google/wiki40b huggingface dataset:
דב פרוהמן

קורות חייו

פרוהמן נולד באמסטרדם ב-1939. בתקופת הכיבוש הנאצי בהולנד, הוסתר בחווה של משפחה נוצרית, תוך סיכון רב. הוריו נספו בשואה, והוא עלה לישראל כילד ב-1949 וגדל בבית קרובי משפחה בתל אביב, שם סיים את לימודי התיכון בתיכון עירוני א'. שירת בחטיבת גולני, ולאחר מכן השלים תואר ראשון בהנדסת חשמל בפקולטה להנדסת חשמל בטכניון. את המשך לימודיו האקדמיים, עשה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי ממנה קיבל תואר שני (1965) ושלישי (1969) בהנדסת אלקטרוניקה ומדעי המחשב.
ב-1965 החל לעבוד במעבדות המחקר של חברת פיירצ'יילד  בפאלו אלטו שבקליפורניה, במחקר שעסק בתכנון מעגלים משולבים. ב-1969, עם סיום לימודיו, החל לעבוד במרכז המחקר של חברת אינטל בקליפורניה. באינטל עסק בתכנון רכיבי זיכרון מבוססי מוליכים למחצה, והמציא את ה-EPROM (רכיב זיכרון הניתן למחיקה ולתכנות) הראשון. על פיתוח זה זכה פרוהמן בפרס מורטון של איגוד IEEE ב-1982 ובמדליית אדיסון, אף היא מטעם IEEE, ב-2008.
בתקופת עבודתו באינטל ניסה פרוהמן לשכנע את בכיריה, במיוחד את נשיא החברה אנדי גרוב, להשקיע בישראל. בהשפעתו, ועקב מחסור באנשי תכנון באותה עת, פתחה אינטל מרכז תכנון בחיפה ביולי 1974. פרוהמן השקיע מאמצים רבים כדי לגרום לאינטל לבצע בישראל גם פעילות ייצור, ולא רק מחקר ופיתוח, ומאמציו נשאו פרי עם הקמת מרכז ייצור בירושלים ב-1981. פרוהמן מספר כי "בשנים הראשונות נלחמנו בשיניים על כל מוצר וכל טכנולוגיה, ורק לאחר כמה שנות מאבק זכינו בתכנון המיקרו-מעבד הראשון".
במקביל לפעילותו באינטל, ניהל פרוהמן קריירה אקדמית. ב-1972 הצטרף כפרופסור אורח באוניברסיטה למדע וטכנולוגיה בקומאסי שבגאנה, וב-1974, עם שובו לישראל, הצטרף לאוניברסיטה העברית בירושלים כפרופסור חבר לפיזיקה שימושית. ב-1980 התמנה לפרופסור מן המניין, אך ב-1981 עזב את סגל האוניברסיטה, והתמנה למנהל כללי של חברת אינטל בישראל, תפקיד שבו החזיק עד 2000 במקביל לפעילות כסגן נשיא קבוצת המיקרו-מעבדים באינטל העולמית.
בשנת ה'תשנ"א (1991) הוענק לו פרס ישראל למדעים מדויקים ובשנת 1991 צורף כחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים. בנוסף, זכה פרוהמן באותה שנה בפרס התעשייה בקטגוריית האלקטרוניקה.
ב-2000 פרש פרוהמן מתפקידיו באינטל. לאחר פרישתו מהחברה הקדיש את זמנו לעיסוקי פנאי, בהם קריאה, רכיבה על אופנועים ועל אופניים, והטסת מטוסים קלים. נוסף על כך כתב ספר בנושא מנהיגות: מנהיגות בדרך הקשה, שיצא לאור באנגלית ב-2008. בראיונות שנערכו עמו יצא פרוהמן נגד האדישות הפושה לדעתו בציבור הישראלי, וצפה משבר חברתי-חינוכי וכלכלי חמור שיפקוד את ישראל.
ארכיטס

התקנים מכניים

ארכיטס נחשב לאחד ממייסדי המכניקה המתמטית. באמצעות יישום של סדרה של מושגים גאומטריים לחקר מבנים, קשרים ומפרקים, הוא ביסס את מדע המכניקה.
הוא לא רק יישם עקרונות מתמטיים לחקר מכונות, אלא גם תכנן ובנה מכונות חדשות. ב-425 לפנה"ס, הוא יצר את כלי הטיס הבלתי מאויש הראשון בכל הזמנים - ציפור מכנית שיכלה לעוף באמצעות הנעת כנפיה בדומה לציפור רגילה. את האנרגיה להנעת הכנפיים סיפק מכניזם אוטומטי שהיה מותקן בקיבתה. הציפור עפה לאורך 200 מטר בערך, ולאחר שכל האנרגיה שלה נוצלה היא נפלה לקרקע.

מתמטיקה

ארכיטס הוא שנתן לממוצע ההרמוני את שמו. הוא פתר את בעיית הכפלת הקובייה באמצעות שימוש בעקום שנקרא מאז על שמו "עקום ארכיטס".
הסברו

הסברו בע"מ (באנגלית: Hasbro, Inc.) היא חברה אמריקאית לייצור צעצועים ומשחקי לוח, אחת הגדולות בעולם בתחום זה. מטה החברה ממוקם בפוטאקט, רוד איילנד, ארצות הברית, ומרבית מוצריה מיוצרים במזרח אסיה.
בשנת 1923 הקימו שלושה אחים יהודיים: הנרי, הילל והרמן הסנפלד, את "האחים הסנפלד" (Hassenfeld Brothers), חברת טקסטיל בהסברוק הייטס, ניו ג'רזי. החברה התרחבה במשך שני העשורים שלאחר מכן וייצרה גם קלמרים וציוד לבית הספר. בשנות ה-40 של המאה ה-20 ייצרה "האחים הסנפלד" ערכות רופא ואחות שהיו לצעצועים הראשונים של החברה. הצעצוע הראשון של החברה שהפך ללהיט היה מר ראש תפוד, אותו רכשה החברה מג'ורג' לרנר ב-1952. בשנת 1964 ייצרה החברה את ג'י. איי.ג'ו, NERF, ובובות בדמות חיילי קומנדו, אשר עבורה טבעו את המונח "בובת פעולה", במטרה לשווקן לבנים שלא רצו לשחק עם בובות.
ב-1968 קיצרה החברה את שמה ל"הסברו", ובשנת 1983 ייצרה החברה מוצר מצליח נוסף – הפוני הקטן. החברה רכשה בשנת 1984 את חברת מילטון בראדלי והחלה לשווק את משחקיה, לרבות פלונטר, סולמות ונחשים, ארבע בשורה ויאצי. בשנת 1965 ייצרה והפיקה את סדרת האנימציה, ג'ם וההולוגרמות וייצרה את מוצרי הסדרה. באותה שנה ייצרה החברה את בובות הרובוטריקים - בובות פעולה בדמות רובוטים חמושים היכולים להפוך לכלי רכב ובעלי חיים שונים. סדרת צעצועי הרובוטריקים זכתה להצלחה רבה והולידה זיכיון שכלל סדרות טלוויזיה מצוירות ומספר סרטי לייב אקשן מצליחים. בשנת 1986 רכשה החברה את פלייסקול ובשנת 1991 את האחים פארקר, ויחד איתה את משחקיה המובילים: מונופול, משחק הלוח המצליח ביותר בכל הזמנים, וסיכון. בשנת 1998 רכשה הסברו את "אבלון היל" ואת WowWee, ושנה לאחר מכן את מכשפי החוף, העוסקת בפיתוח ושיווק משחקי תפקידים. 
חברת הסברו היא חברת אם של מספר חברות בת, אשר כולן משווקות את מוצריהן תחת מותגיהן המקוריים.
בישראל מיוצרים ומשווקים מוצרי הסברו על ידי קודקוד. הייצור מתבצע במפעל החברה בערד.
קתדרלת ברזיליה

אלמנטים במבנה, וסביב לו

ב-31 במאי 1970 נחנכה רשמית הקתדרלה, שכבר כללה את מעטפת הזכוכית החיצונית השקופה. ברחבה שממנה ניגשים לבית התפילה מצוים ארבעה פסלי ברונזה בגובה 3 מטרים, המייצגים את השליחים; אלה פוסלו בסיועו של הפסל דנטה קרוסה ב-1968. מהתקרה, בפנים אולם התפילה, תלוים בכבלי פלדה שלושה פסלי מלאכים. מידות ומשקל עבור כל פסל: הקטן - אורכו 2.22 מטרים ומשקלו 100 קילוגרמים; הבינוני - 3.40 מטרים אורכו ו-200 קילוגרמים משקלו; הגדול 4.25 מטרים אורכו והוא שוקל 300 ק"ג. אלה פוסלו על ידי אלפרדו ססצ'יאטי ב-1970, יחד עם דנטה קרוסה.
ב-1977 כוסו קירותיו של בית הטבילה, שצורתו אובאלית, באריחים קרמיים צבועים (עבודתו של אטוס בולקאו). מגדל ובו ארבעה פעמונים, תרומה של ממשלת ספרד, משלים את המתחם האדריכלי. 
תקרת אולם התפילה מעוטרת בויטראז' הכולל 16 חלקי פיברגלס בגוונים של כחול, ירוק, לבן וחום, המשובצים בין עמודי הבטון. כל חלק כזה מותאם למשולשים שבסיסם 10 מטרים ו-30 מטרים גובהם, ואלה נצבעו בידי מריאן פרטי ב-1990.
המזבח נתרם בידי האפיפיור פאולוס השישי, וצלם הקדושה המגנה של ברזיל, אפארסידה, הוא העתק מדויק של הצלם המקורי, השמור בעיירה אפארסידה שבמדינת סאו פאולו.
הויה-סקרה (Via Sacra) היא יצירה של אמיליאנו די-קוולקנטי. בכניסה לקתדרלה מצוי עמוד תווך, בו תיאור דרכה בחיים של מרים, אם ישו (אלה צוירו בידי אטוס בולקאו, שיצר, כאמור, את הפאנל הקראמי באגף ההטבלה).
כיום, אבי הקתדרלה הוא המונסיניור (מינוי כבוד של האפיפיור, בהתייעצות עם הבישוף המקומי) מרקוני ויניסיוס פריירה, הכומר הראשון שנולד בברזיליה ובה גם הוסמך לכמורה. כיוון שהקתדרלה ממוקמת בקרית משרדי הממשלה, הרכב קהילת המתפללים אינו קבוע; חלק גדול מהמבקרים בה הם תיירים או עובדי הממשלה. הקתדרלה פתוחה למבקרים בכל ימות השבוע, להוציא בשעות המיסה.
חטיבה 399

הקמת החטיבה

החטיבה הוקמה בשנת 1978 במחנה נעורה, כחלק מחיזוק חיל השריון, והיא הייתה חלק מאוגדה 90.

מלחמת לבנון

במלחמת לבנון לחמה החטיבה שצוידה בטנקי M48 פטון ("מגח"), וכללה 3 גדודים: 360 (בפיקודו של דורון שטרנגר), 362 (בפיקודו של עירא עפרון), ו-363 (בפיקודו של אייל שריג) בגזרה המזרחית בפיקודו של המח"ט מיקי שחר, במסגרת אוגדה 90 בפיקודו של גיורא לב.
ב-6 ביוני גויסה החטיבה למילואים, הצטיידה במחנה נעורה ועלתה לגבול הצפון, שם התמקמה במושב בית הלל והמתינה לפקודה להיכנס.

פירוק החטיבה

בשנת 1986 שונה שמה לחטיבה 213, ובשנת 2003 שונה שם החטיבה, וניתן לה שמה של חטיבת הראל שפורקה באותה שנה.
חסידות פשעווארסק

חסידות פשעווארסק, חסידות בעיר אנטוורפן, המכונה על שם העיירה הגליציאית פשבורסק שממנה הגיע הרבי הראשון, רבי משה יצחק גווירצמן.

תולדות החסידות

רבי משה יצחק (ר' איציק'ל, תרמ"ב - תשל"ז), היה תלמידו של רבי שמחה ישכר בער הלברשטאם מצישינוב, מגזע חסידות צאנז. הוא הגיע להתגורר באנטוורפן בשנת תשט"ז ושימש כנשיא כולל גליציה - חבת ירושלים.
לאחר פטירתו הכתירו החסידים (ובראשם רבי אלחנן היילפרין מרבני לונדון) את חתנו רבי יעקב לייזר ("ר' יענק'לה") לשמש כממשיך דרכו. נפטר בכ"ז בחשוון תשנ"ט.
כיום משמש כרבי בנו, רבי אריה לייביש לייזר. בנו הגדול של רבי לייביש, רבי נפתלי אלימלך הוא רב הקהילה של החסידות בלונדון ובנו רבי אלטר הוא הרב של הקהילה בוויליאמסבורג. אחיינו הרב צבי כהנא הוא רב הקהילה במונסי.
מרכז החסידות הוא באנטוורפן. קהילות נוספות קיימות בלונדון ובמנצ'סטר שבאנגליה, בווילאמסבורג ובבורו פארק שבברוקלין, במונסי ובירושלים.

מנהגי החסידות

מדי שבוע מתקיימת סעודת מלוה מלכה בראשות האדמו"ר, שבמהלכה מחלק האדמו"ר שום כסגולה להצלחה במשך השבוע.
חסידי פשעווארסק מקפידים על המנהג לתת צידה ליוצא לדרך, ורבים מהם לא יוצאים לדרכם לפני שיקבלו עוגיות ברכה מידו של הרבי.
העוגן

היסטוריה

גרעין קיבוץ העוגן נוסד בשנת 1939 על ידי עולים יוצאי צ'כוסלובקיה. הגרעין שהה כ-8 שנים במחנה ליד גן חיים, על הדרך בין כפר סבא לרמת הכובש. בשנת 1944 מנה הקיבוץ 137 נפש, בהם 17 תינוקות. באוגוסט 1945 הצטרפו לקיבוץ 10 מגולי מאוריציוס.
הקיבוץ עלה על הקרקע ב-28 באוגוסט 1947. מקור השם סמלי: "הטלנו עוגן במולדת".
לקיבוץ הייתה חשיבות בתקופת מלחמת העצמאות שפרצה כמה חדשים לאחר מכן, בהיותו נקודת משמר על כביש השרון, שהיה אחד מעורקי החיים החשובים של היישוב היהודי דאז.

מפעלים

בשנותיו הראשונות הקיבוץ הקים מפעל לחידוש צמיגים ועבודות גומי. לאחר קום המדינה הורחב הייצור לצינורות וצמיגי אופניים והוקמה מעבדה למחקר ופיתוח.
הקיבוץ הוא הבעלים של מפעל "העוגנפלסט" המייצר יריעות PVC, המשמשות בין היתר לאיטום בריכות מים וגגות, לריצוף, לציפוי דלתות פלדה ופרופילי אלומיניום לחלונות, ועוד.
ב-1984 הוקם בקיבוץ אולפן הקלטות.
אזיקון

אזיקון (באנגלית: Zip tie או Cable tie; מכונה גם חבק) הוא רצועה העשויה לרוב מפלסטיק, המשמשת לצורך הידוק או כריכת עצמים שונים ביחד. 
עיצוב האזיקונים מאפשר להדק בקלות ובמהירות רבה יחסית עצמים שונים, ואילו הפעולה ההפוכה של הסרת ההידוק נדרשת למאמץ רב או לגזירה של האזיקון עם מספריים או סכין והוצאתו מכלל שימוש.
על אף שהאזיקון תוכנן במקור לצורך הידוק של חוטי חשמל, לאורך השנים נפוץ השימוש בו למגוון יישומים כגון אריזת מוצרים, בגינון ואף בתור אזיקים זמניים המשמשים את כוחות המשטרה וצבאות שונים ברחבי העולם.

אופן פעולה

האזיקון בנוי כסרט צר, דק וארוך, שבקצהו חור. בחור ישנה שן המאפשרת תנועה בכיוון אחד. לכל אורך הסרט, אך רק באחד משני הצדדים שלו, ישנן בליטות זעירות. הכנסת קצה הסרט לחור תיצור לולאה. אם קצה הסרט הוכנס לחור כאשר הבליטות שבסרט בכיוון "הנכון", לא ניתן למשוך את הסרט חזרה. הבליטות שבסרט נתפסות בשן שבחור, ולא מאפשרות למשוך את הסרט חזרה. יוצא שניתן רק לדחוף את הסרט לתוך החור, באופן שהלולאה שנוצרה בהתחלה הולכת וקטנה. בניגוד לכך, אם קצה הסרט הוכנס לחור כאשר הבליטות שבסרט בכיוון "הלא נכון", אין קושי למשוך את הסרט חזרה. פרט לכיוון "הנכון" ולכיוון "הלא נכון", אין אפשרות נוספת להכניס את קצה הסרט לחור.

היסטוריה

האזיקון הומצא במקור בשנת 1958 על ידי חברת מוצרי החשמל האמריקנית Thomas & Betts תחת שם המותג "Ty-Rap" ותוכנן במקור לצורך הידוק חוטי חשמל במטוסים. חומר העיצוב הראשוני של האזיקונים היה מתכת. לאורך השנים התפתח עיצוב האזיקונים וכיום הם מיוצרים במגוון רחב של צבעים, גדלים וחומרים.
Salute (אלבום)

קידום

כדי לקדם את האלבום, יצאו ליטל מיקס ב-16 במאי 2014, לסיבוב ההופעות השני שלהם, "Salute Tour", אשר הסתיים ב-27 ביוני 2014.
קרניולה

מקור השם

השם קרניולה משמעותו ברומית-קלטית "קרניה הקטנה". מבחינה גאוגרפית היה מדובר באזור שכלל את מרבית קריינה העליונה עם העיר קרניום, לימים קריינבורג או בסלובנית - קראן (Kranj).
מאוחר יותר התערבב המונח הגאוגרפי הזה עם המילה הסלאבית "קריינה" שמשמעותה "אזור" ובעיקר "אזור ספר" (כמו בשם "אוקראינה") או מרקה, במובן של ה"מארקיה" או מארקה (marchia) הפרנקית.

היסטוריה מוקדמת

בימי הקדם היה האזור חלק מהפרובינקיה הרומית פנוניה. בתקופת נדידת העמים  מעבר יער האגסים (חרושקה) היווה תחנה חשובה בדרכם של בשבטים הגרמאניים אל איטליה. הלונגוברדים התיישבו קודם באזור הזה. 
אחרי פלישתם לאיטליה בשנת 568 האזור יושב על ידי הסלאבים האלפינים. במאה השמינית  יחד עם קרינתיה, תחת השם קרנטניה סופח האזור לבוואריה והיה חלק מהאימפריה הפרנקית. קרל הגדול החליט שמרכז השלטון של האזור יהיה בפריולי.

המרקיזות קרניולה (קריין)

האזור שצויין לראשונה תחת השם קרניולה (קריין) היה בשנים 1040-976 מאוחד עם דוכסות קרינתיה, חלק מהאימפריה הרומית הקדושה. החל משנת 973 מרכז השלטון המלכותי המקומי הייתה תחילה באקווילאה. בהמשך התארגן האזור ב-1040 כמארקה או מרקיזות נפרדת בהנהגת מרקיז או מרקגראף. 
המארקה קרניולה כללה אז את קרניולה העליונה של ימינו, לרבות עיר הבירה קריינבורג (קראן) שבה ישב המרקגרף, כמו כן הריבוע לייבך (ליובליאנה) ועוד אזור בצורת טריז שגבולותיו היו סנט מראין (שמאריה), גרוסלאסיץ' (וליקה לאשצ'ה) ויערות גוטשר (קוצ'בסקי רוג), במערב - לאס (לוז'), צירקניץ (צרקניצה) ואלבן (פלנינה). באמצע המאה ה-16 השתייכה העיירה המבוצרת של קריינבורג ליוהאן פון קיסל וכונתה בהמשך קיזלשטיין. 
אחרי היפרדותה מקרינתיה ב-1040, שמרה קרניולה יחסים הדוקים עם המרקיזות זאן (או של סאווה - סאווינסקה קריינה) ועם איסטריה.
גבולותיה עברו שינויים תכופים. המרקגרפים האוטונומיים הראשונים שלה היו הרוזנים הבווארים זמפט-אברסברג שתבעו החל משנת 1036 את הבעלות גם על החלקים מדרום לסאווה של המארק זאן המיושבים על ידי סלאבים. ב-1058 עלה על כס המרקיזות אולריך מוויימאר-אורלמינדה, שכיהן קודם כמרקגרף באיסטריה. ב-1063 הוא סיפח על חשבון הקרואטים רצועה צרה בקצה הצפוני של החוף הדלמטי עם החלק הצפוני של מפרץ קוורנר, המפרץ של פיומה-רייקה. רצועה זו שבין רייקה לברשץ קיבלה את השם "מראניה". 
החל משנת 1077 שלטון הרוזנים מווימאר הוחלף על ידי בפטריארכים מאקווילאה. הם נותרו רשמית מרקגרפים של קרניולה עד שנת 1282. החל מ-1086 על השלטון בפועל התחרו כמה הפקידים הבכירים וכמה משפחות שועים:בני אפנשטיינר, הרוזנים אנדכס-מראן, בני וייכסלברג והרוזנים מגוריציה. הבנברגר האחרון, פרידריך השני של אוסטריה, התחתן ב-1229 עם אגנס לבית אנדכס ומראניה
וקנה את האחוזות הבישופיות בפרייזינג. באותה תקופה משפחה נוספת - בני שפאנהיימר - התערבה גם היא במאבק על הכוח במרקיזות.
קופת חולים של פועלי הגליל

קופת חולים של פועלי הגליל - נוסדה ב-1915, על ידי ברל כצנלסון.

רקע היסטורי

בשנת 1913 פעלה בארץ ישראל קופת חולים אזורית אחת: "קופת חולים של הסתדרות הפועלים החקלאים ביהודה". בראשיתה היו בקופה שבעה סניפים ו- 150 חברים, כמעט כולם פועלים חקלאים. לפני הפעלת קופת חולים של פועלי הגליל, קיבלו פועלי הגליל עזרה רפואית במסגרת של קופת חולים של פועלי יהודה וב- "קופת חולים של פועלי השומרון". בשנה הראשונה של מלחמת העולם הראשונה פנו לעזרת קופת-חולים של פועלי יהודה כ-700 איש. האבטלה, התזונה הלקויה ותנאי הדיור הגרועים החמירו את התחלואה, כאשר אחוז ניכר מהחולים סבלו ממלריה, דיזנטריה ו-טיפוס. בשנת 1916 גדל מספר הפונים לקופה לכ - 120 לחודש.
באותה שנה נוסדה "קופת חולים של פועלי השומרון", תחילה בשיתוף פעולה עם קופת חולים של פועלי יהודה, ובהמשך כארגון עצמאי לחלוטין. המייסדים היו : שמואל יבנאלי, דוד רמז ונחום סנה. ההחלטה על ייסוד הקופה התקבלה בשנת 1912 אבל בגלל מלחמת העולם הראשונה, בעיות כלכליות ובעיות תחבורתיות הצליחו להתארגן כ- 200 חברים רק ב-1916. מי שסייע לקופה החדשה היה יעקב אפטר ממשרד קופת חולים של פועלי יהודה והד"ר הלל יפה שניהל את בית החולים בזכרון-יעקב.

הקמת קופת חולים של פועלי הגליל

הסתדרות פועלי הגליל מנתה בין 350 ל-400 חברים, בקבוצות ובחוות שבהן הייתה עבודה היה מספר החולים קטן במידה ניכרת מאזורי השומרון ויהודה. ועל הקמת הקופה הוחלט עוד בשנת 1912 אך עד 1915 לא הצליחו לארגן את ייסוד הקופה, נאסף סכום כסף קטן לתכלית זו אבל הוצא יותר ממה שנאסף והעניין נדחה, אולם בשנת 1915 התרבה מספר הפועלים שאין להם עבודה ומקום קבועים.
כבר בשנת 1914 כתב ברל כצנלסון שיש "להשתדל לאחד את כל קופות החולים הפרטיות הקיימות בין הפועלים לעבודה משותפת", בהמשך ברל כצנלסון עבר להתגורר בגליל, הבחין בפער שבין יהודה לגליל מבחינת שירותי הבריאות לפועלים, והתחיל לפעול במרץ להקמת הקופה החדשה.
כשהחלו לפעול קופות החולים בגליל ובשומרון לאחר שקופת חולים של הסתדרות החקלאים ביהודה פעלה משנת 1913, נוצר מערך ארצי של שירותי בריאות לפועלים בחסות שלוש ההסתדרויות הפועלים החקלאים. שלוש הקופות פעלו מתוך שיתוף פעולה מלא, ללא תחרות והשירות הטוב לפועל החולה ובריאותו של ציבור החברים עמד בראש מעייניהן. הפועל קיבל את השירות הרפואי בכל מקום ששהה בו, מקופת החולים שפעלה באותו אזור, ואחת היא באיזה קופה הוא חבר. היה קיים נוהל לאזן את החשבונות בין הקופות ולהעביר ביניהן חיובים וזיכויים.

איחוד שלוש הקופות

עם גירוש תל אביב בחודש אפריל 1917, רוב המגורשים עברו לגליל העליון. המצב הכלכלי החמיר בעקבות המלחמה, וזמן קצר לאחר הגירוש נפגשו נציגי הסתדרויות הפועלים ביישוב כנרת מתוך מטרה להביא לידי כינוסה של ועידה, שבסיומה התאחדו הסתדרויות הפועלים לגוף אחד. הוועידה התכנסה ב- 1918. 
בשנים 1917–1918 בעקבות שינויים במערך הפולטי, של מפלגות הפועלים בארץ-ישראל הפכו קופות החולים מארגונים אזורים לגופים מפלגתיים ומשלוש הקופות האזוריות נוסדו שתי קופות החולים של אחדות העבודה וקופת חולים של הפועל הצעיר. בשנת 1921 לאחר הקמת ההסתדרות התאחדו שתי קופות החולים לגוף אחד בחסות ההסתדרות שנקרא : קופת חולים הכללית של הפועלים העבריים בארץ-ישראל. כל זאת על רקע כך שבקיץ 1918 השלים הצבא הבריטי את כיבוש ארץ-ישראל, והתחילה תקופת המנדט הבריטי.
דוד לויתן

ביוגרפיה

דוד לויתן נולד בשנת 1937 בתל אביב. לאחר שירותו הצבאי למד באוניברסיטה העברית בירושלים וסיים בה תואר בוגר בספרות עברית וכללית. בהמשך סיים תואר מוסמך בספרות באוניברסיטת בר-אילן. עסק בהוראת הספרות והלשון העברית, בין היתר בתיכון חדש בחולון במשך כ-15 שנה. בשנים 1975-77 שהה בהודו כשליח הסוכנות היהודית, ובמסגרת זו העלה ישראל מאות יהודים. לאחר שובו מהשליחות ניהל את מחלקת החינוך של מצפה רמון, שבה התגורר, עד פרישתו לגמלאות.
את דרכו הספרותית החל בגיל 19 בכתיבת שירים, שפורסמו במוספי הספרות של עיתונים ובכתבי עת ספרותיים. ספרו הראשון, "נסי סתו", הופיע בשנת 1969 בהוצאת עקד. עד מותו פרסם עוד ארבעה ספרי שירה; האחרון שבהם, "נרקיס בפירנצה", נכתב בעת שהותו בעיר פירנצה ב-1995. לאחר מותו הופיע ספר נוסף מעיזבונו, "ספר לאדם בדרכים לבית" (אבן חושן, 2011).
דוד לויתן נפטר בשנת 2007. אלמנתו, תמר לויתן, יזמה פרס ספרותי הנקרא על שמו ומוענק אחת לשנתיים בשיתוף עם אגודת הסופרים העברים במדינת ישראל ועיריית חולון.

יצירתו

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.
ספריית וסקונסלוס

ספריית וסקונסלוס (בספרדית: Biblioteca Vasconcelos) היא ספרייה באזור הצפוני של העיר מקסיקו סיטי. קרויה על שמו של חוסה וסקונסלוס, הסופר, המדינאי והוגה הדעות, שניהל את הספרייה הלאומית של מקסיקו והיה נשיאו של המכון המקסיקני לתרבות היספאנית. הספרייה משתרעת על פני 38,000 מ"ר. עלות בנייתה המתוכננת הייתה 954 מיליון פסוס (כמאה מיליון דולר אמריקאי), אך עלות בנייתה בפועל לאחר התיקונים הייתה גדולה יותר באופן משמעותי, כמאתיים מיליון דולרים.
היא נחנכה במרץ 2006 על ידי נשיא מקסיקו ויסנטה פוקס, מעט לפני תום כהונתו. בזמן חנוכתה הוכרזה כאחד המבנים המתקדמים בעולם מבחינה טכנולוגית במאה ה-21.
הספרייה נסגרה לאחר שנה, בחודש מרץ 2007 בשל ליקויי בנייה חמורים. מבקר המדינה המקסיקני גילה 36 חריגות בנייה והוגשו 13 עתירות משפטיות שונות כנגד המתכננים והמבצעים. בין הליקויים שהתגלו, למשל, היו מיקום שגוי של ריצוף ואבני שיש, וסדקים בקירות, ליקויים שעלות תיקונם חייבה עלות של 15 מיליון פסוס נוספים (כ-1.4 מיליון דולרים).
הספרייה נפתחה לקהל בשנית לאחר התיקונים. היא כוללת בניה ארכיטקטונית ועיצובית מרשימה, ובנוסף מוצבים בה באורח קבע פסלים ויצירות אמנות של גדולי האמנים המקסיקנים. אחת מיצירות האמנות המפורסמות המוצבות בה היא יצירתו של האמן גבריאל אורוסקו, שלד לווייתן אמיתי, שעצמותיו צבועות.
פלוריסטם

טכנולוגיה

בעזרת הטכנולוגיה מוגנת הפטנטים של פלוריסטם, החברה פיתחה סביבה תלת ממדית לגידול תאים פעילים שמוצו מן השליה האנושית (תאי PLX). התאים שמבודדים מן השליה (שנחשבת לפסולת רפואית) גדלים בתוך Bioreactor שפיתחה החברה (מתקן המדמה תנאים ביולוגיים מתאימים לגידול רקמה או אורגניזם). הטיפול התאי מבוסס על הזרקת התאים הללו ללא צורך בהתאמה גנטית, כדי לרפא מחלות שונות. התאים הפעילים מפרישים מכלול של חלבונים בהתאם לאותות המתקבלים כתגובה למגוון מחלות. החלבונים מאתחלים תהליך ריפוי עצמי ורגנרציה של רקמות פגועות ומשפרים את מצבו של החולה תוך פעילות חיובית של המערכת החיסונית ויצירת כלי דם.
בניסויים פרה-קליניים שבחנו טיפול בפגיעות שרירים באמצעות תאי הגזע מהשליה, נראה כי ייתכן שסוגים שונים של התאים הפעילים  מהשליה שפיתחה פלוריסטם יכולים לשמש לריפוי מגוון סוגים של פגיעות שרירים, כמו פגיעות תאונתיות (במהלך פעילות ספורטיבית, למשל), או פגיעות מכוונות הנגרמות, לדוגמה, כתוצאה מניתוחים שונים. בניסויים פרה-קליניים נוספים נראה השפעת חיובית בשימוש בתאי השלייה לטיפול במחלות המעיים הדלקתיות הקשות, טרשת נפוצה ובנזקי שבץ מוחי. במחקר פרה-קליני מקיף שנערך בשיתוף עם מעבדתו של פרופ' רפאל גורודצקי מביה"ח הדסה בירושלים פותח טיפול תאי חדש המבוסס על תאים נבחרים מתוך השליה (PLX-R18) שבהזרקה פשוטה ללא סיבוכים לתוך השריר מאפשרים טיפול מציל חיים יעיל ביותר בתסמונת קרינה חריפה, מחקר שנמשך בשיתוף פעולה עם מרכזי מחקר אחרים בגרמניה וארצות הברית. 
החברה נמצאת בשלבים קליניים מתקדמים בניסויים בטרשת עורקים חמורה בגפיים תחתונות, שבר בצוואר הירך ותסמונת קרינה חריפה מסכנת חיים ועידוד רגנרציה של מח עצם פגוע.
הסביח של עובד

הסביח של עובד (ידוע גם בשם מזנון עובד) הוא מזנון סביח שהוקם בגבעתיים בשנות ה-80. המזנון התפרסם בעיקר בשל אישיותו הצבעונית של בעליו, עובד דניאל, והעגה יוצאת הדופן בה הוא משוחח עם לקוחותיו, שבעקבותיהן זכה הסביח לפרסום באמצעי התקשורת השונים, הפך לאחד ממזנוני המזון המהיר המפורסמים ביותר בישראל ונחשב למוביל בתחומו.

פרסום

הז'רגון של עובד תועד ב-"הלקסיקון של החיים: שפות במרחב הישראלי" של רוביק רוזנטל ובבלוגים שעוסקים בשפה העברית המדוברת, והפך, עם השנים, את עובד דניאל לדמות ידועה בגבעתיים, בגוש דן וברחבי ישראל. הוא זכה לחיקויים ואזכורים בתוכניות הבידור השונות, בהן חלומות בהקיציס, ארץ נהדרת, הכל שפיט ובעיתונים השונים.
עובד נבחר לפרסם את סלטי צבר, השתתף בתוכנית "רויאל שף" ולקח חלק בקליפ של לוקץ' בו היווה מעין ניגוד לאייל שני.
עובד אף מהווה דוגמה בקרב אנשי שיווק למיתוג חוויתי והיכולת של בעל עסק חסר ייחוד לכאורה לבדל עצמו.
בידול זה כולל תליית תעודות על "שיאי" אכילת סביח, ושיאים נוספים כמו מספר כפיות חריף במנה, מספר חצילים ומספר ביצים במנה. בנוסף תלויות תמונות של הלקוחות המצטלמים עם שם המקום ברחבי הארץ והעולם.
במהלך חודש יוני בשנת 2019 השתתף בפרסומת לבירה גולדסטאר.
לסביח עובד נפתחו שני סניפים נוספים, בתל אביב ובהרצליה.
עירית דגן

ביוגרפיה

בתחילת שנות השבעים שירתה בלהקת פיקוד דרום. לאחר שירותה הצבאי למדה תיאטרון בבית הספר הגבוה למשחק "בית צבי".
בשנת 1973 השתתפה בסרט הקולנוע הישראלי "קזבלן" בו שיחקה וגם רקדה.
דגן העלתה גם הצגות ילדים רבות בשיתוף בעלה השחקן עזרא דגן: "עיגול ועוד משולש בריבוע", מאת דתיה בן דור, "לא יאומן כי יסופר" משירי ע. הלל "בית ממכר אגדות" מאת מיכאל דק ו"עברית יפה שלי" מאת יורם טהר-לב.
בחנוכה 1988 הופיעה דגן במופע מיוחד לילדים לצד עזרא דגן, יגאל בשן, עוזי חיטמן, אייל גפן ולהקת "הכל עובר חביבי" במופע מיוחד הנקרא "מה יהיה חביבי? יהיה הופה היי!".
בנוסף, לאורך השנים דגן דיבבה דמויות במספר סדרות הנפשה מיתולוגיות, ביניהן: "נילס הולגרסון" (בתפקיד נילס הולגרסון והבן של מולי), טאו טאו" (בתפקיד קיקי), "עלילות בבאי" (בתפקיד בבאי),"גברת פלפלת" אשר שודרו לראשונה בישראל בטלוויזיה החינוכית במהלך שנות השמונים ושנות התשעים.
עירית ועזרא דגן מנהלים כיום את הפרויקט הטיפולי-חינוכי: "תיאטרון-עדות, לספר כדי לחיות", מפגש בין דורי, ניצולי שואה ותלמידי בתי ספר. הם המנחים, המטפלים, הכותבים הבמאים והמפיקים , לדגן ובעלה שלושה בנים והבכור ירון עסק אף הוא בדיבוב.
בית מדרש תפארת בחורים

בית מדרש תפארת בחורים הוא בית מדרש וכולל אברכים במרכזה של שכונת מאה שערים בירושלים, בית המדרש נוסד על ידי הרב אברהם אלישיב (אביו של הרב יוסף שלום אלישיב) עם עלייתו ארצה מהומל שבבלארוס. נוסד תחת הפסוק "תִּפְאֶרֶת בַּחוּרִים כֹּחָם, וַהֲדַר זְקֵנִים שֵׂיבָה" (משלי, כ', כ"ט)

יסוד בית המדרש

בשנת 1912 שרר בארץ ישראל מצב כלכלי קשה, סוג של מיתון אשר פגע רבות בתושביה של העיר ירושלים ובין היתר גם בתושביה המורדים יותר שהיו האברכים החרדיים. בחורים חרדיים רבים נאלצו לצאת לשוק העבודה גם אם דבר זה התנגש בקונפליקט עם האמונה והתפיסה הדתית של הציבור החרדי, בחורים חרדיים רבים נזרקו מקהילותיהם לאחר יציאתם לשוק העבודה לאחר שקרסו מבחינה כלכלית.
באותה שנה, 1912, עלו ארצה הרב שלמה אלישיב ("בעל הלשם" ע"ש ספרו "לשם בו ואחלמה") וחתנו, הרב אברהם אלישיב ("בעל ביכורי אברהם" ע"ש ספרו) שהיה רבה הראשי של העיר הומל שבבלארוס. הרב אברהם החליט להילחם בתופעה וכך הקים ביחד עם חותנו, הרב שלמה את חברת תפארת בחורים שבית הכנסת שלה שימש שטיבל (בית כנסת פעיל בכל שעות היממה). סדר היום היה מתחיל בשעה 4 לפנות בוקר אז היו מקימים משנתם חבורת 'המעוררים' שלעיתים היו מתקשים להגיע ל בית הכנסת גם בתקופות עוצר כמו בימי המנדט הבריטי.
מבין האישיות המוכרות בבית המדרש ניתן למנות את הרב שלמה אלישיב ואת הרב שלמה שבדרון וגם את הרב נחום אוירבך (בלכר) שהיה אחראי גם בסיוע הקמת חברת תפארת בחורים ועל ניהולה. רבו של 'תפארת בחורים' היה הרב אברהם אלישיב, מייסד בית המדרש, בסוף ימי חוליו לאחר פטירתו תפס את מקומו בנו, הרב יוסף שלום אלישיב מי שלימים יהיה הפוסק ההלכתי והמנהיג העיקרי של היהדות החרדית בתפוצות.

לאחר פטירת הרב אברהם אלישיב

הרב אברהם אלישיב היה מוסר שיעורים בקביעות בבית המדרש, מדי יום. עם פטירתו בשנת 1942 שלושים שנה לאחר שהקים ביחד עם הרב נחום אוירבך וחתנו, הרב שלמה אלישיב התמנה בנו, הרב יוסף שלום אלישיב לממלא מקומו בבית המדרש. כמסורת אביו המשיך למסור את שיעורו היומי ועם השנים החל בית המדרש לקבל זהות פוליטית לאחר שהרב אלישיב החל לשמש כמנהיגה הרוחני של אגודת ישראל בכנסת. כשהחלה זקנתו של הרב יוסף שלום אלישיב להשפיע עליו במצב הבריאותי הוא חדל מלהגיע אל בית המדרש תפארת בחורים ולמסור את שיעורו היומי, לשם כך הוקם בית כנסת קטן שיהיה קרוב לביתו תחת השם "תפארת בחורים".
לבית המדרש כמה מוסדות מסועפים, כולל האברכים לתלמידים מצוינים בראשות הרב בנימין אלישיב, בנו של הרב יוסף שלום אלישיב וכולל נוסף 'בנין ציון' שמו ע"ש הרב בן ציון סניידרס שהיה מגדולי הונגריה ונרצח בשואה על ידי הנאצים. כיום רב בית המדרש הוא הרב שלמה אלישיב, גם כן בנו של הרב אלישיב.