google/wiki40b huggingface dataset:
מלך הגנבים

תקציר העלילה

פרוספר ובוניפציוס הם שני אחים יתומים, אשר אימם הייתה מספרת להם בקביעות על נפלאות העיר וונציה שבאיטליה. לאחר מותה, תובעת דודתם של האחים, אסתר הרטליב את בוני לבנה, ואת פרוספר התכוונה לשלוח לפנימייה. 
האחים נמלטים מהמבורג ובדרך לא דרך מצליחים להגיע לוונציה. שם, כאשר כמעט גוועים ברעב, מגיעה ילדה ושמה צרעונת, אשר מצילה את האחים ומקבלת אותם לחבורתם. החבורה כוללת 5 ילדים יתומים: ריצ'ו, מוסקה, צרעונת וכמובן פרוספר ובוני.
החבורה מתגוררת בקולנוע ישן תחת השם סטלה. החבורה מתפרנסת מגניבות, ומנהיג החבורה המסתורי, סקיפיו שמו, מכנה את עצמו מלך הגנבים. לאחר שגונב שלל רב מארמונות העיר שולח שליחים המוכרים את השלל בחנות של תאב בצע ושמו ארנסטו ברברוסה. 
בעסקה אחת, המסתכמת בארבע מאות אלף לרטות, מציע ברברוסה משימה למלך הגנבים הכוללת גנבה של חפץ יקר ערך. בו זמנית, בלש מקומי תחת השם ויקטור גץ, מתחיל בחיפושים אחרי האחים הנמלטים. גץ מצליח לאתר אותם, כאשר נכנסים לבזיליקה די סן מרקו, שם עליהם לפגוש קונטה מכובד ושמו רנצו. רנצו מציע 5 מיליון לירטות תמורת כנף עץ אשר על פי האגדה יכולה להפעיל קרוסלת קסמים המשנה את הגיל והכוח. החבורה מקבלת על עצמה את המשימה, ואז הם נתפסים על ידי גץ. 
גץ מגלה את סודו של מלך הגנבים: סקיפיו בא ממשפחת המכובדים מסימו, והיה בנו של סיניור מסימו, בעלי הקולנוע. כל השלל שהיה מביא כביכול מארמון קונטאריני וארמון הדוג'ה היה בעצם מהקאזה מסימו. החבורה יוצאת לגניבה לבדם ללא מלך הגנבים כמחאה, אך לבסוף מצטרף אליהם. 
הגניבה, המתרחשת בקאזה ספוונטו, נכשלת חלקית לאחר שמתגלה על ידי אידה ספוונטו, בעלת הבית. זו מספרת את הסיפור על קרוסלת הקסמים וחותמת על הסכם עם הגנבים שסודם ישאר איתה. בו זמנית מצליח גץ להשתחרר ומגיע לקאזה, שם מתאהב בספוונטו. אידה ספוונטו מציעה שתלך עם הגניבה, אך תסכים לה רק אם יוכלו לראות את הקרוסלה, והאם הקונטה יודע היכן היא נמצאת. הגנבים מסכימים ומבצעים את העסקה, אך מגלים כי פני הקונטה אל האיזולה סגרטה, האי שממנו איש עוד לא חזר. 
החבורה נכנעת והם חוזרים למסתור. אך אז הם מגלים כי אחד השכנים גילה את ויקטור ואת המסתור, והקרביניירי תפסו את צרעונת ובוני. זה הולך לדודתו וצרעונת לבית היתומים של הנזירות הרחמניות. ספוונטו משחררת את צרעונת והרטליב מתנגדת לאימוץ בוני, והחבורה מתאחדת מחדש. אך בעיה נוספת בפתח: 5 מיליון הלירטות היו מזויפות. פרוספר וסקיפיו מחליטים לשוט אל האיזולה סגרטה ולתבוע פיצויים. רנצו מסכים וסקיפיו עולה על הקרוסלה והופך למבוגר. אך אז מגיע ברברוסה לאי לתבוע את המגיע לו מחלקו בעסקה, וסקיפיו מעלה אותו על הקרוסלה. זה שובר אותה והופך לצעיר מבוני בן החמש. 
לבסוף, עוברים צרעונת, פרוספר ובוני לגור אצל אידה ספוונטו, סקיפיו משנה את שם משפחתו מ"מסימו" ל"פורטונאטו" ועובד אצל גץ כמתמחה, וריצ'ו ומוסקה עברו לגור בבתי הקסטלו, שכונת העוני בוונציה, כאשר ריצ'ו מתפרנס מגניבות ומוסקה מעבודה אצל דייג זקן. ארנסטו ברברוסה מאומץ על ידי הרטליב ומכנה את עצמו "מלך הגנבים".

מבנה הספר

מבנה הספר הוא ייחודי במינו: הספר מציג מפות ואזורים וונציאנים, וכמו כן מציג אוצר מילים איטלקי רב.

סרט

בשנת 2006 נוצר סרט המתבסס על הספר ונקרא אדון הגנבים.
מילקו בייליצה

קריירת מועדונים

בייליצה גדל במחלקות הנוער של הכוכב האדום בלגרד, ועלה לקבוצת הבוגרים של המועדון בהיותו בן 17. הוא שיחק במועדון במשך חמש שנים במסגרת ליגת העל הסרבית, הליגה האדריאטית וגביע יול"ב בלי לקבל תפקיד משמעותי, כשבעונת השיא שלו הוא קלע 6.5 נקודות למשחק בממוצע. התואר היחיד בו זכה בתקופה זו עם הקבוצה הסרבית היה הגביע המקומי, ב-2004 וב-2006. בעונת 2006/2007 עבר לשחק בבונדסליגה, בבראונשווייג ואז בעונה לאחר מכן בקלן, ששיחקה גם בגביע יול"ב.
ב-2008 הצטרף בייליצה לריטאס וילנה הליטאית, בה שיחק שלוש עונות. בעונה הראשונה זכה עם הקבוצה בגביע יול"ב, וכתוצאה מכך בעונתו השנייה הוא הופיע לראשונה ביורוליג עם הקבוצה. ביצועיו במפעל האירופי הבכיר בעונתו הראשונה הפיקו מדד יעילות ממוצע של 9 נקודות ב-21.5 דקות. בעונה הבאה העמיד בייליצה מספרים משופרים, כשקלע 12.3 נקודות, הוריד 4.7 כדורים חוזרים ומסר 1.7 אסיסטים למשחק בממוצע. בזירה המקומית זכה בייליצה עם הקבוצה בשני דאבלים מקומיים בעונות 2008/2009 ו-2009/2010, ובאליפות הליגה הבלטית ב-2009, כאשר בסך הכל הקבוצה זוכה בעונתו הראשונה של בייליצה ב-4 תארים, כשכוכבה באותה עונה היה צ'אק איידסון.
בעונת 2011/2012 עבר בייליצה לשחק בקאחה לאבורל ויטוריה מליגת העל הספרדית והיורוליג למשך שתיים וחצי עונות.
צ'ן גואנגצ'נג

צ'ן גואנגצ'נג (בסינית: 陈光诚, נולד ב-12 בנובמבר 1971) הוא פעיל זכויות אדם ומתנגד משטר סיני. מאז שנמלט מסין הוא סטודנט בבית הספר למשפט באוניברסיטת ניו יורק.
עיוור מילדות. גואנגצ'נג ידוע כ"עורך דין היחף", אשר פעל למען זכויות נשים ועניים. גואנגצ'נג הושם במעצר בית מספטמבר 2005 עד מרץ 2006 לאחר שהתראיין בטיים מגזין לגבי תחקיר שערך אודות הפלות כפויות בסין. ביולי 2006 נעצר רשמית, ובאוגוסט נגזר עליו עונש של ארבע שנים ו-3 חודשי מאסר בעוון "פגיעה ברכוש וארגון אספסוף להפרעה בתנועה", אולם עורכי דינו טענו לאי-סדרים במשפטו.
גואנגצ'נג שוחרר מהכלא ב-8 בספטמבר 2010 לאחר ריצוי עונשו, אולם הושם במעצר בביתו בדונגשיגו, שבמחוז שנדונג שבמזרח המדינה. בספטמבר 2011 דווח כי הוא ואשתו הוכו לאחר שארגון זכויות אדם פרסם סרטון בו מוצג המעקב שהמשטרה מקיימת על ביתו. באפריל 2012 ברח לשגרירות ארצות הברית בבייג'ינג. במאי ניתנה לו האפשרות לעזוב את המדינה לארצות הברית.
גואנגצ'נג הוא זוכה פרס רמון מגסאיסאי לשנת 2007. ארגון אמנסטי אינטרנשיונל הכריז על גואנגצ'נג כאסיר מצפון.
בטי האטון

קורות חיים

האטון נולדה בבאטל קריק, מישיגן, בשם "Elizabeth June Thornburg ". אביה נטש את המשפחה כשהייתה בת שלוש ואמה הייתה שתיינית. היא הופיעה עם אחותה מריון במסבאות ספיק איזי של אמה ובעקבות המשטרה הן נאלצו לנדוד ממקום למקום עד שהתיישבו בדטרויט שם השלימה את לימודיה. מנצח תזמורת ג'אז בשם וינסנט לופז התרשם מהופעתה ועזר לה להיכנס לעולם הקולנוע. הופעותיה הראשונות בקולנוע היו בתפקידים קצרים במחזות זמר של חברת האחים וורנר.
לאחר מכן הוחתמה על חוזה בסרטי פאראמאונט והקריירה שלה החלה לפרוח. היא הופיעה בקומדיות ומחזות זמר לצידם של בוב הופ, פרד אסטר, בינג קרוסבי ועוד.
ב-1943 התפרסמה במשחקה בסרט "הנס של מורגן קריק" על נערה המבלה במסיבה ולאחר מכן היא הרה לשישייה בלי שהגבר ידוע. הסרט שהיה הצלחה גדולה, נאסר במספר מדינות שמרניות בארצות הברית.
האטון הייתה ידועה באופייה הסוער וכונתה בשם "הפצצה הבלונדינית".
הצלחתה הגדולה ביותר של האטון הייתה בתפקיד אנני אוקלי במחזמר אנני אוקלי אשת לפידות לצידו של הווארד קיל בשנת 1950. היא נבחרה להחליף את ג'ודי גארלנד שפרשה בגלל תשישות נפשית. על תפקיד זה הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי.
בעקבות הצלחתה זו נבחרה לשחק בסרט ההצגה הגדולה בתבל בבימויו של ססיל דה מיל. הסרט העוסק בחיי קרקס, זכה להצלחה גדולה ולפרס אוסקר על הבימוי והתסריט אבל האטון הסתכסכה עם המפיקים והאולפנים סירבו להעסיק אותה. סרטה האחרון היה "Spring Reunion" לצידו של דיינה אנדרוז בשנת 1957.
היא המשיכה בהופעות בטלוויזיה, בברודוויי ובלאס וגאס. ב-1959 שיחקה בסיטקום "The Betty Hutton Show". כן הופיעה בתוכניות של דינה שור ולוסיל בול. היא הוציאה גם מספר תקליטים.
האטון הייתה נשואה ארבע פעמים. היא מתה בביתה בפאלם ספרינגס בגיל 86 מסיבוכים של סרטן המעי הגס.
ח'רבת בד עיסא

ח'רבת בד עיסא הוא אתר ארכאולוגי הנמצא בלב העיר מודיעין עילית ובו שרידי יישוב חקלאי יהודי עתיק מימי בית שני. המבנה הבולט בו הוא מבנה בית כנסת ששרד. האתר מוגדר כאתר מורשת לאומי, אך פיתוחו נעצר והוא סגור לביקורים.
ההתיישבות הראשונה ביישוב החלה לדעת חוקרים בתקופה ההלניסטית (המאה ה-3 לפנה"ס). ההתיישבות במקום הייתה בשיאה במאה ה-1 ובמאה ה-2 לספירה, עד שננטש במרד בר כוכבא (בשנים 135–132 לספירה). ההתיישבות התחדשה במאה ה-3, אך היישוב ננטש שוב בתקופה הערבית הקדומה (המאה ה-7).
במרכז האתר נחשף מבנה המזוהה כמבנה המרכזי באתר, ולדעת החופרים יש לראות בו בית כנסת מימי בית שני (המאה ה-1). בנוסף ישנם באתר מבנים נוספים ששימשו כבתים, סמטאות החוצות אותם, מקווה טהרה ובית בד, כמו כן נמצאו בעת החפירות ממצאים נוספים ככלי חרס ומטבעות. 
השרידים התגלו לראשונה בשנת 1995, בעת העבודות להקמת שכונת קריית ספר בעיר. בשנת 2003 התנהלו במקום חפירות הצלה שנועדו לשמור ולתחזק את המקום. במאי 2011 החליטה הממשלה על הכללת האתר בפרויקט שיקום אתרי מורשת והקציבה תקציב מיוחד לשם כך. העבודות באתר החלו באמצע שנת 2012 והוא יכלול הקמת מרכז מבקרים בשטח של 300 מ"ר ומצפור שישקיף על האזור.
בפועל כיום (2018) המקום מוזנח וסגור לכניסת מטיילים.
מסדר הודו הבריטית

ההיסטוריה של המסדר

מסדר הודו הבריטית התחיל בתור עיטור אשר הוענק על ידי חברת הודו המזרחית הבריטית. בתקופה הראשונה של השלטון הבריטי בהודו, הייתה הפרדה ברורה בין יחידות בריטיות לבין יחידות הודיות אשר שירתו את האימפריה הבריטית כחלק מצבא הודו הבריטית. החיילים הבריטים נכללו בשיטת העיטורים והתארים הבריטית, אך לפחות במהלך המאה ה-18 וה-19, לחיילים ההודים בשירות האימפריה הוענקו עיטורים ותארים שונים (בעלי חשיבות מופחתת מעט).
מסדרי האבירות הבריטיים שהוענקו לחיילים וקצינים בריטים לא הוענקו, אם כן, לחיילים ההודים, גם כאשר אלו הפגינו גבורה ונאמנות שוות ערך לבריטים. לכן, עיטור מסדר הודו הבריטית היה חלק מהעיטורים שהגיעו לחיילים ההודים בשירות האימפריה.
המסדר נוסד אם כן בשנת 1837, בתקופה של התייצבות שלטון חברת הודו המזרחית הבריטית וביסוס מקומה בתור הישות השלטונית העיקרית והחזקה בתת-היבשת ההודית. 20 שנים לאחר מכן פרץ המרד ההודי הגדול, בו התקוממו החיילים ההודים כנגד מפקדיהם והשלטון הבריטי. בין היתר סימן המרד את קיצו של שלטון חברת הודו המזרחית ומעבר השליטה בהודו לידי הפרלמנט הבריטי, כמו גם מעבר צבא הודו לידי צבא האימפריה הבריטית. לכן, משנת 1859 עבר המסדר יחד עם כל העיטורים ההודים להיות חלק משיטת העיטורים והתארים הבריטית, אך תנאי זכאותו של העיטור לא השתנו והוא נותר עיטור לחיילים הודים בלבד.
בשנת 1947 כאמור, בוטל העיטור והמסדר כאשר הודו ופקיסטן קיבלו את עצמאותם ושלטון הראג' הבריטי הסתיים.
ניקולאי שברניק

ניקולאי שברניק (ברוסית: Николай Михайлович Шверник;‏ 7 במאי (הלוח היוליאני, 19 במאי לפי הלוח הגרגוריאני) 1888 - 24 בדצמבר 1970) היה מהפכן רוסי, מראשי הממשל הסובייטי במחצית המאה ה-20. 
ניקולאי שברניק נולד בפרברי סנקט פטרבורג למשפחת פועלים. במשפחה היו 13 ילדים אך חמישה נפטרו בילדות. לאחר סיום בית הספר ליד הכנסייה, שברניק למד בבית ספר מקצועי. בגיל 14 הוא התחיל לעבוד במפעל כעוזר חרט.

פעילות מהפכנית

בשנת 1905 שברניק התקבל למפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית הרוסית. הוא תמך בבולשביקים ובשנים 1910-1911 היה חבר הנהלה של איגוד מקצועי בבירה. בשנת 1913 שברניק נמלט מסנקט פטרבורג מחשש למעצר ועבר לטולה. בהיותו בטולה הוא הכיר פעילה בולשביקית והם התחתנו. באביב 1915 הזוג הצעיר גורש לסמרה אך גם בעיר זו הם המשיכו בפעילות מהפכנית.
בעקבות פעילות נגד השלטון הם גורשו לסרטוב ולאחר מהפכת פברואר שברניק חזר לסמרה. בתקופה זו הוא נבחר למספר תפקידים באיגודים מקצועיים. באפריל 1917 שברניק נבחר ליושב ראש וועד ארצי של עובדי מפעלי תותחים.

לאחר מהפכת אוקטובר

ביוני 1918 שברניק השתתף בקרבות נגד הלגיון הצ'כוסלובקי בסמרה ואחר כך כיהן במספר תפקידים בצבא האדום. באפריל 1919 הוא מונה לראש הממשל העירוני בסמרה.
בשנת 1921 שברניק חזר לפעילות בתחום האיגודים המקצועיים. החל משנת 1923 הוא כיהן במספר תפקידים במנגנון המפלגתי ובוועידה ה-14 נבחר לחבר של הוועד המרכזי של המפלגה.
בשנת 1929 שברניק חזר לעבודה במנגנון של האיגודים המקצועים ובשנת 1930 נבחר למזכיר הראשון של וועדת איגודים מקצועים של ברית המועצות.
בשנת 1937 הוא נבחר לפרלמנט הסובייטי החדש ומונה ליושב ראש של הבית התחתון.
במהלך מלחמת העולם השנייה שברניק היה אחראי ויושב ראש "מועצת הפינוי" ופעל להעתקת מפעלי התעשייה לאזורים מרוחקים מהחזית. בנובמבר 1942 מונה ליושב ראש הוועדה לחקירת פשעי הנאצים ופעל בוועדה זו עד לשנת 1951.
לאחר למיכאיל קלינין בשנת 1946 יצאה לגמלאות, שברניק מונה במקומו ליושב ראש הסובייט העליון. הוא לא היה פופולרי כמו קודמו בתפקיד. בהיותו איש מנגנון הוא פעל מול הפקידים וכמעט ולא קיבל אזרחים לפגישות. למרות שבאופן פורמלי הוא היה ראש המדינה, השלטון המעשי היה בידי יוסיף סטלין. בשנת 1947 לפי יוזמת יוסיף סטלין שברניק חתם על צו הפסקת עונש מוות בברית המועצות וכבר ב-12 בינואר 1950 חתם על חידוש עונש זה. בדצמבר 1949 היה המארגן הראשי של חגיגות יובל ה-70 להולדת יוסיף סטלין והציע להתחיל בהענקת "עיטור סטלין". רעיון זה לא התקבל.
לאחר פטירת סטלין, הועבר שברניק לתפקיד אחר והוצא מחברות בוועד המרכזי של המפלגה. בעקבות כך חזר לפעילות באיגודים המקצועיים. בדצמבר 1953 היה חבר בחבר השופטים המיוחד במשפטו של לברנטי בריה.
עם חיזוק מעמדו של ניקיטה כרושצ'וב, הופסקה למעשה הקריירה של שברניק. בתחילת שנות ה-60 עמד בראש הוועדה למתן חנינה לקורבנות רדיפות של סטלין ("וועדת שברניק"). שברניק היה איש מנגנון שפעל בהתאם להנחיות הממונים - בתקופת יוסיף סטלין הוא היה שותף לפעולות הענישה ובתקופת ניקיטה כרושצ'וב הוא היה יושב ראש הוועדה למתן חנינה לקורבנות הרדיפות.
בשנת 1966 יצא שברניק לגמלאות. נפטר בשנת 1970 ונטמן בכיכר האדומה במוסקבה.
במהלך פעילותו הציבורית העונק לשברניק עיטור לנין 5 פעמים ובשנת 1958 קיבל תואר גיבור העמל הסוציאליסטי, זאת בנוסף לעיטורים אחרים רבים.
מדע, טכנולוגיה וחברה

מדע, טכנולוגיה וחברה (STS - Science, Technology and Society) הוא שדה מחקרי בין-תחומי הבוחן את השפעותיהם ההדדיות של פיתוחים מדעים וטכנולוגיים יחד עם גורמים חברתיים ופוליטיים. החוקרים בתחום מעלים שאלות לגבי ההשלכות של התפתחויות מדעיות וטכנולוגיות על החברה והתרבות, וכיצד תפיסות תרבותיות, חברתיות ופוליטיות שונות משפיעות על התפתחות המדע והטכנולוגיה. בנוסף, המחקר בתחום פועל לקידום מעורבות אזרחית וחשיבה ביקורתית לגבי התפתחויות מדעיות וטכנולוגיות.

התפתחות התחום

מדע, טכנולוגיה וחברה הוא תחום מדעי חדש יחסית. אחד הראשונים לחבר בין טכנולוגיה לחברה היה רוברט ק. מרטון שכותרת עבודת הדוקטורט שלו שפורסמה בשנת 1938 הייתה "מדע, טכנולוגיה וחברה באנגליה של המאה ה-17". בעבודה זו הוא הראה שמדע וטכנולוגיה אינם מתפתחים במנותק מהמבנה החברתי של התקופה. התחום קיבל תנופה בשנים שבין שתי מלחמות העולם, ולאחר מכן במשך המלחמה הקרה, אז החלו היסטוריונים, מדענים וסוציולוגים של המדע להתעניין בקשר בין מדע וחברה. אבן דרך נוספת היא ספרו של תומאס קון "המבנה של מהפכות מדעיות" שיצא לאור בשנת 1962. בספר זה קון הציע מודל היסטורי-סוציולוגי לאופן בו מתרחשות מהפכות במדעי הטבע. על פי מודל זה השיקולים של מדענים כאשר הם זונחים תאוריה מסוימת ומאמצים אחרת אינם לוגיים בלבד, אלא מובלים גם על ידי שיקולים פוליטיים וחברתיים.
המשך התפתחותו של התחום קשור לגישת הקונסטרוקטוביזם החברתי שצמחה בשנות ה-60 של המאה ה-20. גישה זו מבוססת על הטענה שהמדע והטכנולוגיה הם תחומים חברתיים, וכמו כל מוסד חברתי אחר, הם פועלים בתוך מבנים של שליטה, כוח ופוליטיקה, וקשורים למאבקי לגיטימציה ואידאולוגיה. על רקע הבנה זו חוקרים מתחומים שונים - פילוסופים, היסטוריונים של המדע, סוציולוגים, אנתרופולוגים ואחרים, החלו לערער על ההנחה שעמדה בבסיס המדע המודרני כי כל התפתחות מדעית או טכנולוגית תורמת לקדמה של האנושות, והתפתחה תנועה חברתית-ביקורתית ששאפה לבחון את התוצאות החברתיות של הפעילות המדעית והטכנולוגית. העבודה המשותפת של החוקרים השונים יצרה את תחום הידע שקיבל את השם "לימודי מדע וטכנולוגיה" או "מדע, טכנולוגיה וחברה". בשנות ה-70 נוסדה התוכנית הראשונה ללימודי מדע טכנולוגיה וחברה על ידי פרופסור אלטינג מוריסון במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס. לקראת מחצית שנות ה-80 התחום הפך אקדמי, נוצרו מחלקות שעסקו בו באוניברסיטאות השונות ונוסדו ביטאונים מקצועיים שיוחדו למחקרים בו.
הגידול וההתפתחות של מדע, טכנולוגיה וחברה כתחום אקדמי משקף את ההבנה שהמבנה האקדמי המקובל המוביל להתמחויות בתחומים צרים אינו מכין את החברה האזרחית להבנה ודיון מושכלים בתוצאות של המחקרים בתחומים אלה. הדילמות והאתגרים העומדים בפני גורמי הממשל והחברה האזרחית הם חוצי תחומי המחקר והחשיבה הקונבנציונליים. התחום של מדע, טכנולוגיה וחברה שואף להתגבר על החלוקות והמחלוקות, בעיקר בין שני ענפי הידע אנושי - מדעי הרוח והחברה ומדעי הטבע. כחלק מכך נוצר תת-תחום שחיבר בין מדע וטכנולוגיה שימושיים לבין שאלות של מדיניות - (Science, Technology and Public Policy (STPPׁ. תת-תחום זה, שקיבל מעמד אקדמי גם הוא, מתרכז בחשיפה וחיזוי המשמעויות החברתיות והפוליטיות של החלטות הקשורות למדיניות בנושאים מדעיים.

חוקרים בתחום

בין החוקרים המרכזיים בתחום ניתן למנות את דונה הארווי, ברונו לאטור, דייוויד בלור, סנדרה הארדינג, שילה סן ז'סנוף, דונלד אנגוס מק'קנזי.
היום הבינלאומי לזכויות אנשים עם מוגבלות

היום הבינלאומי לשוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות מצוין ב-3 בדצמבר מדי שנה ומוקדש לקידום ההבנה כלפי אנשים עם מוגבלות ולעידוד התמיכה בכבודם, בזכויותיהם ובשלומם. היום נועד גם להגביר את המודעות לתועלת שבהכללת אנשים עם מוגבלות בכל היבטי החיים הפוליטיים, החברתיים, הכלכליים והתרבותיים.
אירועי היום מאורגנים על ידי ארגוני אנשים עם מוגבלות, גופים עסקיים, יחידים וגופי ממשל. היום נועד לאחד אנשים מרחבי העולם, שחוגגים ומכירים בתרומותיהם, כישוריהם והישגיהם של אנשים עם מוגבלות.

היסטוריה

בשנת 1976 הכריזה העצרת הכללית של האומות המאוחדות כי שנת 1981 תהיה "שנת הנכים הבינלאומית." היא קראה לתוכנית פעולה ברמה הלאומית, האזורית והבינלאומית, בה יושם דגש על שוויון הזדמנויות ושיקום אנשים עם מוגבלות. בהכרזה הודגשו זכויותיהם של אנשים עם מוגבלות להשתתף באופן מלא בחיים החברתיים, לחיות בתנאים שווים לאזרחים אחרים, ולהנות מחלק שווה בתנאים הסוציאליים הנובעים מקידמה חברתית וכלכלית.
על מנת לאפשר לכל מדינה לבנות תוכנית פעולה המקדמת את זכויותיהם של אנשים עם מוגבלות, הכריז האו"ם על השנים 1983 עד 1992 בשם "עשור הנכים". עם סיומו בשנת 1992, נקבע ה-3 בדצמבר כיום הבינלאומי לשוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות.
כמו כן בשנת 2006 התקבלה בעצרת הכללית של האו"ם אמנת האו"ם בדבר זכויותיהם של אנשים עם מוגבלויות שנכנסה לתוקף בשנת 2008.
בכל שנה ב-3 בדצמבר האו"ם מכריז על "נושאי היום", המבוססים על שוויון בזכויות האדם ושיתוף אנשים עם מוגבלות בחברה. לדוגמה, נושא היום בשנת 2008 היה "זכויות הנכים: כבוד וצדק לכולנו" ובשנת 2015 "חשיבותו של השילוב: גישה והעצמה של אנשים בעלי כל היכולות". ניסוח זה מחליף את הביטוי "אנשים עם מוגבלות" בביטוי החיובי "אנשים בעלי כל היכולות."

בישראל

בישראל מצוין היום בדרכים שונות ביניהן פעילות שטח שמקיימת נציבות שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות במשרד המשפטים. בשנת 2014 עם היכנסן לתוקף של תקנות נגישות השירות, ערכה הנציבות פעילות שטח ברחבי הארץ בה חולקו חוברות הסברה על התקנות ויישומן לעסקים קטנים. ב-2015 נבחרה ההסברה לילדי בתי הספר כיעד המרכזי של יום זה ובמסגרתו התקיימו פעילויות הסברה שונות בבתי ספר ברחבי הארץ.
My Way

נושא השיר

מילות השיר "בדרכי שלי" מספרות את סיפורו של אדם בסוף חייו, המסכם בפני השומעים, במונולוג, את סקירת חייו על העליות והמורדות שבהם. ה"מספר" נשמע כאדם בעל רצון חזק, אדם נחוש בדעתו, שהעיז רבות, סמך על עצמו, והגיע להישגים ראויים. ה"מספר" מאושר מהדרך שבה נסובו חייו ומהישגיו, אף שלעיתים שגה אין לו חרטות. הוא חי חיים מלאים, והצליח "בדרכו שלו".

הרקע לכתיבת השיר

מילות השיר בגרסה האנגלית נכתבו בהשראה פגישה שהתקיימה בין פול אנקה לפרנק סינטרה בפלורידה. לא מעט תהו כיצד אנקה, שהיה באותה עת בן 27 בלבד, הצליח להוציא מעצמו מילות סיכום מרשימות כאלה, ההולמות יותר אדם על ערש דווי מאשר אדם צעיר שכל החיים עוד לפניו. אולם, כפי שהוא עצמו סיפר שנים רבות לאחר מכן, השיר נכתב עבור סינטרה אשר באותה פגישה סיפר לו ש"נמאס לו" ושבכוונתו לפרוש מעולם המוזיקה (דבר שלא קרה בסופו של דבר).
בשובו לניו יורק כתב אנקה מילים חדשות למנגינה הצרפתית אשר את הזכויות לה קיבל ללא תמורה. אנקה ניסה במהלך הכתיבה להיכנס לתוך דמותו של סינטרה, תוך שהוא שואל את עצמו: "אם פרנק היה כותב את זה איך הוא היה מתנסח". אנקה חש כי סינטרה סימל את הדור הראשון ששם את "האני במרכז", ולכן לא היסס מלעשות שימוש במינוחים ששמים דגש חזק על האינדיווידואל, אשר מפאר את עצמו כמעט ללא שמץ של צניעות או ענווה.
אנקה סיים לכתוב את מילות השיר המשוכתב בשעה חמש לפנות בוקר, ובהזדמנות הראשונה התקשר לסינטרה אשר שהה כבר באותה העת במלון סיזר'ס פאלאס בלאס-וגאס, ובשיחה זו בישר לו שיש לו שיר "מאוד מיוחד עבורו".
אנקה סיפר בדיעבד כי חברת התקליטים שלו באה אליו מאוחר יותר בטרוניה על כך שלא שמר את השיר לעצמו. אנקה השיב כי מבחינתו השיר נכתב עבור פרנק סינטרה והוא היה האיש שהיה צריך לבצע אותו.

הצלחת השיר

השיר "My Way" יצא לרדיו בשנת 1969 כסינגל, ופורסם באלבום אוסף של פרנק סינטרה שנקרא גם הוא "My Way". בשלב ראשון לא נחשב כהצלחה בארצות הברית, והגיע למקום ה-27 בלבד מתוך 100 הסינגלים של שירי הפופ באותה שנה.
פריצתו של השיר הגיעה עת שודר בבריטניה בהמשך אותה שנה, שם הפך הסינגל ללהיט באופן מיידי. השיר הגיע למקום החמישי ברשימת הסינגלים הבריטיים באותה שנה, וזאת למרות שמבצעו היה אמריקאי. באביב 1969 היה השיר "My Way" הסינגל הנמכר ביותר בבריטניה. השיר הגיע למקומות גבוהים ברשימת הסינגלים בבריטניה גם בשנים 1970 ו-1971, ושבר שיא במכירות.
בתגובה להצלחת הסינגל בבריטניה הפך השיר להצלחה גם בארצות הברית, ובשנות השבעים הפך לסימן ההיכר של פרנק סינטרה.

גרסאות כיסוי

עם השנים השיר הוקלט ובוצע עשרות פעמים על ידי אומנים שונים. בין המבצעים היו נינה סימון (ב-1971), אלביס פרסלי ופול אנקה עצמו.
ביצוע בולט לשיר הוא גרסת הפּאנק של סיד וישס מהסקס פיסטולס, בו השיר מבוצע בזיוף לעגני ובשינוי חלק מהמילים. ביצוע זה יצא על סינגל ב-1978 והוא מופיע בסרט המוקומנטרי על הלהקה: "The Great Rock'n'Roll Swindle" בו וישס נראה כשהוא מבצע את השיר אל מול קהל בורגני חנוט בחליפות מהודרות, כאשר בסוף השיר הוא שולף אקדח ויורה בקהל.
השיר תורגם לעברית פעמים אחדות ובוצע על ידי ספי ריבלין, ישראל יצחקי ואריק לביא.
ריימונדו מונטקוקולי

קורות חייו

ריימונדו מונטקוקולי נולד בטירת מונטקוקולי, ליד מודנה בשנת 1609. הוא היה בן למשפחה ממוצא בורגונדי שהתיישבה באיטליה במאה ה-10 לספירה. בגיל 16 התגייס כשכיר חרב ושירת תחת פיקוד דודו, ארנסט מונטקוקולי, שהיה גנרל חשוב בצבא האוסטרי ולאחר ארבע שנים של שירות פעיל הפך לקצין. בשנת 1631 נפצע ומאוחר יותר באותה שנה נפל בשבי השוודי במהלך קרב בריינטנפלד במלחמת שלושים השנים. בשנת 1632 נפצע שוב בקרב ליצן, ולאחר מכן התקדם בסולם הדרגות בשל הצטיינותו במספר קרבות כגון קרב נורדלינגן. בהמשך נלחם מונטקוקולי כקצין פרשים בקרב ויסטוק ובקרב קמניץ ובשנת 1639 נלקח בשבי בו שהה כארבע שנים. במהלך שהותו בכלא למד מונטקוקולי מתמטיקה, היסטוריה ואדריכלות וכן עסק אסטרטגיה צבאית. בתקופה זו כתב את החיבור "מסה על המלחמה".
לאחר ששוחרר מהכלא, פיקד מונטקוקולי על צבא שכירים שהיה נאמן לדוכס מודנה, במהלך מלחמת קסטרו, באותה שנה הועלה בדרגה וזכה במושב במועצת המלחמה ההסבורגית. הוא הצטיין כמפקד במספר קרבות וזכה לתהילה בעקבות חלקו בקרב זוסמרשהאוזן. לאחר שלום וסטפליה שימש מונטקוקולי כנציג הקיסר פרדיננד השלישי והאפיפיור אינוקנטיוס העשירי בארצות זרות ובתפקיד זה ביקר באנגליה, ובשוודיה ופגש את המלכה כריסטיאנה. 
בשנת 1657 נישא מונטקוקולי ונולדו לו בן ושתי בנות. 
ב-1657 לקח חלק במלחמה הצפונית השנייה ושימש כמפקד המשלחת ההסבורגית במלחמה זו. ובהמשך, לאחר מינויו לפילמרשל של צבא האימפריה, לקח חלק במלחמה בדנמרק כנגד הפלישה השוודית. בשנים 1661–1664 שימש מונטקוקולי כמפקד צבא האימפריה כנגד הפלישה הטורקית ובמסגרת זו זכה לניצחון הגדול ביותר לו זכה מימיו, בקרב סנט גוטהרד. בהמשך פיקד על עוד כמה מסעי מלחמה.
מונטקוקולי פרש מהצבא בשנת 1674 אך לאחר פחות משנה חזר בעקבות מסע מלחמה נוסף שנמשך כשנה. לאחר מסע זה, שבו ניצח מונטקוקולי, פרש סופית מהחיים הצבאיים. את שארית חייו בילה מונטקוקולי בקריאה ויצירה ספרותית ומדעית בווינה. הוא קיבל את התואר נסיך האימפריה הרומית הקדושה בשנת 1679 וזמן קצר לאחר מכן את הדוכסות של מלפי ממלך ספרד. מונטקוקולי מת בתאונה בלינץ בשנת 1680.

הגותו האסטרטגית

כמצביא, היה ידוע מונטקוקולי בטקטיקות של חסימת קווי מבצעים ובטכניקות של ביצורים. הטקטיקה שלו שימשה כמקור השראה למצביאים ולהוגים צבאיים במאה ה-18.
מונטקוקולי הוציא שלושה ספרים בימי חייו, חיבורו הגדול ביותר הוא ה"מסה על המלחמה", שנכתב בהיותו בכלא השוודי בין השנים 1639–1643; "זיבלדונה", שנכתב לאחר מלחמת שלושים השנה, בין השנים 1639–1643; ו"על המלחמה נגד הטורקים בהונגריה" שנכתב ב-1670 והוא מבוסס על מסע המלחמה שבו שימש מונטקוקולי כמפקד. ספריו של מונטקוקולי מתאפיינים בביליוגרפיה רבה יחסית לספרים בני אותה תקופה, וניכר מכתביו שהוא היה אינטלקטואל. בספריו נגע מונטקוקולי כמעט בכל הנקודות החשובות לניהול מלחמה ברמה הטקטית באותם ימים אך התמקד בעיקר באמנות המצור, ודן בו בדרך גאומטרית. 
מוטקוקולי שאף לייסד את האסטרטגיה הצבאית בדרך מדעית בדומה למדעי הטבע והמדעים המדויקים. גישתו המחקרית השפיעה רבות על ההוגים הצבאיים של המאה ה-18, שגם הם, בהשראת מנוטקוקולי ראו במלחמה דיסיפלינה מדעית. 
מונטקוקולי, בשונה מהוגים בני זמנו, הסתייג מצבאות שכירים, שהיו נפוצים מאוד באירופה באותה התקופה ובאו לידי ביטוי במידה רבה במלחמת שלושים השנה. הוא היה מהמושכים ליצירת צבאות מקצועיים הבנויים על נאמנות ולא על רדיפת בצע.

מורשת

בשנת 1934 השיק הצי המלכותי האיטלקי דגם של ספינת קרב שנקראה "ריימונדו מונטקוקולי" על שמו, הספינה השתתפה במלחמת העולם השנייה.
אסתויהאד

אסְתְוִיהַאד (בפהלווי: astwihād; באווסטית: Astō.vīδōtu; בפרסית: استویهاد או استویداد) הוא דיוו המוות במיתולוגיה הפרסית. 
משמעות שמו היא "משבר (או: מפריד) העצמות". בחיבור דאדסתאן-י דיניג מוסבר כי משמעותו ומהותו הם "פירוק היצורים החומריים." הוא משתייך לקבוצת הדיווים, התומכת באהרימן ונאבקת נגד אהורה מאזדה ועוזריו, האמשה ספנטס. אסתויהאד עוזר לדיוו ח'שם לענות את נשמות המתים העולות לשמיים, ומסופר כי הוא נשלח על ידי אהרימן להרוג את גַיוֹמַרְד, האדם הראשון.
קליפה (בוטניקה)

הקליפה היא השכבה החיצונית של הגבעולים והשורשים בצמחים כגון עצים ושיחים. הקליפה מכסה ומגנה על העץ מפני נזקים ומחלות.
הקליפה מורכבת משלוש שכבות - הפלוגן, הפלאם והקמביום הווסקולרי. הקליפה יכול להוות בסביבות 10-15% מהמשקל הכולל של העץ.