קרב מגדבה

רקע

ביולי 1916 ניסו העות'מאנים, בסיוע גרמני, בפעם השנייה במהלך המלחמה, לאיים על תעלת סואץ מכיוון סיני וארץ ישראל. באוגוסט הם נהדפו על ידי חיל המשלוח המצרי שהיווה חלק מן הצבא הבריטי. הכוח הבריטי, שמנה כ-156,000 חיילים ועוד כ-13,000 פועלים מצרים, החל בהתקדמות איטית ושיטתית, תוך הנחת צינור מים ומסילת ברזל, ממצרים, בעיקר דרך צפון סיני, לאל עריש, ובכוון ארץ ישראל. הבריטים תפסו את אל עריש ללא התנגדות ב-21 בדצמבר, וכמעט מיידית שימש נמלה עורק אספקה חשוב לכוחותיהם בסיני.

שדה הקרב והכוחות המתעמתים

במגדבה, כפר הנמצא כ-35 ק"מ דרומה מזרחה משם, על ואדי אל עריש, בשטח ובו דיונות חול ושיחים, היה מתחם עות'מאני חפור ומוסווה היטב, שכלל שישה מוצבים, שתעלות קשר חיברו ביניהם, ומספר מגננים קטנים יותר. כל אלה הוקמו סביב לכפר ולמקור המים היחיד באזור, משני צידי הוואדי, על פני יותר משלושה קילומטרים. פרט לכפר ולוואדי, האזור כולו היה מישור חסר תוואי שטח ראויים לציון. את המתחם איישו שני גדודים, השני (מפקד: עיזאת ביי) והשלישי (מפקד: רושטי ביי) מן הרגימנט הרגלי ה-80 (מפקד: חאדיר ביי), פלוגת רוכבי גמלים שהוסבה לחי"ר, שתי כיתות של מקלענים, ארבעה תותחי 75 מ"מ מתוצרת גרמנית, וכן יחידות סיוע אחרות: הנדסה, רפואה, טבחים ויחידות נוספות. כוח האדם שהגן על מגדבה נאמד בכ-1,400 חיילים. כ-500 מהם איישו את המקום עוד קודם לכן והשאר היו חיילים שנסוגו מאל עריש. הכוחות העות'מאניים נתמכו על ידי שלוחת רכבת מעוג'ה אל חפיר למגדבה.
למחרת כיבושה של אל עריש התארגן בה כוח אוגדתי, שעיקרו חיילים אוסטרלים וניו זילנדים רכובים, אשר נועד לכבוש את מגדבה. אלה היו מאורגנים בשלוש חטיבות על סוסים, שתיים אוסטרליות, הראשונה והשלישית, ואחת ניו זילנדית. חטיבה אחרת הייתה רכובה על גמלים. לכוח נוספו מספר סוללות ארטילריה, והכוח כולו הועמד תחת פיקודו של האוסטרלי, מייג'ור גנרל הנרי שובל. בנוסף, ב-22 בדצמבר, עוד לפני הקרב, 11 מטוסים, עשרה אוסטרליים ואחד בריטי, הטילו כמאה פצצות על המתחם העות'מאני במגדבה. הסיוע האווירי של אותם מטוסים ניתן גם למחרת, בקרב עצמו.

התקדמות אל היעד

הכוח שבפיקודו של שובל יצא לדרך ב-00:45, אור ל-23 בדצמבר ונע לאורך ואדי אל עריש, כאשר סיירים מנחים אותו בדרכו. התקדמות הכוח התעכבה לזמן מה כיוון שדרכה של שיירת האספקה שנלוותה לכוח הצטלבה עם זו של כוח אחר שהגיע באותה עת לפאתי אל עריש. משנפתחה הדרך הכוח הרכוב התקדם כך שבכל שעה הם רכבו ארבעים דקות, עשר דקות הם הובילו את הבהמות ועשר דקות נוספות נחו. לקראת בוקר, כשהגיעו אל המישור, מספר קילומטרים צפונית-מערבית מיעדם, ראו מדורות דולקות שהעידו על כך שחיל המצב אינו מצפה לבואם.

הקרב

בשעה 6:30 בבוקר 23 בדצמבר, החלו מטוסים אוסטרלים לתקוף את המוצבים העות'מאניים במקום, כאשר האש שהאחרונים ירו בתגובה סייעה לאכן את עמדות העות'מאנים עבור הכוח התוקף. נוסף לסיוע באש העבירו הטייסים דיווחים על עמדות ותנועות הכוח העות'מאני שבמקום, שבהיעדר מכשירי אלחוט במטוסים, נמסרו בעת נחיתתם סמוך למטהו של שובל. 
בהמשך החלה המאמץ ההתקפי הראשי של הבריטים. במאמץ זה נטלו חלק הניו זילנדים, נתמכים בבריגדה האוסטרלית השלישית וביחידה מסייעת של מכונות ירייה, כל אלה תחת פיקודו של בריגדיר גנרל אדוארד צ'ייטור (Chaytor). ההתקפה נערכה מצפון וממזרח כלפי ימינם ועורפם של העות'מאנים, ובעוד הטור התוקף קרב אל יעדו, פתחה הארטילריה הבריטית באש. העות'מאנים פתחו באש עזה על הניו זילנדים המתקדמים. אלה האחרונים מצאו מחסות, כמה מאות מטרים מיעדיהם, ובחיפוי אלה ירדו מסוסיהם והמשיכו את התקפתם כחיילים רגליים. ב-9:25 אחד הרגימנטים, מן הבריגדה האוסטרלית השלישית, יחד עם חלק מהיחידה המסייעת המצוידת במכונות ירייה, נפרד מן הכוחות בטרם תקפו. הכוח שנפרד מן הכוח התוקף העיקרי המשיך דרומה במעלה הוואדי, תוך עקיפת האגף הימני של עמדות העות'מאנים, עד לאוולאד עלי, כ-7 ק"מ דרומית-מזרחית למגדבה, ובכך חסם דרך נסיגה אפשרית של המגינים. החוסמים אכן הצליחו במשימתם ותפסו כ-300 שבויים. יתר הכוח המשיך להתקדם למרות האש של העות'מאנים, אלא שקשה היה לתוקפים לאתר את יעדיהם. בהתקרבם לקו ממנו ירו העות'מאנים, בשעה 10:00, דיווחו סיורי האוויר על התחלה של נסיגה בקרב המגינים. 
במקביל, בשעה 8:45, נערך מאמץ התקפי משני כלפי האגף השמאלי של העות'מאנים. כוח רוכבי הגמלים יצא רגלית במגמה לתקוף את הכפר, דרומית-מזרחית מנקודת יציאתו, כאשר כעתודה משמשת לו הבריגדה האוסטרלית הראשונה, שנותרה רכובה. כשנתקבלו הידיעות על תחילתה של נסיגה, עקפה הבריגדה האוסטרלית הראשונה, אשר קיבלה פקודה לעלות ישירות על הכפר, את רוכבי הגמלים. ב-10:30, לנוכח אש ארטילרית חזקה של העות'מאנים, אשר ירו פגזי שרפנל, ירדו האוסטרלים מן המישור כדי לתפוס מחסה בוואדי אל עריש. במחסה הוואדי הם ירדו מסוסיהם, והמשיכו רגלית ליעדם. רוכבי הגמלים המשיכו לעשות דרכם במישור, וכשהתקרבו עוד כ-800 מטרים אל עמדות העות'מאנים, הם התפצלו ליחידות משנה שהתקדמו במדורג, כאשר חלק מתקדמים וחלק מחפים באש על ההתקדמות. עד הצהרים הדביקו רוכבי הגמלים את הבריגדה האוסטרלית הראשונה. בשעה 15:20 הם תקפו יחדיו מוצב עות'מאני (מוצב מס' 2) ממערב לכפר ועד 16:00 כבשו אותו. מזרחה משם, בשעה 15:30, תקפו הניו זילנדים ברובים מכודנים את צפון-מזרח המערך העות'מאני ואף הם כבשו את יעדם עד 16:00.
הרגימנט המוגבר שתפס את אוולאד עלי המשיך ב-14:15 במעקפו סביב האגף הימני העות'מאני וחצה את ואדי אל עריש. בהמשך, תקף מן העורף את המוצב הדרומי-מזרחי שבמערך העות'מאני (מוצב מס' 4) וכבש אותו. אחר כך המשיך הכוח ונע מדרום לצפון, כבש עוד שתי עמדות חפורות וכן, כמתוכנן, חסם כל אפשרות נסיגה דרומה של המגינים. ב-16:30 תקפו את מגדבה כל הכוחות מכיוונים שונים, וכאשר התוקפים הגיעו למרחק קצר מיעדם החלו העות'מאנים להיכנע בקבוצות קטנות. כעבור כעשר דקות פסקה ההתנגדות המאורגנת ועד חשכה - גם ההתנגדות הספוראדית.

תוצאות הקרב

מספר האבדות הבריטיות בקרב מגדבה הסתכם ב-146: 22 הרוגים, מהם חמישה קצינים ו-124 פצועים, מהם שבעה קצינים. כ-300 עות'מאנים נהרגו וכ-40 מפצועיהם טופלו בידי הבריטים. יותר מ-1000 נלקחו בשבי, מהם 43 קצינים, כולל חאדיר ביי, עיזאת ביי ורושטי ביי. היתר נמלטו.
בהמשך, בקרב רפיח (1917), השלימו הבריטים את דחיקת העות'מאנים מסיני, ופתחו לפני צבאם את הדרך לכיבוש ארץ ישראל.