עמק יוסמיטי

תיאור

עמק יוסמיטי שוכן במורדות המערביים של הרי סיירה נבדה, 240 קילומטרים מזרחית לסן פרנסיסקו. הוא משתרע לאורך 12 קילומטרים בכיוון כללי ממזרח למערב ורוחבו בממוצע 1,600 מטרים.
עמק יוסמיטי מייצג רק אחוז אחד משטח הפארק, אבל זה המקום שאליו מגיעים רוב המבקרים ובו הם בדרך כלל נשארים. למעלה מחצי תריסר ערוצי נחלים המסתיימים במפלים זורמים בעמקים התלויים שבקצה מצוקי הגרניט בגובה שבין 900 ל-1,200 מטרים מעל קרקעית העמק, שהיא בעצמה בגובה 1,200 מטרים מעל פני הים. המים ממפלים אלו זורמים לתוך ערוץ הנהר מרסד הזורם מהקצה המערבי של העמק, בקניון עד עמק סן חואקין. על הקרקעית השטוחה של עמק יוסמיטי יש יערות וכרי עשב פתוחים נרחבים שמהם אפשר להשקיף על הנופים עוצרי הנשימה של הרכסים מסביב ומפלי המים.
בעת הכניסה לעמק יוסמיטי ממערב נקודת המבט הראשונה שרואים המבקרים הוא נקודת התצפית הידועה בשם "תצפית המנהרה" (Tunnel View). ציורים רבים המתארים את העמק נעשו מנקודה זו, ולכן קרא שירות הפארקים לאתר זה "נקודת האמן" (Artist Point).
המבט מהקצה המערבי של העמק הנמוך יותר חושף את מונולית הגרניט הגדול אל קפיטן משמאל, וסלעי הקתדרלה (Cathedral Rocks) מימין יחד עם מפל ברידלוויל ("הינומת הכלה"). בהמשך הדרך העמק מתרחב לפתע עם צריחי הקתדרלה (Cathedral Spires) ואז האובליסק של סלע הסנטינל (Sentinel Rock – "סלע השומר") מדרום. בקצה השני של העמק בולטים הצוקים הקרויים "שלושת האחים" (Three Brothers), המתרוממים זה מעל זה כמו גמלונים הבנויים באותה זווית – הפסגה הגבוהה ביותר היא פסגת איגל (Eagle Peak), שתי הפסגות מתחתיה ידועות כ"האח האמצעי" ו"האח הנמוך".
בנקודה זו העמק מתעקל קלות שמאל, כלפי צפון, ואז מתחיל העיקול הגדול בחזרה ימינה, כשמפלי יוסמיטי מצפון, אחריהם סלעי הרויאל ארצ'ס (Royal Arches – "קשתות מלכותיות"), שמעליהם הנורת' דום (North Dome – "הכיפה הצפונית"). ממול מדרום נמצאת נקודת גליישר (Glacier Point – "נקודת הקרחון"), 975 מטרים מעל קרקעית העמק. בנקודה זו העמק מתפצל לשניים, זרוע אחת פונה לצפון-מזרח, כשהזרוע השנייה מתעקלת מדרום לדרום-מזרח. בין שניהם בקצה המזרחי של העמק מתנשא צוק הגרניט המכונה האף דום (Half Dome – "חצי כיפה"), תוואי הנוף הטבעי המפורסם והמוכר ביותר בסיירה נבדה. מעל להאף דום ולכיוון צפון-מזרח נמצאת פסגת "קלאודס רסט" (Cloud's Rest – "מנוחת העננים"), שבגובה 3,025 מטרים היא המקום הגבוה ביותר סביב עמק יוסמיטי.

גאולוגיה

תוואי הנוף בעמק יוסמיטי עשויים מסלע גרניטי שמקורו במחדר פלוטוני עמוק במעבה האדמה בשלהי הקרטיקון. במהלך השנים התרומם רכס סיירה נבדה וסלע זה נחשף על פני הקרקע עקב סחיפה.
הסלעים הגרניטיים העתיקים ביותר הם בני 114 מיליון שנה והם מצויים לאורך קניון הנהר מרסד מערבית לעמק. המחדר הפלוטוני של אל קפיטן הוא המקור למרבית המסלע הגרניטי המהווה את מרבית החלק המרכזי של העמק, כולל סלעי הקתדרלה, שלושת האחים ואל קפיטן. הפלוטון הצעיר ביותר בעמק יוסמיטי הוא הגרנודיורט בן ה-87 מיליון שנים של האף דום, המהווה את מרבית המסלע בנקודת התצפית גליישר (Glacier Point), הרויאל ארצ'ס וגוש הסלע האף דום שעל שמו הוא קרוי.
במשך 30 מיליון השנים האחרונות מילאו קרחונים מדי פעם את מרבית העמק. ההתקרחנות האחרונה ביותר, בעידן הקרחון ויסקונסין (Wisconsinian glaciation), לא הייתה החמורה ביותר. עידני קרח קודמים לעידן הקרחון ויסקונסין היו קרים יותר ונמשכו זמן רב יותר. הקרחונים שנוצרו אז היו עצומים וכיסו לחלוטין את כל תוואי הנוף סביב עמק יוסמיטי לבד מהאף דום, פסגת איגל (Eagle Peak), כיפת סנטינל (Sentinel Dome) והקצה העליון של אל קפיטן. לעומתם הגיעו הקרחונים מעידן הקרחון ויסקונסין רק עד מפל ברידלווייל בעמק. הקרחונים הרחיבו את העמק, אבל מרבית רוחבו של העמק הוא תוצאה של סחיפה קודמת מפלגי מים ותנועת בלית לאורך סדקים בקירות העמק.
לאחר שקרחונים אלו נסוגו נוצרו סדרה של אגמים בקרקעית העמק המכונה אגם יוסמיטי הקדום באורך של קרוב ל-9 קילומטרים, שמקורם במורנת קצה בבסיס אל קפיטן שחסמה את נתיבו של הנהר מרסד. קרקעית העמק השטוחה מקורה במשקעים ששקעו באגמים אלו (הקרחונים האחרונים היו קטנים ולא הסירו את מרבית משקעי האגמים הקדומים). האגמים התמלאו לגמרי במשקעים והפכו לאחו ביצתי.
הקרחונים המקבילים של קניון טנאיה והקניון הקטן של יוסמיטי היו בשיא גודלם בעומק של 600 מטרים לפני שהם זרמו לעמק יוסמיטי בסמוך לבסיסו של האף דום. הם גם יצרו את קלאוד רסט שמאחורי האף דום כגב חדיד (פסגה משוננת - arête).
בסמוך לנקודת גליישר יש 600 מטרים שברובם משקעים קרחוניים המורכבים מלפחות שישה אירועי השקעה באגם יוסמיטי הקדום. במקום זה חצבו קרחונים גבוהים ועצומים, מהעידנים שקדמו לעידן הקרחון ויסקונסין, ברצפת העמק הסלעית. הקרחונים הקטנים בהרבה של עידן הקרחון ויסקונסין השקיעו במקום זה סחף קרחוני.

ילידים

אינדיאנים חיו באזור יוסמיטי במשך לפחות 8,000 שנים. העדות הראשונה שיש בידינו לתושבים הקדומים של העמק הם שבט האינדיאנים שכינו את העמק "אה-ווה-ני" (Ah-wah-nee) ואת עצמם בשם אהוונצ'י (Ahwahnechee). לבני שבט זה היו קשרי מסחר ומשפחה עם הפאיוט של אגם מונו מהצד המזרחי של רכס הסיירה נבדה. מדי שנה הם נהגו לשרוף את הצמחייה על קרקעית העמק, מה שעודד צמיחה של אלון שחור קליפורני ושמר את הכרים והיערות פתוחים. השריפה השיגה שתי מטרות: הגנה על אספקת המזון העיקרי שלהם, בלוטים, והפחתת הסיכוי למארב. בזמן המפגש הראשון עם האירופאים עמד בראשם הצ'יף טנאיה, שגדל עם אימו בקרב בני הפאיוט של אגם מונו.

גדוד מריפוסה והתיירים הראשונים

האירופאים הראשונים שראו את עמק יוסמיטי היו כנראה חברים בחבורת ג'וזף ווקר שב-1833 הייתה הראשונה לחצות את סיירה נבדה ממזרח למערב. התיאורים הראשונים של יוסמיטי, לעומת זאת, הגיעו כמעט 20 שנה מאוחר יותר. הבהלה לזהב של 1849 הובילה לעימותים בין הכורים לבין הילידים, והמדינה הקימה את גדוד המתנדבים מריפוסה (Mariposa) כמשלחת עונשין נגד ילידי אזור יוסמיטי. ב-1851, הוביל את הגדוד מייג'ור ג'ים סוואג' (Jim Savage), שעל עמדת המסחר שלו שעל הנהר מרסד פשטו בני האהוונצ'י. פשיטה זו ומשלחות אחרות אלצו את הצ'יף טנאיה והאהוונצ'י לשהות חודשים בשמורה בעמק סן חואקין. בני השבט שבו לעמק שנה אחר-כך, אך נאלצו למצוא מקלט בין הפאיוט של אגם מונו לאחר התנגשויות נוספות עם הכורים. רוב בני השבט נרדפו בחזרה לעמק ונהרגו בידי הפאיוט אחרי שפגעו בהכנסת האורחים על ידי גניבת סוסים.
אף שחברי המשלחת הראשונה של גדוד מריפוסה שמעו שמועות על מה שניתן יהיה למצוא במעלה נהר המרסד, אף אחד מהם לא היה מוכן למראה שנגלה לעיניהם ב-27 במרץ 1851 במקום שקרוי כיום "אולד אינספרשן פוינט" (Old Inspiration Point – נקודת ההשראה העתיקה, סמוך לנקודת תצפית המנהרה). מאוחר יותר כתב ד"ר לפאייט באנל (Lafayette Bunnell), ממשתתפי גדוד מריפוסה:
הגדולה של התפאורה רוככה על ידי הערפל שהיה תלוי מעל העמק – קל כמו קורי עכביש – ועל ידי העננים שהעמו חלקית את הצוקים הגבוהים ואת ההרים. ערפול זה של הראייה, אך הגביר את יראת-הכבוד שבה שמתי לב לכך, וככל שהבטתי, נדמה היה כי תחושה משונה של ריגוש מילאה את כל הווייתי, ומצאתי את עיני דומעות ברגש
— Lafayette Houghton Bunnell, Discovery of the Yosemite, and the Indian War of 1851, which Led to that Event
הגדוד חנה אותו לילה על קרקעית העמק וחבריו הסכימו עם ההצעה שהעלה ד"ר באנל לכנות את העמק יוסמיטי, משום שסברו, בטעות, כי כך כינו הילידים את העמק. באנל היה גם הראשון מבין רבים שהעריכו בחסר את גובה קירות העמק. עיתון מסן פרנסיסקו דרש כי יקצץ בחצי את ההערכה שלו לגובה שולי העמק, שב-450 מטרים כבר הייתה מתחת למחצית הגובה האמיתי.
ג'יימס האצ'ינגס (James Hutchings) - שאירגן את חבורת התיירים הראשונה לעמק ב-1855 - והאמן תומאס איירס (Thomas Ayers) היו אחראים לרוב הפרסום המוקדם ביותר על יוסמיטי, שגרם לכתיבת מאמרים וגיליונות שלמים של כתבי עת המוקדשים לעמק. יצירות האמנות המפורטות מאוד של איירס שחטאו בהגזמה זוויתית, ותיאוריו הכתובים הופצו ברחבי המדינה ותערוכת אמנות של רישומיו נערכה בעיר ניו יורק.
שניים מקבוצת התיירים הראשונה של האצ'ינגס, מילטון ויוסטון מאן, בנו את מסלול האגרה הראשון לתוך העמק. עם התפתחותם של המלונות הראשונים באזור נסללו דרכים אחרות. פרדסים נשתלו וחיות משק החלו לרעות בשדות העמק תוך גרימת נזק למערכות האקולוגיות המקומיות כתוצאה מכך.

יוסמיטי: הפארק הראשון

תושבי החוף המזרחי החלו להעריך את העמק כתוצאה מציוריו של איירס וקמה תנועה שנועדה לשמר אותו. אישים רבי השפעה כדוגמת גאלן קלארק (Galen Clark‏; 1910-1814), הכומר תומאס סטאר קינג (Thomas Starr King‏; 1864-1824) ואדריכל הנוף פרדריק לו אולמסטד היו בין האישים שהאיצו בסנטור ג'ון קונס (John Conness) מקליפורניה לנסות לשמר את יוסמיטי.
ב-30 ביוני 1864 חתם נשיא ארצות הברית אברהם לינקולן על החוק שהעניק את עמק יוסמיטי ואת חורשת מריפוסה של עצי הסקוויה הענקית למדינת קליפורניה "עבור שימוש הציבור, לנוח ולנפוש", שתי החלקות "תהיינה בלתי ניתנות לערעור לעולם". זו הייתה הפעם הראשונה בהיסטוריה שהממשלה הפדרלית הקצתה שטחי נוף רק כדי להגן עליהם ולאפשר את ההנאה מהם לכולם.
הכרזה על שטח כפארק אינה מספיקה על מנת להגן עליו. קליפורניה לא הקימה מנהל עבור הפארק עד 1866, כאשר המדינה מינתה את גאלן קלארק כשומר הפארק. אחר-כך התנהלו דיונים משפטים במשך 11 שנים כנגד אנשים שטענו לבעלות על שטחים בעמק. האתגר של התיירות הגוברת, הצורך לסלול תחילה דרכים למרכבות, ואז מסילת הברזל של עמק יוסמיטי (פעלה בין 1907 ל-1945), יחד עם בתי מלון ומתקנים נוספים בעמק ובסביבתו קיבל מענה עד סוף המאה ה-19. אבל לעמק נגרם נזק סביבתי ניכר בתקופה זו. הבעיות שנגרמו לפארק יוסמיטי תחת הניהול של המדינה היו בין הגורמים להקמת הפארק הלאומי ילוסטון כפארק הלאומי הראשון ב-1872.
בשל הקושי בנסיעה לשם, הגיעו המבקרים הראשונים לעמק למשך כמה שבועות עד כמה חודשים, לעיתים קרובות כמשפחות שלמות עם רכושם. משום כך הוקמו המלונות הראשונים עבור שהייה ממושכת, ונועדו בעיקר ללקוחות עשירים, אשר יכלו לבלות תקופות ארוכות מחוץ לבית. אחד המלונות האלה, מלון ואוונה (Wawona Hotel), שנבנה בשנות ה-80 של המאה ה-19, עדיין פועל.
אחר שהעמק הפך לפארק, היה עדיין השטח שסביבו מטרה לכריתת עצים, לכרייה ולרעיית מקנה. ג'ון מיור פרסם את הנזק שנגרם לכרי הדשא התת-אלפיניים הסובבים את העמק ובשנת 1890 הקימה הממשלה פארק לאומי שכלל שטח הרבה יותר גדול, המקיף את עמק יוסמיטי ואת חורשת מריפוסה. בדומה לילוסטון היה הפארק הפדרלי החדש תחת שלטון הצבא האמריקני עד 1914. ב-1906 ויתרה המדינה על העמק וחורשת מריפוסה והם עברו לבעלות הממשלה הפדרלית. שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית, קיבל לידיו את ניהול הפארק עם הקמתו בשנת 1916.

היסטוריה מודרנית

לאחר הקמתו של שירות הפארקים החזיקו בעלי מלון נפרדים רבים בחוזי זיכיון נפרדים. חברת פארק יוסמיטי (Yosemite Park Company) בנתה את יוסמיטי לודג', ולכפר יוסמיטי הייתה קבוצת סוחרים משלו. שריפה הרסה חלק ממלונות העמק המקוריים ובעלי זיכיונות באו והלכו עד ששירות הפארקים הכריח את שתי החברות הגדולות להתמזג כדי שניתן יהיה להעניק חוזה זיכיון אחד. בשנת 1925 הפכו שתי החברות המשפחתיות לחברת קארי ופארק יוסמיטי (Yosemite Park and Curry Company), ובנו והפעילו את מלון אהוונצ'י (Ahwahnee Hotel) כמשרדי החברה במשך שנים, תוך יצירת מספר מסורות, כולל ארוחת ברסברידג' (Bracebridge dinner).
כפר קארי (Curry Village) היה אתר שממנו צפו תיירים על מפלי האש של יוסמיטי. "מפלים" אלו היו בפועל מקבצים גדולים של גחלים לוהטים אדומים שהושלכו מנקודת גליישר. שירות הפארקים הפסיק מנהג זה ב-1969 כחלק מתהליך ארוך של הפסקת השימוש באטרקציות מלאכותיות.
ב-6 ביולי 1996 התרסקה מפולת סלעים ששקלו בין 60,000 ל-80,000 טון 550 מטרים לתוך העמק מהצד המזרחי של נקודת גליישר במהירות של 260 קילומטרים לשעה. אבק אפף חלק זה של העמק במשך ימים, והרוח שנוצרה מהאוויר שנדחק בשל המפולת הגיעה למהירות של 480 קילומטרים לשעה. אדם אחד נהרג במפולת.
עמק יוסמיטי הוא אתר מאתרי טיפוס הסלעים החשובים בעולם. הקירות הזקופים הגבוהים של צוקי הגרניט שימשו לאין ספור טיפוסים מאז שנות ה-50 של המאה ה-20 ומתחו את היכולות של המטפסים לשיאים חדשים. בעוד שמסורתית נהגו המטפסים לטפס על הקירות במשך כמה ימים כשהם מצמידים מאהל לקיר הסלע, מאפשרים טכניקות טיפוס מודרניות לסייע למטפסים לעלות על הצוק במשך כמה שעות בלבד. מטפסי סלעים רבים שוהים במחנה 4 על קרקעית העמק לפני תחילת הטיפוס על הקירות הגבוהים.
אל קפיטן הוטבע על צד הערך של המטבע קוורטר משנת 2010. שביל ההליכה אל פסגת האף דום הוא אחד השבילים הפופולריים מהעמק והוא צפוף במיוחד. הפארק דורש כיום השגת רישיון על מנת להשתמש בשביל ההליכה, ב-2011 נמכרו כל הרישיונות זמן קצר לאחר שהיו זמינים. הפארק משתמש בהגרלה עבור מטיילים שרוצים להשתמש בשביל.

תוכנית הנהר מרסד

ב-1987 הגדיר הקונגרס של ארצות הברית קרוב ל-200 קילומטרים של נהר המרסד כנהר פראי ונופי (Wild and Scenic River). הפארק הלאומי יוסמיטי כולל 130 קילומטרים מתוכם, ובעמק כלולים 13 קילומטרים. הגדרה זו "...תשמר את הנהר מרסד כנהר הזורם בחופשיות ותגן על איכות המים והתכונות יוצאות הדופן הגורמות לנהר לשאת בכבוד את התואר". במרץ 2014 פרסם שירות הפארקים את "תוכנית הניהול המקיפה לנהר מרסד הנופי והפראי" המטפלת בשימור הנהר, בטיחות, ובשיפור חוויית המבקרים בפארק. התוכנית תשחזר כרי עשב ואזורי גדות הנחל ותסלק כבישים לא חיוניים. קיבולת המחנאות תגדל ב-37%, ושירותי נופש יורחבו. התוכנית כוללת הגדלה של 8% של מקומות החנייה למבקרים ליום אחד לעמק יוסמיטי, כולל מגרש חניה חדש ובו מקום ל-300 מכוניות. התוכנית תאפשר לעמק להכיל שיא של 20,100 מבקרים ליום.
על התוכנית נמתחה ביקורת בכך שנתנה עדיפות למבקרים בפארק מול שימור הנהר והעמק. המבקרים מאמינים שיש להטיל מגבלות נוספות על מספר הרכבים ומקומות החניה בעמק, ולשים דגש יותר גדול על תחבורה ציבורית. בימי קיץ עמוסים עלולים להיות עיכובים ארוכים ופקקי תנועה בכניסה ליוסמיטי.