google/wiki40b huggingface dataset:
חיים ליברמן (עיתונאי)

חיים ליברמן (ביידיש: ליבערמאן; באנגלית: Chaim (Herman) Lieberman;‏ 1890 (או 1889) – 16 במאי 1963, כ"ב באייר תשכ"ג) היה עיתונאי, מבקר ספרות ומסאי יידי אמריקאי ידוע, בעל טור ב"פאָרווערטס", שנודע במאמריו החריפים והפולמוסניים.

ביוגרפיה

חיים ליברמן נולד בשנת 1890 בקוֹלְק (קאָלק, Kolki) שבווהלין, רוסיה (אוקראינה). התחנך ב"חדר" ובבית ספר יהודי מתקדם.
בשנת 1905, בנעוריו, היה בין היהודים הרבים מרוסיה שהיגרו לארצות הברית. שם המשיך את לימודיו בסיטי קולג' של ניו יורק (1907-10) ולאחר מכן בקולומביה קולג' (אוניברסיטת קולומביה), שם קיבל תואר בוגר ב-1926 והמשיך ללימודים מתקדמים בספרות, פילוסופיה ופסיכולוגיה. בשנת 1930 הצטרף לציונות הדתית.
כתב ספר פולמוסי נגד כתביו של שלום אש שנראו בעיניו מיסיונריים. ספרו שנכתב ביידיש תורגם לעברית בשם "נצרותו של שלום אש: תגובה על כתביו המיסיונריים" (תל אביב, 1954).
בשנת 1924 הצטרף לעיתון "פאָרווערטס", שבו כתב עד מותו.
ליברמן נפטר ב-1963, בגיל 73.
יאיר הוכנר

ביוגרפיה

בשנת 2005 יצא "ילדים טובים" - סרט הביכורים של הוכנר, אותו כתב, הפיק וביים. הסרט, בו מככבים דניאל אפרת, יובל רז ונילי צרויה, מתאר את שגרת חייהם של מני וטל, נערי ליווי בתל אביב שמתאהבים האחד בשני. הסרט השתתף בכ-40 פסטיבלים ברחבי העולם, בהם זכה בפרסים שונים, לרבות בפרס "תגלית השנה" בפסטיבלי הקולנוע הגאים בניו יורק ולוס אנג'לס, ובפרס "הסרט הטוב ביותר" במונטריאול.
בשנת 2008 יצא סרטו העלילתי השני באורך מלא כבמאי וכתסריטאי. הסרט התקבל לפסטיבל ונציה ונבחר לבחירה הרשמית בתחרות האריה הקווירי.
עוד בשנת 2008, יצא הסרט "פאקינג דיפרנט תל אביב", המורכב ממספר סרטים קצרים. ביניהם, "ספסל ימין ושמאל" בבימויו של הוכנר ובכיכובן של אביטל ברק, ליאת אקטע וגילה גולדשטיין. הסרט נבחר להיות סרט הפתיחה של הפסטיבל הבינלאומי לקולנוע גאה 2008, והבחירה הרשמית הפסטיבל הבינלאומי של ברלין - מסגרת הפנורמה 2009.
בשנת 2017, הודיע הוכנר על פרישתו מתפקידו כמנהל פסטיבל הקולנוע הגאה TLVFest.
רודזיה במשחקים הפאראלימפיים

היסטוריה

המשלחת הראשונה אותה שלחה רודזיה למשחקים הפאראלימפיים הייתה כבר במהדורת המשחקים הראשונה, ברומא 1960, והייתה למשלחת האפריקאית היחידה בטורניר. המדינה שלחה לטורניר ספורטאית אחת, מרגרט הארימן, שהתחרתה בחץ וקשת ושחייה תחרותית. הארימן נחלה הצלחה רבה, כשזכתה במדליה פאראלימפית בכל אחד מחמשת המקצועות בהם השתתפה. שתי מדליות זהב בחץ וקשת, מדליית כסף ושתי מדליות ארד במקצועות השחייה.
אל טורניר המשחקים הבא באולימפיאדת הנכים טוקיו (1964) שלחה רודזיה משלחת של שישה ספורטאים (ארבעה גברים ושתי נשים). גם בטורניר זה זכתה הארימן בשתי מדליות זהב במקצועות החץ וקשת. ליונט גילקריסט התבלטה גם כן במשלחת כשזכתה ובמקצועות האתלטיקה בשתי מדליות זהב ושתי מדליות כסף, ובשלוש מדליות זהב, ומדליית כסף נוספת במקצועות השחייה. סך הכל זכתה המשלחת הרודזית ב-17 מדליות פאראלימפיות. (עם שיא של 10 מדליות זהב עליהן הוסיפה 5 כסף ושתי מדליות ארד)
המשלחת הפאראלימפית של רודזיה המשיכה לגדול גם באולימפיאדת הנכים תל אביב (1968). היא שלחה 15 ספורטאים (7 גברים ו-8 נשים) שהשיבו ב-20 מדליות פאראלימפיות. באולימפיאדת הנכים היידלברג (1972) בלטה סנדרה ג'יימס במשלחת הפאראלימפית. ג'יימס זכתה בשתי מדליות זהב (בהטלת כידון ובשחייה בסגנון חופשי) עליהן הוסיפה שתי מדליות כסף ומדליית ארד אחת.
ביאנקה אשל גרשוני

ביאנקה אשל גרשוני (נולדה ב-25 בנובמבר 1932) היא אמנית וצורפת ישראלית.
עבודותיה של ביאנקה אשל גרשוני נעות בין תכשיטים פיסוליים, אסמבלאז'ים, פיסול וציור, ומשלבות חומרים וחפצים נחותים והמוניים לצד גבוהים. יצירותיה משלבות סיפור אוטוביוגרפי ואלמנטים מיתולוגיים, והן בעלות איכויות של פטיש. אשל גרשוני היא אחת האמניות הישראליות הראשונות שהתייחסה בעבודותיה לחוויה הנשית, ועסקה בחומרים "נשיים". ]

ביוגרפיה

ביאנקה אשל גרשוני נולדה בשנת 1932 בסופיה, בולגריה. בשנת 1939 עלתה לארץ ישראל. בעלה הראשון היה טייס בחיל האוויר שנהרג במסגרת מבצע סיני. בשנות השישים למדה אמנות ב"מכון אבני", שם הכירה את בעלה השני, הפסל והצייר משה גרשוני, לו נישאה בשנת 1964.
את מלאכת הצורפות היא למדה באופן עצמי. בין השנים 1986–1997 לימדה במחלקה לצורפות ב"בצלאל".
הציגה בתערוכות רבות במוזיאונים ובגלריות.
עבודותיה מצויות באוספים שונים ובהם אוסף מוזיאון תל אביב לאמנות, מוזיאון ישראל, המוזיאון לתכשיטים בפפורצהיים, גרמניה ועוד.
לצד בתה מנשואיה הראשונים, אשל גרשוני היא אמם של האמנים ארם גרשוני ואורי גרשוני.
ביאנקה אשל גרשוני החלה בעיצוב תכשיטים בשנות השישים. היא הייתה מחלוצות החידושים בעיצוב התכשיט המסורתי. יצירותיה שילבו מתכות אצילות לצד חומרים זולים ובלתי שגרתיים כמו פורצלן, גבס וזפת, ובהמשך אף נוספו להם חפצים מן המוכן. ב-1977 הציגה תערוכת יחיד של תכשיטיה במוזיאון ישראל באצירת יונה פישר.
בשנות השמונים החלה אשל-גרשוני ליצור אסמבלאז'ים גדולי ממדים עשירים בחומרים, דימויים וצבעים. העבודות שילבו חפצים וחומרי פיסול שעברו תהליך מטשטש בעזרת לכה וצבעי שמן. ב-1985 הציגה תערוכת יחיד במוזיאון תל אביב באצירת שרה בריטברג-סמל שעסקה, כהגדרת האוצרת, ב"מאבק המינים ודימוי העולם ממעמקי העמדה הנפשית של האשה". יסודות הקורבנות והמוות היו מרכזיים ביצירות אלה.
החל מאמצע שנות השמונים התקטנו העבודות והוכנסו לתיבות זכוכית. "התיאטרון של ביאנקה אשל גרשוני המשיך לפעול, אך התמזער למיניאטורה". היסוד הנרטיבי, הלך והסתעף: טקסי קבורה ואבל, נישואין ולידה, תוך קיום דיאלוג עם פולחני פריון ומוות נוצריים ועממיים.
פסליה של אשל-גרשוני, כתב מבקר האמנות, איתמר לוי, הם "בארוקיים, אקסטטיים, גופניים וייצריים מאד. העבודה מתקשרת עם חוויות נפשיות וגופניות, עם מיתוסים וקונוטציות תרבותיות [...] כשביאנקה אשל-גרשוני במיטבה, המשמעות יוצאת מהבטן ונקלטת דרך הבטן".
החל מתחילת שנות ה-90 הופך הצב לדימוי מרכזי ביצירתה. הצב הוא "דימוי מובהק של העצמי הנתון בדיאלקטיקות של הסתרה והתגלות, של התכנסות ושל פריסה וכמובן של מוות ולידה החדש". ב-2001 הציגה אשל גרשוני תערוכה במוזיאון תל אביב באצירת סורין הלר ובה כלי קיבול: אגרטלים, קערות, כדים ואגנים, המזכירים תשמישי פולחן ומצבות. בעבודות הופיע הצב כדימוי מרכזי.
ניכרת ביצירות מורשת יוונית קלאסית לצד השפעה של תרבות ודת בלקניים.
ב-2009 הוענק לביאנקה אשל-גרשוני פרס מפעל חיים מטעם משרד התרבות והספורט. בנימוקי הפרס נכתב: "ביאנקה אשל-גרשוני לא היססה לחבר בין 'גבוה' ל'נמוך' באופן שהיה כמעט חילול קודש באותן שנים [...] בסגנונה ובעולם התכנים שהציגה, סימנה ביאנקה אשל גרשוני מהלכים שהחלו להתגבש בעולם האמנות בישראל ומחוצה לה: העניין באמנות נשים ובמלאכת-יד כאחד ממאפייני היצירה הנשית, הפתיחות לאמנות בעלת היבטים ביוגרפיים, החזרה לנרטיביות, לחומריות, לרגש, וכמובן, ערבוב התחומים וחציית הגבולות שמאפיינים מגמות פוסט-מודרניות".
אנושי, אנושי מדי

סגנון ומבנה

ספרו הראשון של ניטשה, הולדת הטרגדיה, כתוב בסגנון רציף וקריא. בספרו "אנושי, אנושי מדי", מציג ניטשה סגנון כתיבה חדש הבנוי כקובץ אפוריזמים (מכתמים) באורכים משתנים. ניטשה אימץ את הסגנון החדש והמשיך להשתמש בו ברבים מספריו הבאים. הסגנון מתאים את עצמו לרבים מהרעיונות המובעים בספר, חלקם בני שורה אחת ואחרים על פני מספר עמודים. ייתכן והסגנון התמציתי קשור גם להידרדרות במצבו הבריאותי של ניטשה, שבשעת כתיבת הספר כבר סבל מקשיי ראייה ומיגרנות קשות. בשנת 1879, שנה לאחר פרסום הספר, הוא נאלץ לעזוב את משרת הפרופסורה בה החזיק באוניברסיטת בזל, מפאת מצבו הבריאותי הרעוע. 668 האפוריזמים המופיעים בחלקו הראשון של הספר, מחולקים לתשעה פרקים על פי נושאים, שיר קצר ואפילוג. החלק השני והשלישי מוסיפים 408 ו-350 אפוריזמים נוספים, בהתאמה.
טייפודונג-2

טייפודונג־2 אן TD-2‏ (בקוריאנית: 대포동 2호, בעברית: "תותח גדול") הוא הכינוי שניתן לטיל בליסטי תלת־שלבי תוצרת קוריאה הצפונית. קדם לו הטייפודונג־1. מעט ידוע על תכנון הטיל. ב־5 ביולי 2006 דווח כי צפון קוריאה ביצעה ניסוי טיסה של הטיל, ועל־פי דיווחים ראשוניים, הטיל כשל לאחר 35–40 שניות לאחר השיגור, והתרסק לתוך הים. על־פי דיווח של NBC תוכנן שיגור של טיל שני וייתכן שלישי.
על־פי גודלו של הטיל, הרכב הדלק, ונפח הדלק האפשרי, מוערך כי גרסה דו־שלבית של הטיל היא בעלת טווח של כ־4,000 ק"מ (2,500 מייל) וגרסה תלת־שלבית של הטיל מסוגלת להגיע עד למרחק של 4,500 ק"מ (2,800 מייל). זמן הבעירה של כל שלב הוא מעט יותר מ־100 שניות, מה שמאפשר לטיל לבעור 5 או 6 דקות. גרסאות עתידיות אפשריות של הטיל עשויות להיות בעלות טווח של 9,000 ק"מ (5,600 מייל). בטווח המרבי שלו, יכול הטייפודונג־2 לשאת ראש קרב במשקל קטן מ־500 ק"ג. זהו כנראה גודל קטן בסדר גודל מהמשקל של התקן גרעיני כלשהו הנמצא ברשות צפון קוריאה.

פרטים

על־פי קים קיל סאן, עובד לשעבר במחלקת הפרסומים של אחד ממרכזי המחקר החשובים של צפון קוריאה, צפון קוריאה החלה בפיתוח הטיל ב־1987. מעט מידע על המפרט הטכני של הטיל נחשפו לציבור, אפילו השם "טייפודונג־2" הוא כינוי שניתן על ידי סוכנויות מחוץ לקוריאה הצפונית למה שמאמינים שהוא היורש של הטייפודונג־1. השלב הראשון של הטייפודונג־2 ככל הנראה עושה שימוש בנגזרת של מנוע דלק נוזלי (דלק TM-185 ומחמצן AK-27I), והשלב השני ככל הנראה משתמש בטיל הרודונג. תלוי בטווח, המשקל המוערך של ראש הקרב נע בין 700-1,000 ק"ג לטווחים קצרים, מה שהופך אותו מתאים לנשיאת ראש קרב קונבנציונלי או בלתי קונבנציונלי, כמו גם לווין. בטווח המרבי שלו, הטייפודונג־2 יכול על־פי הערכות לשאת ראש קרב של במשקל קטן מ־500 ק"ג. צפון קוריאה טרם הציגה יכולת לייצור רכב לכניסה מחדש לאטמוספירה שעובד. קיימים ספקות לגבי היכולת של הטייפודונג־2 לשאת נשק במדויק בעתיד הקרוב.

ניסוי טיסה

ניסוי טיסה של הטייפודונג־2 בוצע ב־5 ביולי 2006 מאתר הניסויים מוסודאן־רי. על־פי דיווחים ראשוניים, הטיל כשל בסביבות 35–40 שניות לאחר השיגור, והתרסק לתוך הים. על־פי הדיווחים, בנוסף לטייפודונג־2 שיגרה קוריאה הצפונית עוד לפחות חמישה טילים, בהם שני טילי רודונג־2, טיל סקאד, ואפשר שטייפודונג־2 נוסף.
נחום סלושץ

ביוגרפיה

סלושץ נולד בסמורגון שבפלך וילנה שבמערב האימפריה הרוסית (בתחום המושב היהודי; כיום בבלארוס), בנם של הרב והסופר העברי חובב ציון דוד שלמה סלושץ (1852–1906) ורבקה לאה. הוא גדל והתחנך באודסה, שם כיהן אביו כרב ומטיף. החל את דרכו הספרותית בנערותו, בגיל 15, במכתבים ששלח לעיתונים עבריים ורוסיים, וחיבר את הערך "אודסה" באנציקלופדיה כללית העברית "האשכול". בהיותו צעיר מאוד למד את שפת אספרנטו והוא נמנה עם חלוצי השפה, ומופיע בין 1000 הדוברים הראשונים בעולם, ב-adresaro שהוציא לאור הד"ר זמנהוף ממציא השפה.
ב-1896 נסע לז'נבה, שווייץ, כדי ללמוד ספרות קלאסית וצרפתית. שם גם הכיר את בנימין זאב הרצל. שימש מזכיר האגודה הציונית בני ציון באודסה. ב-1901, בגיל 28, עבר לפריז כדי להשתלם באוניברסיטת סורבון בלימודי ספרות, ולמד מדעים ולשונות המזרח אצל יוליוס אופרט, ויוסף הלוי. שימש גם ציר בקונגרסים הציוניים באותה תקופה.
בשנים 1912–1906 ערך מסעות מחקר בצפון אפריקה, בין היתר בלוב ובתוניסיה, לבחינתן של כתובות פיניקיות ויווניות. בעקבות ביקוריו בתוניסיה, ב-1906 וב-1928, פרסם את ספרו "הכהנים אשר בג'רבה" ב-1924, ואת "האי פליא" ב-1957.
סלושץ עלה לארץ ישראל בשנת 1919. בראשית שנות ה-20 ערך חפירות בחמת טבריה, ובעקבות זאת כינה אותו זאב וילנאי כ"חופר היהודי הראשון" (אף שידוע כיום שהיה זה ריימון וייל). בשנת 1921 חפר את סביבותיו של המונומנט המכונה יד אבשלום ושל מערת יהושפט המצויה מאחוריו. חפירה זו הונצחה בסרט קולנוע קצרצר (שניות אחדות בלבד) בידיו של יעקב בן דב, והייתה בכך לחפירה הארכאולוגית הראשונה שהונצחה בארץ ישראל בסרט. סלושץ גם נמנה עם מחדשי הקמת "החברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה", וערך את פרסומיה. ב-1934 העיד מטעם ההגנה במשפט רצח ארלוזורוב שהוא ראה את אבא אחימאיר ביחד עם אברהם אלמליח בירושלים מספר שעות לפני הרצח.
סלושץ זכה בפרס ביאליק לחוכמת ישראל לשנת 1942. בשנת 1955 הוענק לו אות לגיון הכבוד הצרפתי, בדרגת אביר, על תרגומיו לעברית של הקלאסיקות הצרפתיות. בשנת תשי"ח (1957) זכה בפרס רמת גן לחוכמת ישראל.
נחום סלושץ נפטר בשנת 1966 בסנטוריום מיסודו של ד"ר זאב פון וייזל בגדרה, ונקבר בה. מונצח ברחובות הקרויים על-שמו ברחובות ובראשון לציון.
אחיו, ד"ר שמואל סלושץ ומשה כרמון, שמשו כמורים במדרשה העברית, ויצחק בן צבי, לימים נשיאה השני של מדינת ישראל, הוא בן דודנם.
גיל ג'יבלי

קורות חייו

גיל ג'יבלי נולד ליצחק ג'יבלי, מלוחמי יחידה 101, ולעמליה, מוזיקאית וכוריאוגרפית. את שמו נתן לו אביו על שם פעולות גיל (ראשי תיבות: גיבלי יצחק לחופש), כינוי לפעולות צבאיות שביצעו חבריו של יצחק ג'יבלי לשחרורו מהשבי הירדני. הוריו של גיל ג'יבלי התגרשו כשהיה בן ארבע, והוא עבר לגור אצל סבו וסבתו בקיבוץ גבעת חיים איחוד. בגיל שמונה עבר לגור עם אמו בבאר שבע, וכעבור ארבע שנים עבר להתגורר בקיבוץ מזרע, שם אומץ על ידי שניים מבני הקיבוץ שהיו יוצאי יחידה 101.
לאחר שירותו הצבאי החל בלימודי ציור בבית הספר לציור קלישר בתל אביב. בשנת 1982 נסע לניו יורק, שם למד ציור במשך מספר שנים בקולג' "אמפייר סטייט". בעת שהותו בניו יורק עבד כעוזר לקריקטוריסט רענן לוריא. בשנת 1983 חזר בתשובה.
בשנת 1989 הוחלט בעיתון הכלכלי "גלובס" לנקוט בקו המקובל בעיתונים כלכליים בעולם שבהם מחליפים איורי הדיוקנים את הצילומים. ג'יבלי נבחר כמאייר הבית של העיתון, ומאז הפכו איוריו לאחד מסמליו של "גלובס". כמו כן, פרסם במשך מספר שנים טור שבועי בנושא מוזיקת ג'אז הקרובה ללבו.
ג'יבלי מתמחה בציורי קלסתרונים, והוא פועל בשרות משטרת ישראל. לזכותו נזקפים מספר מקרים של לכידת עבריינים שזוהו לפי הקלסתרון שצייר. ג'יבלי שימש ציר מרכזי בסרט התעודי ההרוג ה-17, שבו צייר את קלסתרוניהם של שני נעדרים בפיגוע התאבדות בשנת 2002. כמו כן צייר לפי עדויות ניצולים את קלסתרונו של פאוול פרנקל, מפקד אצ"י (הארגון הצבאי היהודי) בגטו ורשה.
עד היום צייר ג'יבלי למעלה מעשרת אלפים דיוקנים. בשנת 2000 הציג מעבודותיו בתערוכה בגבעתיים, ובשנת 2008 השתתף עם קבוצת ציירים בתערוכת דיוקנאות שנערכה בבית ציוני אמריקה בתל אביב. ג'יבלי גם אייר מספר ספרים, ובהם הספר "בונים פה נמל: מכתבים מסבא נודניק" (הוצאת תמוז, 2004), ספר לילדים שיצא זמן קצר אחרי מות רפאל איתן ובו מכתבים שכתב לנכדיו על עבודתו בנמל אשדוד.

חייו הפרטיים

ג'יבלי נשוי לאסתר הלברטל ואב לחמישה. מתגורר בבני ברק.
לובוש (פרובינציה)

מקור השם

למונח לובוש משמעויות רבות בשפה הגרמנית והפולנית. לאורך ההיסטוריה הוא הגדיר בתקופות שונות אזורים שונים, אך בדרך כלל היה זה אזור מצומצם יחסית סביב גדות נהר האודר באזור מרכז הגבול הפולני-גרמני של ימינו, מקום החופף בקירוב את מיקומה הגאוגרפי של ווייוודת לובוש המודרנית. באשר למקור המונח שוררת אי וודאות, אך יש המשערים שהוא נגזר משמו של שבט קדום בשם "לובושאנים", שבט אשר התיישב באזור הזה במהלך המאה ה-10. היסטורית אזור לובוש היה במזרח אזור ברנדנבורג שבגרמניה, אך כיום הוא משתרע בשטחה של פולין. כיום, אפשר למצוא עיירה קטנה בשם לבוס (Lebus) היושבת על הגדה המערבית של נהר האודר, בשטח גרמניה של ימינו.

גאוגרפיה

לובוש ממוקמת במרכז הקצה המערבי של פולין, על גבול גרמניה של ימינו. שטחה הוא מישורי במיוחד, והגם שהיא גבוהה במעט מהשפלה של פולין גדול המשתרעת ממזרח לה, היא עדיין מישורית דייה. בדומה לפולין גדול ובניגוד למזוביה, שטחה של לובוש מנוקז בשורה רחבה של נהרות ונחלים הנשפכים אל נהר האודר, כאשר זה בתורו נשפך מאוחר יותר אל הים הבלטי. האודר נכנס אל לובוש משלזיה תחתית, הוויוודה השכנה מדרום מזרח. בהמשכו, הוא זורם ממש על הגבול המערבי של לובוש עם גרמניה, ובכך יחד עם נהר הנייסה אשר מתלכד איתו מדרום, הוא תוחם את לובוש ממערב. הנהרות כולם יוצרים עמקים רחבי ידיים, עמקים בהם מתגורר חלק גדול מהאוכלוסייה המקומית. כמחצית משטחה של לובוש מכוסה ביערות, שיעור ניכר במיוחד. שאר השטח מיועד בעיקר לחקלאות.
הטמפרטורה השנתית הממוצעת בגוז'וב ויילקופולסקי, בירת הוויווידה, היא 9.0 מעלות צלזיוס. החודש הקר ביותר הוא ינואר (עם טמפרטורה ממוצעת של -0.5 מעלות צלזיוס), והחודש החם ביותר הוא יולי (עם טמפרטורה ממוצעת של 18.9 מעלות צלזיוס). הגשמים יורדים בעיקר בקיץ, כאשר כמות המשקעים השנתית הממוצעת היא 544 מ"מ.
בלובוש יש פארק לאומי (Park Narodowy) אחד, שמונה פארקי נוף (Park krajobrazowe) ו-64 שמורות טבע (Rezerwat przyrody).
השעון האסטרונומי בפראג

השעון האסטרונומי בפראג או האורלוגין של פראג (בצ'כית: Pražský orloj) הוא שעון אסטרונומי מימי הביניים, המוצב בכיכר סטורמסצקה שבפראג. השעון הותקן ב-9 באוקטובר 1410, והוא העתיק ביותר בעולם שעדיין פועל.
בתחילת ינואר 2008 הושבת השעון לכחצי שנה של ניקוי ושיפוץ.

היסטוריה

המנגנון המקורי של השעון הותקן על ידי השען מיקולאש מקאדן והפרופסור לאסטרונומיה יאן שינדל מאוניברסיטת קארל. ב-1490 הוסיף הרב-אומן מאסטר האנו את לוח השנה.
בתקופת מלחמת העולם השנייה, נשרף בניין העירייה, השעון ניזוק ורק לאחריה - ב-1948 הוא שופץ ותוקן.

מבנה השעון

פני השעון ניצבים בחזית בית העירייה הישן. מנגנון השעון מורכב מכמה חלקים עיקריים: חוגה המציגה את מצג השמש והירח בשמיים, תצוגת בובות בדמות שנים-עשר השליחים, שלד המסמל את המוות המכה על פעמון מדי שעה, תצוגת בובות נוספות, וכן לוח שנה המציג מדליונים של עונות השנה.
השעון מצלצל מדי שעה עגולה (מתשע בבוקר ועד תשע בערב), ומתחיל במופע: פעמונים מצלצלים והפסלים שסביב השעון מתחילים לזוז באקטים סמליים: היהירות האוחזת בידה מראה, רדיפת הבצע - בדמותו של קמצן  עם שק מטבעות, שלד המסמל את המוות (מניד את ראשו מעלה מטה) ואויב הכנסייה, המיוצג על ידי כופר טורקי. לצידי השעון התחתון מופיעים: ההיסטוריון, המלאך, האסטרונום והפילוסוף. החלונות שמעל לשעון נפתחים ובובות המייצגות את שנים-עשר השליחים נעות במעגל. את מופע הבובות חותם תרנגול זהב מקרקר, המגרש את הרוחות שחדרו אליו בחסות חשכת הליל.
לפי אגדה שהייתה קיימת הרבה שנים וניתן לשמוע אותה עד היום, השעון נבנה על ידי יאן רוז' (Hanusch) ועוזרו יעקב צ'ך. לפי אותה אגדה מועצת העיר התפעלה מאד מעבודתו של האמן, עד שציוותה לעוור אותו, על מנת שלא יבנה שעון נוסף בעיר אחרת. בנקמה על המעשה הוא זרק את עצמו על השעון ובמשך שנים רבות המנגנון לא עבד, עד שבנס הצליחו לתקן אותו. אגדה דומה מסופרת גם על שעונים אחרים, דוגמת השעון האסטרונומי בשטרסבורג. אגדה נוספת טוענת כי העיר תסבול אם השעון יוזנח ויחדל לפעול.
גרשון שקד

ראשית חייו

שקד נולד בשנת 1929 בווינה בירת אוסטריה בשם גֶרהַרד מַנדֶל (Gerhard Mandel). הוריו היו עניים וחסרי השכלה פורמלית, ואהבתו לספרות החלה כשקרא ספרים שאסף אביו הסמרטוטר לשם גריסה. לאחר האנשלוס, ב-1938, כשהיה בן תשע, נאסר אביו על ידי הנאצים לתקופה ממושכת, טראומה שנחרתה בזכרונו של הילד. כעבור שנה, ב-1939, נשלח שקד לבדו לארץ ישראל, במסגרת עליית הנוער, ובחמש השנים שלאחר מכן התחנך בפנימייה בפרדס חנה. הוריו, שהגיעו כמה חודשים אחריו, התיישבו בשכונת פלורנטין בתל אביב. כאשר סיים את הפנימייה בגיל 14 נשלח לזמן מה למשפחה אומנת בירושלים, ולאחר מכן עבר לתל אביב, סיים את לימודיו בגימנסיה הרצליה ב-1948 ובאותה שנה התגייס לצה"ל. חוויות ילדותו הקשות מונצחות בספרו "מהגרים" (2002).

חוקר הספרות העברית

בשנת 1950 החל בלימודי ספרות באוניברסיטה העברית בירושלים, ובשנת 1960 החל ללמד בחוג לספרות עברית. ב-1964 קיבל תואר דוקטור, ובין השנים 1964–1965 למד ספרות גרמנית, צרפתית ואנגלית באוניברסיטת ציריך בשווייץ. ב-1975 מונה כפרופסור מן המניין באוניברסיטה העברית. שימש ראש החוג לספרות עברית באוניברסיטה העברית בירושלים, וראש החוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב. פרש לגמלאות מן האוניברסיטה העברית ב-1997, והחל ללמד באוניברסיטת בן-גוריון בנגב. מפעלו הספרותי הגדול של שקד הוא סדרת הכרכים "תולדות הסיפורת העברית 1880–1980" – חמישה ספרי מחקר מקיפים שפרסם בין 1977 ל-1998. מחקר זה זיכה אותו בפרס ביאליק ב-1986 ובפרס ישראל ב-1993. לפי ספרים אלה ערכה תמר לוטן את סדרת "לשון המראות" אודות הספרות העברית בטלוויזיה החינוכית.
שקד היה חבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים. כתב כעשרים ספרי ביקורת ומחקר בתחום הסיפורת העברית, מאות מאמרים, וכן ספרות אוטוביוגרפית. חקר בין היתר את יצירות מנדלי מוכר ספרים וש"י עגנון, ואת המגמות הכלליות בספרות העברית לדורותיה – הן בראייה לאחור והן בעת התרחשותן.
באפריל 1988 הוצתו מכוניתו ודלת ביתו על ידי הארגון שכונה באותם ימים הסיקריקים, לאחר שחתם על עצומת "הפורום המתון" שקראה לממשלה לנהל משא ומתן עם הפלסטינים.
גרשון שקד נפטר בירושלים ב-28 בדצמבר 2006 בעת ניתוח לב, בגיל 77. הותיר אחריו את אשתו, חוקרת הספרות ד"ר מלכה שקד, שתי בנות וחמישה נכדים.
דייוויד אוהרה

ביוגרפיה

אוהרה נולד בגלאזגו, בנם של מרטה ופטריק אוהרה.
למד "בבית ספר לנאום ולדרמה" ולא סיים את לימודיו בשל חוסר מימון.
שיחק ב-1995 בדרמה התקופתית "לב אמיץ" בתור סטיבן מנהיג לוחמי המחתרת באירלנד שהופך במהלך הסרט לחברו ושומר ראשו של המנהיג הסקוטי האגדי ויליאם וולאס (מל גיבסון).
מגדיר את עצמו בתור "האיש המבוקש ביותר על האי שלי".
שיחק בשתי ההפקות האיריות : "בזכות האם" שם גילם את האסיר הפוליטי פרנק היגינס אשר משתתף בשביתת הרעב הגדולה ב-1981 ב"כלא מאזה" שבצפון אירלנד ו"השדכן" בתור הברמן חסר העקרונות שון.
ב-1996 שיחק את אחד התפקידים הראשיים בדרמת הפשע הטלוויזיונית הבריטית "החשוד העיקרי 5".
ב-1997 שיחק את בילי סייקס האלים בעיבוד הטלוויזיוני של טוני ביל לרומן המפורסם "אוליבר טוויסט" ובתפקיד קטן במותחן הפשע ההוליוודי שובר הקופות "יריב אינטימי".
ב-1999 גילם בהפקה התנכית הבריטית "ישו" את יוחנן המטביל.
בשנת 2000 שיחק בעונה הראשונה של דרמת המשטרה "המחוז" בתור בלש משטרת ניו יורק דני מק'רגור.
ב-2001 שיחק בקומדיית הפשע של ג'ון פאברו "מסודרים" בתור הפושע הסקוטי המכונה "הוולשי".
ב-2002 הופיע בדרמת הפעולה "סטאנדר" בדמותו של אלן הייל חבר בכנופייתו של השוטר הדרום אפריקאי המושחת ושודד הבנקים אנדרה סטאנדר.
ב-2004 השתתף בדרמה ההיסטורית "מלון רואנדה" בתור דייוויד הכתב הסקוטי המגיע כדי לסקר את רצח העם ברואנדה, אל דייוויד מתלווה אחת הצלם הצבאי האמריקאי ג'ק דאגליש (חואקין פיניקס).
ב-2006 התפרסם במותחן הפשע של מרטין סקורסזה "השתולים" בו גילם את פיצי חייל בכיר במאפיה האירית של פרנק קוסטלו (ג'ק ניקולסון), בנוסף גילם את המלך האירי דונקאהד בעיבוד הקולנועי לאגדה "טריסטן ואיזולדה" בהפקתם של טוני ורידלי סקוט.
ב-2008 הופיע בסרט הפעולה המצליח "מבוקש" בתור המתנקש מר אקס המאמין שהוא אביו של גיבור העלילה וסלי אלן גיבסון (ג'יימס מקאבוי).
שיחק גם במותחן הבדיוני הפוסט-אפוקליפטי "יום הדין" בתור מייקל קאריס בעל הדעות הפשיסטיות.
ב-2010 שיחק בעונה הרביעית של הסדרה "שושלת טיודור" בתפקיד האריסטוקרט האנגלי הנרי הווארד, התפרסם בסרט האחרון בסדרת סרטי הארי פוטר "הארי פוטר ואוצרות המוות" בתור אלברט רנקורן לו הארי פוטר (דניאל רדקליף) מתחזה כדי להיכנס אל מנזר הקסם.
צפון ודרום (מיני-סדרה אמריקאית)

רקע

הסדרה למעשה מורכבת משלוש מיני סדרות, כל אחת מבוססת על ספר אחר בטרילוגיית הספרים.
הסדרה הראשונה המורכבת משישה פרקים צולמה בשנת 1985, מבוססת על החלק הראשון של טרילוגיית הספרים בשם "צפון ודרום" (משנת 1982) ועוסקת בהתרחשויות עד פרוץ המלחמה.

הסדרה השנייה המורכבת משישה פרקים צולמה בשנת 1986, מבוססת על החלק השני של טרילוגיית הספרים בשם "אהבה ומלחמה" (משנת 1984) ועוסקת בהתרחשויות במהלך מלחמת האזרחים.

הסדרה השלישית המורכבת משלושה פרקים שודרה לראשונה בשנת 1994, מבוססת על החלק השלישי של טרילוגיית הספרים בשם "גן עדן וגהנום" (משנת 1987) ועוסקת בהתרחשויות לאחר המלחמה.
הסדרות עקבו אחר עלילת הספרים בדיוק רב יחסית אף על פי שקיימים שינויים רבים במיוחד בהשוואה לספר השני.
פלואידיקה

פְלוּאִידִּיקָה (Fluidics) או לוגיקת הזורמים (Fluidic Logic) היא תחום העוסק בשימוש בנוזלים או בגזים זורמים או מדיה דחוסה אחרת כדי לבצע פעולות תקביליות או ספרתיות בצורה הדומה לנעשה באלקטרוניקה. הבסיס המדעי לפלואידיקה הוא פנאומטיקה והידראוליקה המבוססות על תאוריות בהידרודינמיקה.
המונח פלואידיקה מתאר בדרך כלל התקנים ללא חלקים נעים, כך שמרכיבים הידראוליים רגילים, כמו בוכנה הידראולית ושסתומים גליליים, אינם נחשבים להתקנים "פלואידיים". העיסוק בתחום החל בשנות ה-60 ביישומים למערכות בקרה ואחד היישומים הראשונים היה מגבר בפלואידיקה.

מגבר

הרעיון הבסיסי של מגבר פלואידי מודגם באיור. למגבר מסופק זורם (אוויר, מים או נוזל הידראולי) שנכנס בתחתית. לחץ המופעל בכניסות הבקרה C₁ ו C₂ מסיט את הזורם כך שהוא יוצא מיציאה O₁ או מ O₂. הזרם הנכנס לכניסות הבקרה הוא חלש בהרבה מהזרם המוסט כך שלהתקן יש הגבר. לפי אותו עיקרון ניתן גם לבנות התקנים כמו דלגלג והתקנים לוגיים פלואידיים אחרים. ניתן לבנות מערכות פשוטות של לוגיקה ספרתית. למגברים פלואידיים בדרך כלל רוחב פס עד כמה קילוהרץ כך שמערכות המבוססות עליהם הן איטיות מאוד יחסית להתקנים אלקטרוניים.

טריודה

טריודה פלואידית היא התקן הגברה המשתמש בזורמים להעברת אותות. למרות שעד כה שימשו רק במעבדות, יש להן כמה שימושים פרקטיים. רבים מצפים כי יהיה להם שימוש נרחב בננוטכנולוגיה.

מערכות

רכיבים פלואידיים הופיעו בכמה מערכות הידראוליות ופנאומטיות, בהן בתעשיית הרכב בתמסורות אוטומטיות. ככל שלוגיקה ספרתית החלה להתפתח בתעשיית הבקרה, הלך ופחת תפקיד הפלואידיקה בבקרה תעשייתית.
הזרקה פלואידית נמצאת בפיתוח עבור זרבובים למנועי סילון, למטוסים ועבור ספינות.
גליה להב

גליה להב היא מעצבת אופנה ישראלית, בעלי בית האופנה לתפירה עילית הקרוי על שמה.

ביוגרפיה

להב נולדה בפינסק שבבלארוס. ב-1957 עלתה עם הוריה, אחותה התאומה ואחיה הבכור לישראל. 
למדה בסמינר למורות למלאכת יד ואמנות בגבעתיים ועבדה כמורה לאמנות בבית ספר יסודי באשדוד. ב-1985 פתחה סטודיו לעיצוב אופנה באשדוד והתמחתה בעיצוב שמלות כלה עם קישוטי תחרה ייחודיים. בהמשך עברה לפעול בסטודיו רחב בצפון רחוב דיזנגוף בתל אביב-יפו וב-2015 עברה למבנה בן ארבע קומות ברחוב הרצל בעיר. 
בית האופנה זכה להצלחה בינלאומית ולו חנויות בתל אביב, אשדוד, לוס אנג'לס שבארצות הברית, המבורג שבגרמניה וכ-70 נקודות מכירה ברחבי העולם. ב-2016 התקבל לפדרציה של החייטות העילית הצרפתית (הוט קוטור) והיה בכך לבית האופנה הישראלי הראשון שהגיע להישג זה. 
להב נשואה לנתן להב, מנכ"ל חברת יהודה רשתות, הם הורים לשני בנים ובת.
PediaPress

PediaPress היא חברה גרמנית העוסקת בפיתוח תוכנה והדפסת תוכן מקוון על פי דרישה, הממוקמת בעיר מיינץ שבגרמניה. החברה היא חברת בת של Brainbot Technologies AG.
החברה מספקת שירות מקוון המאפשר למשתמשים באינטרנט ליצור ספרים אישיים המבוססים על תוכן מאתר ויקי בכלל, ומוויקיפדיה בפרט.
PediaPress וקרן ויקימדיה פועלים בשותפות מדצמבר 2007. התוכנה שפיתחה PediaPress שולבה בוויקיפדיה וניתן לגשת אליה כיום דרך תפריט הניווט הצדדי בכל עמודי ויקיפדיה באמצעות לחיצה על הקישור "צור ספר". על פי ההסכמה עם קרן ויקימדיה, הקרן מקבלת 10 אחוזים ברוטו מההכנסות של מכירת הספרים.
וילהלם, נסיך הסן-קאסל

ביוגרפיה

וילהלם נולד בביבריך ב-24 בדצמבר 1787, לפרידריך, נסיך הסן-קאסל ולקרולינה, נסיכת נסאו-אוזינגן, בתו של קרל וילהלם, נסיך נסאו-אוזינגן. וילהלם היה נינו של ג'ורג' השני, מלך בריטניה, שהיה אבי סבתו מרי, נסיכת בריטניה.
ב-10 בנובמבר 1810 התחתן וילהלם עם לואיזה שרלוטה, נסיכת דנמרק, נכדתו של פרדריק החמישי, מלך דנמרק, ממנה נולדו לו 6 ילדים.
בשנת 1837 מת אביו פרידריך, נסיך הסן-קאסל, ווילהלם ירש את נחלותיו ואת אחוזתו - טירת רומפנהיים. לאחר שדודנו פרידריך וילהלם, הנסיך הבוחר מהסן התחתן בנישואים מורגנטים, הפך וילהלם לנסיך הכתר של הסן-קאסל.
בשנת 1863 הוכתר חתנו ככריסטיאן התשיעי, מלך דנמרק, וב-5 בספטמבר 1867 מת וילהלם בקופנהגן.