג לשתות לעיתים קרובות. כינוי שדבק בו לעיתים היה "העצלן" על ידי מתנגדיו אך הוא לא ממש פעל כדי לשנותו בציבור. לעיתים אף עקב הירושה המצומצמת שלו של שטחי הממלכה לא תמיד היה יכול לפעול מידי כדי לשנות החלטות מדיניות שבסופו של דבר פגעו בשמו כמלך. החלטות אלו פעמים רבות קרו על ידי בני משפחתו האחרים שהחזיקו גם בשטחים טריטוריאליים בממלכה ושלא היו כפופים לו לגמרי ואשר פעלו לפעמים כדי להעצים את שביעות רצונם מאינטרסים אישיים שעקבם פעלו-דבר שלפעמים היה מנוגד לאינטרסים האימפריאליים באירופה.
וצלאב פעל רבות על מנת לחזק את הכוח האימפריאלי במזרח בייחוד כנגד כוחם העולה של העות'מאנים שהצליחו לכבוש את קוסובו בשנת 1389 ואת ניקופוליס בשנת 1396. בשנת 1400 וצלאב הודח עקב אי-הצלחתו להגן על שטחים גרמניים כנגד צרפת נוסף על מזג רוחו ההפכפך שהוביל גם הוא להדחתו מתפקיד מלך הרומאים.
בשנת 1396 מכר וצלאב לג'אן גאלצו ויסקונטי את התארים החשובים רוזן פאביה ודוכס מילאנו, והעביר לשליטתו כ-26 ערים לומברדיות שונות.