google/wiki40b huggingface dataset:
האח הגדול עונה 2

על העונה

לאחר הצלחתה הגדולה של  העונה הראשונה החלו בהכנות להפקתה של עונה זו. בית האח הגדול ששימש את הדיירים בעונה הראשונה נהרס, נבנה ועוצב כולו מחדש, והשתרע על שטח של 1250 מ"ר וכלל גינה ובריכה.
הרעלת מים

מניעת הרעלת מים

ניתן למנוע הרעלת מים על ידי תזונה מאוזנת המכילה כמות מספיקה של מלח מדי יום ושתייה איטית של מים.
יש להקפיד לא לחרוג לאורך זמן משתייה של יותר מחצי ליטר מים בחצי שעה.
כמו כן, יש לבדוק ולעקוב אחר הפרשות תקינות של נוזלים מן הגוף (בעיקר מתן שתן). אם אדם שתה כמות גדולה של מים ולא הטיל את מימיו תקופה ארוכה, זוהי נורת אזהרה.
כאמור לעיל, אתלטים נדרשים לשתות משקאות המכילים מלחים על מנת לעמוד בפעילות הגופנית המוגברת שבה הם נתונים.
גבריאל סרף

הרב גבריאל סרף (נולד בה'תשל"ג, 1973, בבאר שבע) הוא ראש ישיבת כרם ביבנה החל משנת ה'תשע"ז, לצד הרב אהרן פרידמן.

ביוגרפיה

נולד וגדל בבאר שבע. למד בישיבת בני עקיבא אהל שלמה בעיר. בשנת ה'תשנ"ב (1991), לאחר גמר לימודיו התיכוניים, החל ללמוד בישיבת כרם ביבנה. שרת במסלול ה"הסדר" כלוחם בחטיבת גולני. לאחר נישואיו המשיך ללמוד בכולל של הישיבה, והוסמך לרבנות עיר ולדיינות. לאחר גמר לימודי הדיינות, החל לשמש כיועץ הלכתי לרב הראשי לישראל. 
בשנת ה'תשס"ח התמנה לר"מ בישיבת כרם ביבנה, ושימש גם גם כדיין בבית הדין לממונות שבישיבה. בחורף התשע"ז התמנה לכהן כסגן ראש הישיבה לצד הרב אהרון פרידמן, ובראש חודש אלול תשע"ז, עם פרישתו של הרב מרדכי גרינברג מראשות הישיבה, החלו לכהן כראשי ישיבה.
איגואפה

היסטוריה

מפאת מיקומה, הקרוב לגבולות שנקבעו על ידי חוזה טורדסיאס, אזור איגואפה היה למוקד משיכה להרפתקנים ופירטים פורטוגזים, ספרדים וצרפתים שעגנו שם על מנת למכור את סחורותיהם ולהשיג מלאי לספינותיהם. ייסודה של איגואפה לעיתים נזקף לזכותם של הפליט הספרדי רוי גרסיה דה מוסקרה והפליט וסוחר העבדים הפורטוגזי קוזמה פרננדס. על פי ההיסטוריון פרנסיסקו אדולפו דה וארנהגן, פרננדס הגיע לאזור בשנת 1502 באותו המסע של אמריגו וספוצי לדרום אמריקה. רוי מוסקרה הגיע לאזור איגואפה עם קבוצת ספרדים מאזור ריו דה לה פלאטה בין השנים 1532 ו-1534. השניים כוננו יחסים טובים עם האינדיאנים המקומיים משבט טופי וביחד תקפו והרסו כמעט לחלוטין את מושבת סאו ויסנטה ב-1537. לבסוף גורשו השניים ואלו נמלטו תחילה לאזור פלוריאנופוליס ולאחר מכן לבואנוס איירס.
בצל קרבות אלו נאבדו כל הרישומים מהשנים הראשונות של העיר איגואפה ותאריך ייסודה המדויק היום אינו ידוע. באופן כמעט שרירותי נבחר ב-1938 ה-3 בדצמבר 1538 כתאריך הרשמי לייסוד העיר, על מנת לחגוג אז 400 שנה לעיר.
בשנת 1577 נקרא היישוב באופן רשמי "פרגזיה דה נוסה סניורה דאס נווס דה איגואפה" (Freguesia de Nossa Senhora das Neves de Iguape). באחת השנים בין השנים 1600 ו-1614 הועתקה העיר ממיקומה המקורי למיקומה הנוכחי, בשל חוסר במי שתייה ובמקום להתרחבות.
בשלהי המאה ה-16 התגלה זהב באזור והעיר התרחבה והתעשרה. נבנה בעיר בית היציקה הראשון בברזיל, על מנת לאפשר מיסוי וייצוא הזהב לכתר הפורטוגזי.
אולם, בשלהי המאה ה-17 כמות הזהב ירדה באזור ובו זמנית התגלו זהב ומתכות יקרות אחרות בכמויות רבות במינאס ז'ראיס. כתוצאה, מרבית הכורים מאיגואפה היגרו וכלכלת העיר התפוררה.
כלכלתה של איגואפה התחזקה שוב בשלהי המאה ה-18 והגיעה לשיאה במחצית הראשונה של המאה ה-19 על ידי גידול אורז. נמל איגואפה שימש לייצוא אורז שגידלו בסביבה לאירופה. כמה מבתיה העתיקים של העיר נבנו באותה התקופה, אז הייתה איגואפה בין הערים החשובות של הקולוניה. אך ביטול העבדות, הפוליטיקה המקומית ועבודת בניה כושלת באזור הנמל הביאו להדרדרות גידול ומסחר האורז ושוב ירידה בחשיבותה של העיר.
המחצית השנייה של המאה ה-19 הביא מהגרים לברזיל (על מנת להחליף את כוח האדם של העבדים), בעיקר איטלקים, גרמנים ויפנים. באיגואפה נוסד אחד הכפרים היפניים הראשונים בברזיל. כפר זה ננטש בתקופת מלחמת העולם השנייה.
במהלך המאה ה-20 התבססה הכלכלה המקומית על גידול בננה ולבבות דקל ודייג.

מרכז צליינות

בשנת 1647 הפכה איגואפה למרכז צליינות נוצרית בשל הופעתה של דמות ישו אשר נמצאה על ידי שני אינדיאנים בחוף הים.
מאז, בין 150 ל-200 אלף צליינים עולים לרגל לאיגואפה מדי שנה. חגיגות "אדון ישו הטוב מאיגואפה" (Senhor Bom Jesus de Iguape) מתקיימות בין 28 ביולי ל-6 באוגוסט, עם זיקוקים, תהלוכות, תזמורת ומוכרים ניידים.
בשנת 1949 ביקר בעיר הסופר אלבר קאמי (שעתיד היה לקבל את פרס נובל לספרות ב-1957), אשר ביקש להכיר מקרוב את החגיגה. הוא ביסס את סיפורו הקצר "הסלע שגדל" (אשר פורסם בספרו "הנפילה, גלות ומלכות") על אירועי הדת באיגואפה.
בעקבות תופעת הצליינות, נבנתה כנסיית "ישו הטוב" בין 1787 ל-1858, ונחנכה ב-1858. בשנת 1956 מעמדה הועלה לזאת של בזיליקה.
גליניס ג'ונס

ביוגרפיה

ג'ונס נולדה בפרטוריה שבדרום אפריקה במהלך מסע הופעות שערכו אביה השחקן הוולשי מרווין ג'ונס ואמה פסנתרנית אלייס מוד.

קריירה

הופיעה לראשונה כילדה בתור בלרינה על בימות.
בגיל 15 ערכה את הופעתה הראשונה בסרט קולנועי, "רכיבה דרומית" לצידם של אגדות הקולנוע הבריטיות ראלף ריצ'רדסון ואדמונד גוון.
בגיל 18 השתתפה בדרמת המלחמה של מייקל פאוול "49 מקבילים" בתור אנה מהצוות הספינה הקנדית.
בתקופת מלחמת העולם השנייה שיחקה ג'ונס בסרט הריגול הבריטי "הרפתקאות טארטו" ובדרמה "זרים מושלמים" בתפקיד דיזי קלייטון חברתה של הגיבורה הראשית קתרין וילסון (דברה קר).
בשנות ה-50 הופיעה בקולנוע הבריטי בסרט האסונות "אין כניסה בשמיים" בתפקיד הדיילת מריג'ו קורדר, בהפקת וולט דיסני "החרב והעלה" בתפקיד מלכת צרפת מרי טיודור, בקומדיות "ליצן החצר" ו"הכרטיס"
ובדרמות "קופסת הקסמים" לצד אביה מרווין ג'ונס, "מקום אחר, זמן אחר" ו"סוד מדינה".
בשנת 1960 הועמדה ג'ונס לראשונה בקריירה שלה לפרס האוסקר בקטגוריית פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר על הופעתה בסרטו של פרד זינמן "אנשי השקיעה" בתפקיד בעלת הפאב גברת פירת'.
ב-1962 הועמדה ג'ונס לפרס גלובוס הזהב בקטגוריית שחקנית המשנה הטובה ביותר על תפקידה בדרמה הארוטית הספרותית של ג'ורג' קיוקור "דוח הרוכל".
ב-1964 התפרסמה ג'ונס בסרט המוזיקלי הקלאסי "מרי פופינס" בתפקיד לוחמת זכויות האישה וינפריד בנקס.
בשנת 1973 זכתה ג'ונס בפרס טוני על הופעתה במחזמר "מוזיקת לילה זעירה", את הבלדה המפורסמת "Send in the Clowns" כתב סטיבן סונדהיים במיוחד עבור ג'ונס.
את הופעותייה האחרונות עשתה ג'ונס בשנות ה-90 בקומדיות "בזמן שישנת" בתפקיד אלסי סבתו של עורך הדין פיטר קלאגן, "חטופים שאלה" בתפקיד אמו של לויד צ'סור (קווין ספייסי) ו"סופרסטאר" בתור סבתה של התלמידה מרי קתרין גלאגר.

חיים אישיים

לג'ונס נולד ילד אחד (השחקן גרת' פורווד) מארבעת הבעלים להם הייתה נשואה, ודווקא מהשחקן האנגלי אנתוני פורווד שהיה הומוסקסואל וניהל מערכת יחסים רומנטית ארוכת שנים עם השחקן דירק בוגרד.
בעלה השני היה גיבור מלחמת העולם השנייה האנגלי דייוויד פוסטר ששירת כקצין בצי המלכותי.
לבעלה השלישי ססיל הנדרסון הייתה נשואה במשך שנה אחת ובלבד.
ב-1964 נישאה בפעם הרביעית לסופר אליוט ארנולד, הזוג התגרש לאחר מספר שנים.
בשנת 1998 הוכרה ג'ונס על ידי "חברת וולט דיסני" כאגדת דיסני.
יום המחול הבינלאומי

יום המחול הבינלאומי  מצוין בכל שנה ב-29 באפריל לכבודה של אמנות המחול בשלל הופעות וסדנאות בכל רחבי העולם. צוין לראשונה בשנת 1982 על ידי ארגון המחול הבינלאומי .

רקע

מועד ציונו של היום אינו מסמל אירוע בתולדות המחול, אך מזוהה עם תאריך לידתו של הרקדן הצרפתי ואחד מחלוצי הבלט ז'אן ג'ורג' נובר. להקות ומרכזי מחול רבים ברחבי העולם נוהגים לציין יום זה בסדנאות, מופעים ושיעורים פתוחים לקהל הרחב.  
יום המחול נוסד על ידי ארגון המחול הבינלאומי, שהוא ארגון גג לכל סגנונות המחול השונים. הארגון ממוקם בפריז, והוא מאגד את להקות המחול, בתי הספר, הסתדרויות והאיחודים החשובים ביותר של המחול בכל העולם. הארגון מוכר כארגון בינלאומי על ידי אונסק"ו  ("UNESCO").  ארגון המחול ייסד את יום המחול הבינלאומי על מנת לקדם את אמנות המחול, להגדיל את המודעות הציבורית ולתת במה למרכזי מחול להציג את עבודותיהם בפני הקהל הרחב ובפני משקיעים ומעניקי חסות.

נושאים שנתיים

בכל שנה, מכריז ארגון המחול על הנושא שבו יעסוק יום המחול באותה שנה. בין היתר הוקדש יום המחול בשנים קודמות לציון נושאים כגון ריקוד כתרפיה וריקוד כמפגש בין תרבויות שונות.
בשנת 2017, הכריז הארגון על שיתוף הפעולה בינו לבין תוכנית המזון הבינלאומי (WFP) השייכת לארגון המזון והחקלאות. יום המחול הוקדש להעלאת המודעות לבעיית הרעב הגלובלי ולחשיבות של תזונה בריאה. הארגון גם קרא לבתי הספר למחול, לקיים סדנאות לימוד של תזונה בריאה עבור ילדים ונוער וליצור כוראוגרפיות העוסקות בחשיבותם של נושאים אלו.

יום המחול בישראל

יום המחול הבינלאומי צוין לראשונה בישראל בשנת 2015 על ידי עמותת הכוראוגרפים. כחלק מציון היום, העלתה העמותה מופע שכלל שיתוף פעולה עם להקות ורקדנים אורחים מבריטניה, קפריסין ונורווגיה. במופע העלו עידן כהן ומרכז "The Place" מלונדון מיצג שנוצר כשיתוף פעולה של עמותת הכוראוגרפים עם המרכז. באותה שנה הנושא שבחר ארגון המחול היה שילוב אמנות המחול עם אמנויות נוספות.
כחלק מכך העלתה רונית זיו יצירת מחול שבה שילבה אלמנטים מעולמות המוזיקה והתיאטרון. בהופעתה, נטלה זיו השראה מדמותו של אגממנון, גיבור המחזה של אייסיכלוס, ושילבה  יסודות מן המוזיקה הקלאסית עם הופעת ריקוד.
יוסי אלפי

ביוגרפיה

יוסי אלפי נולד בבצרה שבעיראק ועלה לישראל עם סבתו בהיותו בן ארבע. את הוריו וחלק מאחיו ואחיותיו (צאלח=יהודה, אליאס=אליהו, ויקטוריה=יהודית וג'ולייט=כרמלה) פגש רק לאחר שנה, כשעלו גם הם לישראל מבצרה.
בשנים הראשונות בישראל גרה המשפחה במעברה, תקופה שהשפיעה רבות על אלפי וניכרת עד היום בכתיבתו הספרותית. הספר האחרון שעסק בנושא וזכה להדים רבים סביבו הוא הספר שכתב אלפי עם לובה אליאב: "משני עברי המעברה – דיאלוג אינטימי על זהות ישראלית" (הוצאת מעריב).
אלפי הוא בוגר בית הספר לאמנויות רננים בתל אביב במגמה לדרמה. במסגרת בית הספר השתתף באמצע שנות ה-60 בהצגת המחזה "העולם בו אנו חיים" של קרל צ'אפק, בתפקיד צרעון.
נשוי לסו, שעלתה לישראל מאנגליה בשנת 1970, ואביהם של השחקן והקומיקאי, גורי אלפי והשחקנית שרי אלפי.
ב-2016 הוענק לו תואר יקיר העיר רמת גן.

עבודתו

את הקריירה המקצועית שלו החל בשירותו הצבאי בלהקת גייסות השריון. בסיום השירות למד משחק באקדמיית לונדון למוזיקה ולאמנויות דרמטיות. לאחר לימודיו הופיע רבות בתיאטרון, בטלוויזיה הישראלית ובסרטי קולנוע שונים.
עוד בשנות ה-60 הוא שיחק בתיאטרון הקאמרי, החאן, ורבים אחרים. החל משנות ה-70 החל אלפי גם לביים מחזות תיאטרון כגון "שירלי ולנטיין" (בכיכובה של תיקי דיין), "זוג גרוש" (בכיכובם של ששון גבאי ויונה אליאן) ועוד מחזות שהופקו לפי ספרי ילדים שכתב כגון "המלך עושה עלייה" ו"המלך הלך לישון".
במהלך קריירת המשחק החל אלפי לפתח את קריירת הכתיבה שלו וכתב מאז ועד היום עשרות ספרים, שירים, מחזות ותסריטים. בשנת 1997 כתב אלפי אופרה מיוחדת למספר סיפורים ולתזמורת הקרויה "חלום ציוני". הפרימיירה של היצירה הוצגה בפסטיבל ישראל, ועד היום ממשיך יוסי להופיע במסגרת היצירה המיוחדת שכתב.
כדרך להגביר את מעורבות הקהילה בחייה, ייסד יוסי וניהל, החל משנת 1972, את התנועה לתיאטרון קהילתי בישראל. הוא ייסד תאטראות קהילתיים בשכונות הבאות: שכונת התקווה, רמת עמידר, רמת השקמה, פרדס כץ, יפו, וביישובים נוספים. כמו כן, יזם והקים קורסים במסלולים אקדמיים בתחומי האמנויות הקהילתיות. אלפי אף ביים בתיאטרון המימסדי, בין השאר הפקות גדולות כ-"המלך ואני" ועוד.
החל משנות ה-80, השתלב יוסי בתוכניות הרדיו של קול ישראל, הוא כתב, ערך והגיש תוכניות רדיו רבות, ביניהן "שישי בשש, שעה אישית עם יוסי אלפי" (רשת ב'), "סוף שבוע" (רשת א'), "מעורב ים תיכוני" (רשת א'), "דרך המילים, שעה אישית עם יוסי אלפי" (רשת ב'), "כמעט שבת" (רשת ב'), "לוקחים חופשה עם יוסי אלפי" (רשת ב') ועוד תוכניות רבות ומגוונות. תוכנית הדגל שלו הייתה התוכנית "סיפורי לילה" ברשת ב' בה פגש את המאזינים מדי לילה וסיפר להם סיפורים.
אלפי כתב את סדרת הטלוויזיה "הילדים משכונת חיים", שיחק בשנת 2003 ב"שתיקת הצופרים" (דרמה טלוויזיונית), ערך והגיש את "סיפורים על הדרך" בערוץ 2 בשנת 2005. בנוסף, והחל משנת 1995 הוא מפיק, עורך ומשתתף בסדרת תוכניות מספרי סיפורים בערוץ 2.
מאז שנות ה-80 מופיע יוסי אלפי בכל רחבי הארץ כמנחה ומספר סיפורים. יזם וייסד את פסטיבל מספרי סיפורים הפועל מזה למעלה משני עשורים בניהולו האמנותי. הפסטיבל מצולם והפאנלים בו מוקרנים בשידורי ערוץ 2. בנוסף, אלפי יזם וניהל בשנת 2004 את פסטיבל ג'אז אירופה.
נל

תקציר העלילה

ד"ר ג'רי לובל (ליאם ניסן) הוא רופא בעיירה רובינסוויל בקרולינה הצפונית. יום אחד הוא מתבקש להגיע לחווה ביער קרוב בו גרה אישה בשם ויולט קלטי שנמצאה בביתה ללא רוח חיים.
לאחר שהוא קובע את מותה הוא משוטט בבית ולתדהמתו הוא מגלה בקומה השנייה, נערה מפוחדת שמדברת בשפה בלתי מובנת. הוא מוצא בבית פתק שכתבה הזקנה המבקשת שיידאגו לבתה, נל. בעזרת השריף של העיירה הוא מגלה שוויולט נאנסה לפני שנים וכתוצאה מכך הרתה.
לג'רי אין ניסיון בטיפול בילד פרא. הוא מתייעץ עם ד"ר פולה אולסן (נטשה ריצ'רדסון) העובדת במוסד לטיפול בילדים אוטיסטים.
פולה ומנהל המוסד, ד"ר אלכסנדר "אל" פאלי (אלברט ליברטיני) חושבים שנל אינה מתאימה לאבחנה של "ילד פרא" ומבקשים לאשפזה בבית חולים לבירור. ג'רי מתנגד לכך והעניין מגיע לבית משפט. השופט נותן לג'רי ופולה תקופה של שלושה חדשים להערכה וטיפול בחווה לפני שיחליט על אשפוז.
ג'רי מבקש חופשה מעבודתו, מגיע לחווה וגר באוהל. פולה מגיעה למקום בסירת מנוע מצוידת במכשירים אלקטרונים למעקב, שסופקו על ידי המוסד המבקש לחקור את המקרה המעניין הזה. שניהם מתחילים את המעקב תוך יריבות מסוימת.
פולה מגלה שהשפה הבסיסית של נל היא אנגלית והיא משובשת בגלל שאמה דברה בשפה עילגת לאחר שלקתה בשבץ מוחי וכן בגלל השפה המיוחדת שפיתחה עם אחותה התאומה שמתה. ג'רי מצליח לאט להתקרב לנל ורושם בפנקס את המילים שלה ומקבילותיהן באנגלית מדוברת.
הם מגלים כי נל נוהגת להסתגר ביום ולצאת לשחיית עירום באגם בלילה כי כנראה אמה הסבירה לה שביום זה מסוכן לשהות בחוץ.
הסיפור של נל מתפרסם בתקשורת וג'רי נאלץ להרחיק בכוח עיתונאים מהמקום.
בתום תקופת המבחן דן בית המשפט בעניין וג'רי מעלה את נל לדוכן העדים ומסייע לעדותה בתרגום המילים שלה לאנגלית מדוברת. בית המשפט מחליט על אשפוז אך נל מידרדרת בבית החולים וג'רי מוציא אותה משם על דעת עצמו ומחזיר אותה לחווה.
סוף הסרט מתרחש כעבור חמש שנים. פולה וג'רי מתאהבים ומתחתנים והם באים לפגישה עם נל בחווה ביחד עם בתם רותי. נל משחקת עם רותי כמו שיחקה עם אחותה התאומה.
משה אבידור

ד"ר משה אֲבִידוֹר (בּוּרשטיין) (7 בינואר 1906 – 30 במאי 1985) היה איש חינוך ישראלי, מורה ומפקח, מנכ"ל משרד החינוך (1954–1960), מנכ"ל הסוכנות היהודית, יו"ר הוועד הישראלי לאונסק"ו ושגריר ישראל לאונסק"ו, מזכיר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.

ביוגרפיה

אבידור נולד בשם משה בורשטיין בינואר 1906 בעיר קייב שבדרום-מערב האימפריה הרוסית (אוקראינה), השני מחמשת ילדיהם (שלושה בנים ושתי בנות) של ציפורה לבית בּוּכְמַן ואברהם מאיר בורשטיין. בילדותו, ב-1913, עלה לארץ ישראל ולמד בגימנסיה הרצליה עמה גלה לכפר סבא בגירוש תל אביב.
נסע ללמוד בארצות הברית. לאחר שקיבל בשנת 1929 תואר ראשון במדעים מאוניברסיטת ניו יורק, המשיך ללימודים מתקדמים במחלקה להיסטוריה באוניברסיטת קולומביה, וקיבל בה תואר שני (1931) ותואר דוקטור (1933). עבודת המוסמך הייתה בנושא החיים הקהילתיים היהודיים בארץ ישראל בשנים 1917–1927 ("A decade of Jewish communal life in Palestine, 1917-1927"), והדיסרטציה שלו, בנושא הממשל העצמי של היהודים בארץ ישראל מאז 1900 ("Self-Government of the Jews in Palestine Since 1900"),‏ התפרסמה ב-1934 בהוצאת הפועל הצעיר (ושוב ב-1976 בווסטפורט, בהוצאת Hyperion Press).
באפריל 1933 נישא לאידה ריְינִיש (1912–1998), ולזוג נולדו שלוש בנות: דקלה לרנר, רימונה מרגלית, ורדה אבידור, ונכדים.
ב-1933, עם תום לימודיו, שב לארץ ישראל והיה למורה להיסטוריה בגימנסיה העברית הרצליה בתל אביב עד 1942, אז התמנה כמפקח במחלקה לחינוך של ממשלת המנדט, ומילא תפקיד זה עד 1948. מ-1948 ועד 1952 היה למנהל המרכז לחינוך בתפוצות במשרד החינוך והתרבות. במסגרת תפקידו ייצג את ישראל בוועידה של אונסק"ו. בשנים 1952–1953 כיהן כסמנכ"ל משרד החינוך והתרבות תחת השר בן-ציון דינור, ומיולי 1954 היה מנכ"ל המשרד (תחילה תחת דינור ומסוף 1955 תחת זלמן ארן) עד פרישתו ב-1960 על רקע סכסוך עם ארן. ב-1960 התמנה כמנכ"ל הסוכנות היהודית (זאת לאחר שפוצל תפקיד מזכיר הסוכנות למנכ"ל ומזכ"ל; משה ריבלין היה המזכיר לצדו). באותה שנה היה אחד משלושת חברי הוועדה שמינה ראש עיריית תל אביב הנכנס מרדכי נמיר לבדיקת מצב המוסדות לחינוך גבוה בעיר ("ועדת שרת" - לצד ראש העירייה לשעבר חיים לבנון ובראשות משה שרת). הוועדה המליצה על כינון אוניברסיטה בעיר (אוניברסיטת תל אביב), והמלצותיה התקבלו פה אחד. באביב 1966 התפטר מתפקידו בסוכנות. בסוף אותה שנה היה למזכיר (מנכ"ל) האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, תחת הנשיא פרופ' אהרן קציר וסגנו פרופ' גרשם שלום.
בנוסף כיהן כיו"ר הוועד הישראלי לאונסק"ו משנת 1955 ועד סוף 1968, עת התמנה כשגריר ישראל לאונסק"ו בפריז, וכיהן בתפקיד זה עד סוף 1970, אז שב לארץ. באוגוסט 1971, בשנה ה-66 לחייו, נפצע קשה בתאונת דרכים בירושלים ולא התאושש ממנה עוד. נפטר באביב 1985, ונטמן בהר המנוחות.
בשנת 1954 היה לנשיא הראשון של התאחדות הצופים והצופות בישראל.
ג'וניור אגוגו

קריירת מועדונים

אגוגו נולד באקרה שבגאנה. הוא החל את הקריירה שלו בשפילד ונסדיי בשנת 1995, והופיע במדיה בשני משחקים. בזמן עונת 1999/2000 הושאל למספר קבוצות: אולדהאם אתלטיק, צ'סטר סיטי, צ'סטרפילד ולינקולן סיטי. כששיחק בצ'סטר אגוגו הבקיע שער באוקטובר 1999 שנבחר לשער השני היפה ביותר שהובקע באצטדיון דווה.
לאחר שעזב את שפילד ונסדיי עבר אגוגו לארצות הברית, בה שיחק בשיקגו פייר מה-MLS בשנת 2000. הוא הועבר לקולורדו ראפידס, לאחר ששיחק רק משחק בודד בשיקגו. במדי הרפידס הופיע 32 פעמים והבקיע 15 שערים.
לאחר פחות משנה בקולורדו, עבר לקבוצת MLS אחרת, סן חוזה ארת'קווייקס, ביוני 2001 בתמורה לכריס קריירי. הוא שיחק בארת'קוויקס עד לתום עונת 2001.
ב-2002 חזר אגוגו לאנגליה. הוא חתם בקווינס פארק ריינג'רס, בה שותף רק בשני משחקים לפני שעבר לברנט. בברנט שיחק במשך עונה אחת, בה הבקיע 21 שערים ב-39 משחקים.
בקיץ 2003 עבר אגוגו לבריסטול רוברס מהליגה הרביעית באנגליה. בעונה הראשונה בקבוצה השתתף ב-13 ממשחקיה, אך הושבת לתשעה משחקים עקב ניתוח שנאלץ לעבור. בסיכום עונת 2003/04, הוא הבקיע 22 שערים בכל המסגרות. בעונת 2005/06 הבקיע אגוגו 18 שערים ב-44 הופעות בכל המסגרות.
אגוגו עבר לנוטינגהאם פורסט, קבוצת מליגת המשנה לאליפות הפוטבול ליג, ב-30 באוגוסט 2006‏. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת המשנה במדי פורסט כמחליף בניצחון הקבוצה על צ'סטרפילד ב-3 בספטמבר 2006. במשך עונת 2006/07 הבקיע שבעה שערים.
עונת 2007/08 הייתה מוצלחת מאוד בעבור אגוגו. הוא הפגין כושר מעולה, ושובח על יכולותיו המגוונות. הוא הבקיע שלושער במשחק ליגה מול ג'ילינגהאם, ועוד שני שערים מטווח ארוך בשני משחקים נוספים. הוא סיים את העונה כמלך שערי הקבוצה, עם 13 שערים, ועזר לפורסט לעלות ליגה.
לאחר יכולת מרשימת בגביע אפריקה לאומות 2008, בו הבקיע שלושה שערים, מספר קבוצות בפרמייר ליג הביעו עניין בחלוץ, ביניהן פורטסמות'.
ב-2 ביולי 2008 עבר אגוגו תמורת £565,000 לקבוצת א-זמאלכ המצרית, ולבש את החולצה מספר 19, אך עבר לחולצה מספר 9 לאחר שהקבוצה השאילה את חלוצה המצטיין עאמר זאקי לוויגאן אתלטיק האנגלית. בשבעת משחקיו הראשונים בליגה המצרית הוא הבקיע שלושה שערים.
ביולי 2011 חתם לחוזה לעונה אחת בהיברניאן הסקוטית עד לפרישתו ממשחק פעיל בשנת 2012.

נבחרת לאומית

אגוגו זומן לראשונה לנבחרת גאנה במאי 2006, למשחק ידידות מול הקבוצה הצרפתית ניס. אף על פי כן, הוא לא שותף במונדיאל 2006. הוא חזר לנבחרת במסעה למזרח אסיה, בו התמודדה מול נבחרת יפן ונבחרת קוריאה הדרומית.
ב-14 בנובמבר 2006 הבקיע אגוגו את שער הבכורה שלו במדי הנבחרת הלאומית. הוא הבקיע את השער הבודד בתיקו הקבוצה כנגד נבחרת אוסטרליה. מאוחר יותר, הבקיע אגוגו את שערה השלישי של גאנה בניצחונה 4-1 על נבחרת ניגריה.
אגוגו זומן לסגל הנבחרת הגנאית בגביע אפריקה לאומות 2008. הוא עזר לנבחרת לנצח 2-1 את נבחרת גינאה, והבקיע את השער היחיד בניצחון הקבוצה 1-0 מול נבחרת נמיביה.
אגוגו הבקיע את השער המנצח ברבע הגמר מול נבחרת ניגריה. לאחר הפסד הנבחרת בחצי הגמר, הוא הבקיע שער על המקום השלישי מול נבחרת חוף השנהב, ובכך עזר לקבוצה לסיים את הטורניר במקום השלישי. בסיכום הטורניר, מתוך 11 השערים של הנבחרת הוא הבקיע שלושה, ובכך היה למלך השערים של הנבחרת לצד סולי מונטרי.

חייו האישיים

אגוגו נפטר ב-22 באוגוסט 2019.
אז'ן סקריב

המחזה העשוי היטב

ידוע גם בכינוי "המחזה העשוי כהלכה". חוק ראשון וחשוב ביותר הוא הרצף המתמשך של מניעי הפעולות. אסור שהנושא והשאלות שמציב המחזה יהיו זרים לקהל. ההזדהות והסבירות חשובים מאוד. בנוסחה השתמשו בין היתר ויקטוריאן סרדו, אז'ן לביש, ז'ורז' פדו והנריק איבסן.
שיכון פאג"י

שיכון פאג"י היא שכונה חרדית קטנה בתוך שכונת סנהדריה בירושלים.
חוליגן אמריקאי

תקציר העלילה

העונה הראשונה עוקבת אחר מתיחה שהתרחשה בתיכון יוקרתי, שהותירה 27 כלי רכב של צוות בית הספר מושחתים, לאחר שרוססו עליהם ציורים של זרגים. ליצן הכיתה, דילן מקסוול, הואשם בביצוע הפשע על ידי בית הספר והושעה לצמיתות. חקירה של המקרה, שמתבצעת על ידי תלמיד השנה השנייה פיטר מלדונדו יחד עם חברו סאם אקלונד, מנסה להוכיח אם אכן דילן עומד מאחורי הפשע.
העונה השנייה עוקבת אחר פיטר וסאם שמנסים לחקור פשע חדש בתיכון הקתולי הפרטי, בו בוצעו שלל "מעשי זוועה" הקשורים בצואה, ביניהם הכנסת חומר משלשל למכונת הלימונדה שבקפיטריה, על ידי מישהו שמכנה את עצמו "פורץ הגללים".
ג'ולי אגי

ביוגרפיה

אגי נולדה בעיר סאנדנס שבמערב נורווגיה, בגיל חמש עשרה החלה לדגמן.
ב-1962 הגיעה למקום השני במיס נורווגיה והשתתפה בתחרות מיס תבל.
ב-1967 עברה לאנגליה על מנת לעבוד כאו פר ולרכוש ידע בשפה האנגלית ולמדה שם גם בבית ספר לשפות.
הופעתה הקולנועית הראשונה הייתה בסרט הנורווגי דל התקציב "Stompa til sjøs" (סטומפה בים) ובסרט הבריטי "שוד" כדיילת. היא הופיעה על שער מגזין פנטהאוז מה שהוביל לקבלת תפקידה בסרט בשרות הוד מלכותה כהלן, הנערה הסקנדינבית. לאחר מכן שיחקה בסרט ההרפתקאות "Creatures the World Forgot", בסרט "Every Home Should Have One" לצד ג'ודי קורנוול ובסרט האימה אודות הרוזן דרקולה "האגדה של שבעת הערפדים הזהובים".
ב-1971 שיחקה בסרט קומי העוסק בשבעת החטאים בנצרות בחלקו של הסרט המדבר על חטא הגרגרנות. ב-1973 גילמה את אשתו של לסלי פיליפס בסרט "לא עכשיו, דרלינג" המבוסס על פארסה בעלת אותו שם. ב-1974 שיחקה בסרט "Craze" עם ג'ק פאלאנס.
ב-2002 פרסמה את ספרה האוטוביוגרפי "עירומה" בו חשפה בין היתר פרטים על הקריירה שלה.
היא נישאה פעמים במהלך שנות השישים ונולדו לה שתי בנות, בנוסף, היא ניהלה תקופה מערכת יחסים עם הסופר הנורווגי אנדרס ביי.
היא למדה היסטוריה ואנגלית באוניברסיטת אוסלו וב-1998 הוכשרה כאחות מוסמכת.
יד טבנקין

היסטוריה

עמותת יד טבנקין נוסדה בשנת 1971 על ידי קבוצת חברים מתוך הקיבוץ המאוחד. ב-1979 נבנה הבית שבו מתקיימת פעילות המוסד, וב-1981 היא נרשמה כעמותה. כמו כן הוקמה קרן המבטיחה את קיומה של העמותה על כל מרכיביה. בין חבריה הראשונים של העמותה נמנו יעקב זק, משה אולניק, פטר גלבוע, ישראל גלילי, זאב כץ, אליעזר לוין, זאב צור, יעקב צור, יוסקה רבינוביץ, דני רוזוליו, יצחק תמיר (סטופה), צבילי בן משה.
מאז 2011 עומד בראש הוועד המנהל אהרון ידלין.

פעילות המרכז

במרכז יד טבנקין קיים ארכיון היסטורי ועכשווי של התנועות הקיבוציות השונות, כמו כן ארכיון של תנועות נוער רבות בארץ ובחו"ל. בארכיון נמצאות אסופות של אנשי ציבור רבים, אוספי עלונים של הקיבוצים, כרזות ומוצגים נוספים. במרכז קיימת ספרייה בעלת אוסף ייחודי בהיקפו בנושא הקיבוץ והקומונות בעולם, הכולל ספרי עיון, ספרי קריאה ועיתונים. 
יד טבנקין מקיים מחקר מקיף בנושאי התנועה הקיבוצית ומדעי החברה, הן בתחום ההיסטורי והן העכשווי. כמו כן, המרכז הוא גם הוצאה לאור שפרסמה מעל 80 ספרים ומוציאה עלון רבעוני. המרכז מעניק מלגות עידוד לעבודות מחקר ועיון.
בסמינר אפעל מתקיימים ימי עיון, סדנאת וכנסים בנושא האגודה השיתופית. הסמינר מסייע ומייעץ לארגונים קואופרטיבים ולקבוצות המעוניינות להקים אגודה שיתופית.
קרב וסטרפלאטה

קרב וסטרפלאטה נערך בתאריכים 1 בספטמבר 1939 - 7 בספטמבר 1939 בחצי האי וסטרפלאטה בדנציג (כיום-גדנסק) בין חיילי גרמניה ופולין. זה היה הקרב שהתחיל את מלחמת העולם השנייה. עמידת חיילי פולין נגד כוח גרמני גדול פי עשרה ומצויד היטב מהווה עד היום השראה לחיילי ואזרחי פולין שעמדו בגבורה נגד הפולש הגרמני.

רקע היסטורי

וסטרפלאטה הוא חצי אי בין מפרץ דנציג ממזרח ובין יובל של הויסלה ממערב שהועמק, בכניסה לנמל דנציג. השם הגרמני של המקום פירושו "המישור המערבי". שם זה נשמר עד היום על ידי הפולנים.
בהחלטת חבר הלאומים מ-1925 הורשו הפולנים להחזיק בוסטרפלאטה 88 חיילים מצוידים בנשק קל. עם התגברות המתח בין פולין לגרמניה הועלה מספר החיילים לכ-200 ובניהם ששה קצינים. המקום בוצר וחומש בתותחי 75 מ"מ, מרגמות, נשק אנטי טנקי, נשק קל ומקלעים. מפקד המקום היה מייג'ור הנריק סוחארסקי. ב-25 באוגוסט 1939 הגיעה אניית הקרב "שלזוויג הולשטיין", לנמל דנציג למה שכונה "ביקור ידידותי" ועגנה כ-150 מטר מוסטרפלאטה, שם הוכרז על מצב חירום.

הקרב

ב-1 בספטמבר 1939 בשעה 04.45 שעון מקומי פתחה שלזוויג הולשטיין במטח עז של תותחים על וסטרפלאטה. אלה היו היריות הראשונות במלחמת העולם השנייה. בחסות ההפגזה תקפו מאות חיילי סער את המוצב אולם הפולנים היו מוכנים. הגרמנים נלכדו במכשולים וגדרות תיל ואש מכוונת של הפולנים גרמה להם לעשרות אבידות, ההתקפה נכשלה.
גם התקפות נוספות נהדפו. ב-2 בספטמבר 1939 הטילו הגרמנים למערכה 60 מטוסי יונקרס Ju 87 שהטילו פצצות במשקל כולל של 2.5 טון וכן הוכנסו למערכה ספינות טורפדו שתקפו את המוצב מכיוון הים. סה"כ מנה הכוח הגרמני כ-3200 לוחמים נגד כ-200 פולנים.
ב-4 בספטמבר 1939 ביקש סוחארסקי להיכנע אבל סגנו, קפטן פרנצ'ישק דוברסקי סירב. הפולנים החזיקו מעמד עד 7 בספטמבר 1939 בשעה 09.45 עת הניפו דגל לבן. הגרמנים הוציאו להורג את הקשר לאחר שסירב למסור להם את הקוד אבל לשאר הלוחמים הם התייחסו כשבויי מלחמה. לפולנים היו 16 הרוגים ו-53 פצועים ולגרמנים היו 200-300 הרוגים ופצועים. 
הגרמנים הופתעו מעמידת הפולנים בוסטרפלאטה והיטלר ביקר במקום מיד לאחר כיבוש פולין כדי לקבל הסבר על הקרב.

אתר הזיכרון

הפולנים הפכו את וסטרפלאטה לאתר זיכרון לגבורה הפולנית. בקצה חצי האי, על גבעה מלאכותית הוקמה ב-1966 אנדרטה ענקית בגובה של 25 מטר. באנדרטה חקוקים שמות אתרי קרבות במלחמת העולם השנייה בה השתתפו חיילים פולנים כמו מונטה קסינו, נורמנדיה, דנקרק, מורמנסק ועוד.
בכניסה לאתר יש מוזיאון קטן עם פרטים על הקרב ובית קברות קטן בו קבורים הנופלים בקרב. המפקד הנריק סוחראסקי נפטר ממחלה ב-1946 ונקבר באיטליה. ב-1 בספטמבר 1971 הוחזר אפרו לפולין ונטמן בבית הקברות בוסטרפלאטה ועליו הצלב הצבאי הפולני שהוענק לו. בדרך לאנדרטה יש 7 תרנים ואתר ל-7 לפידים לזכר שבעת הימים בהם החזיקו הפולנים מעמד. במקום יש כתובת פולנית גדולה: לעולם לא עוד מלחמה.
במקום מתקיימת מדי שנה ב-1 בספטמבר, עצרת זיכרון ממלכתית.