היפותזת ספיר-וורף

בבלשנות, היפותזת ספיר-וורף (אנגלית: Sapir-Whorf hypothesis, בקצרה SWH) קובעת, כי קיים יחס ישיר בין הקטגוריות הלשוניות של השפה בה אדם מדבר לאופן שבו אותו אדם מבין את העולם ומתנהג בו. היפותזה שנויה במחלוקת זו, קרויה על שם הבלשן והאנתרופולוג אדוארד ספיר, ועמיתו-תלמידו, בנג'מין לי וורף.
ישנן מחלוקות על שפות תכנות, הדומות מבחינות מסוימות למחלוקת על ההיפותזה, אך מבחינה טכנית השאלה שם שונה למדי.

גרסאות חזקות וחלשות של ההיפותזה

טענה אפשרית כנגד גרסה חזקה של רעיון זה, הגורסת כי כל מחשבה מעוצבת על ידי השפה, ניתן למצוא בניסיון האישי: לאנשים קשה פעמים רבות להביע עצמם בשל מגבלות בשפה, ולפעמים מרגישים כי השפה אינה מתאימה או מספיקה למה שהם רוצים לומר. ייתכן גם כי יכתבו או יאמרו משהו, אך ירגישו כי "זה אינו בדיוק מה שרציתי לומר", או אינם יכולים למצוא דרך טובה להסביר דבר מה שהם מבינים לאדם אחר. אם כן, ברור כי מה שיחשבו אינו מנוסח במילים, וכי אפשר להבין את המחשבה אף ללא ניסוח. בנוסף ישנן תוצאות המצביעות על כך שיכולת ההבחנה של אנשים בין צבעים דומים מושפעת על ידי גורמים ביולוגיים, ולא על ידי שמות הצבעים בשפתם.

דטרמיניזם לשוני

אחת מהדוגמאות המצוטטות ביותר של "דטרמיניזם לשוני" היא המחקר של וורף של שפת האינוקטיטוט (אסקימואים), שלהם מילים רבות לשלג. הוא טוען כי ריבוי זה מעצב את ראיית העולם של האינואיט, ויוצר אופן קיום אחר מזה של דובר אנגלית, למשל. הרעיון כי לאנשים השוכנים באזורים ארקטיים יש מילים רבות לשלג כונה "אגדה אורבנית" על ידי סטיבן פינקר, הטוען כי אין להם כלל מילים רבות לשלג - לכל היותר 15, וזהו מספר מילים הקיים גם באנגלית. לבד מכך, ההוכחה טריוויאלית. העובדה שלטועמי יינות יש אוצר מילים עשיר על-מנת לדבר על הטעמים שהם מגלים ביינות, אינה ראיה לכך שמוחותיהם עובדים בצורה שונה; היא רק מראה שהם יודעים יותר על יין מהאדם הממוצע. ייתכן, כי גם לחובבי סקי דוברי אנגלית אוצר מילים עשיר בנושאי שלג, בדומה לאינואיט.
לרעיונות אלה יש התנגדות מסוימת בקהילה הבלשנית. מחקרים רבים בזיהוי צבעים בתרבויות שונות הגיעו לתוצאות שונות.
רעיון הדטרמיניזם הלשוני זכה לתחיה מחודשת בעיקר בשל מחקר שערך פטר גורדון שבחן את לשון שבט הפירהה בברזיל. לפי גורדון, שפת שבט זה כוללת רק שלוש מילות ספירה: אחד, שניים והרבה. גורדון מראה על ידי סדרת ניסויים כי אנשי השבט מתקשים בזכירת מספרים הגבוהים משלושה, אך הקשר הסיבתי בין השפה לקשיים אינו ברור. מבקרים טענו כי אם הנבדקים לא יכולים לספור יותר משלוש מסיבה אחרת (למשל, מכיוון שהם ציידים-לקטים נוודים, שאין להם מה לספור ולכן אין כל צורך בתרגול ספירה כזו), הרי שאז אין סיבה לצפות כי בשפתם תהיינה מילים למספרים כאלו. כלומר, חוסר הצורך הוא המסביר את חוסר כשרון הספירה ואת אוצר המילים החסר.

פוליטיקה ונימוסים

יש שניסו לבסס על ההיפותזה רעיונות פוליטיים. לשון פוליטיקלי קורקט נוצרה מהרעיון שהשפה משפיעה על התפיסה, לדוגמה: שימוש בלשון סקסיסטית הופך את מחשבת האדם לסקסיסטית יותר. ההשערה היא ששינוי השפה יוביל לשינוי השיח, ויווצרו חוקי נימוס חדשים, המסמנים שימושים לשוניים מסוימים כעבירה על כללים חברתיים.
סטיבן פינקר טבע את המונח "גלגל הכינויים הנקיים" ("the euphemism treadmill") כדי לתאר את התהליך בו ביטויי "לשון נקייה" סופגים את כל המשמעויות של המילים שבאו להחליף. לדוגמה: מקום בו גרים זקנים בצוותא נקרא בתחילה "מושב זקנים", אך מאחר שהמילה "זקן" נחשבה לבלתי-נימוסית, הפך השם ל"בית אבות", ולאחר מכן ל"בית לגיל הזהב" וכו'.

ספרות בדיונית העוסקת בהיפותזה

הפוטנציאל הפוליטי של ההיפותזה מודגש ביותר בספר "1984", מאת ג'ורג' אורוול, שם ה-"Newspeak" ("שיחדש") החליפה במידת מה את השפה האנגלית, כחלק משינוי תודעה שהשליטים הטוטליטריים רוצים לגרום. במקרה זה, ג'ורג' אורוול טוען כי אם בני אדם לא יוכלו ליצור את המילים הדרושות לשם מרד, הם לא יוכלו למרוד, כאשר "השפה החדשה" נוצרה במטרה למחוק את אותן המילים. לדוגמה, "רע" הפך ל"לא-טוב", והמילה "חופשי" יצאה משימוש לאחר זמן. 
הרעיון של יחסיות לשונית מופיע גם ברומן המדע הבדיוני "חולית" והמשכיו מאת פרנק הרברט. אחת הדמויות (ג'סיקה אטריידס), בעלת הכשרה לשונית רחבה נבהלת מ"אלימות" השפה שמשתמש בה שבט הדררים, כיוון שהיא מאמינה שמילות ומבנה שפתם משקפים תרבות אלימה. 
הרומן של סמואל דלייני , "Babel-17" , עוסק בשפה בדיונית, שאינה מאפשרת לדובריה מחשבה עצמאית, ומכריחה אותם לחשוב רק מחשבות לוגיות לחלוטין. בשפה זו הם משתמשים ככלי נשק, מכיוון שהיא אמורה להפוך את כל שלומדה לבוגד. ברומן, השפה בבל-17 מדומה לשפות מחשב, שאינן מאפשרות טעויות או קביעות לא מדויקות.
בספר "המנושל" מאת אורסולה לה גווין, השימוש בביטויי שייכות בכוכב האנרכיסטי אנארס, מדוכא. דוגמה לכך ניתנת כאשר ילדה קטנה אומרת לשבק (גיבור הספר): "תוכל לחלוק אתי את הממחטה בה אני משתמשת", במקום להגיד "תוכל לשאול ממני את הממחטה שלי". הרעיון הוא שהממחטה אינה שייכת לילדה, אלא רק נישאת על ידה וברגע בו תפסיק להשתמש בה היא לא תישא אותה יותר. השפה המדוברת באנארס, פראבית, היא שפה בנויה המשקפת הבטים רבים של היסודות הפילוסופיים של האנרכו-סינדיקליזם המוצגים בספר.
סדרת הספרי המדע הבדיוני הפמיניסטי "שפת אם" מאת סוזט היידן אלגין, עוסקת במאבק קבוצת נשים בלשניות בעזרת המצאת שפה שנועדה לנשים. השפה, "לאאדן", נועדה כדי להתמודד עם מגבלות השפה האנדרוצנטרית על נשים, שנאלצות להגיב "אני יודעת שאמרתי את זה, אבל אני התכוונתי למשהו אחר". אלגין טוענת שהשפות הטבעיות המערביות עשויות להיות מתאימות יותר להבעת עמדותיהם של גברים מאשר נשים.
בסיפור המדע הבדיוני "סיפור חייך"  מאת טד צ'יאנג, נבחנת אפשרות שרכישת שפה חייזרית תשנה את מבנה התודעה האנושית. הסיפור עובד בשנת 2016 לסרט בשם "המפגש".