google/wiki40b huggingface dataset:
Chloroflexus

גילוי ומחקר

הסוג Chloroflexus נמצא ותועד לראשונה בשנת 1974 על ידי ד"ר בברלי פירסון ומי שהיה המנחה לדוקטורט של קאסטנהולץ. החוקרים הצליחו לבודד את הסוג ממעיינות חמים שבפארק הלאומי ילוסטון שבארצות הברית ובכך גילו לעולם את החלק החמישי בפאזל הפוטוסינתטי.
אחד הקשיים העיקריים בחקר חיידקי ה-Chloroflexus הוא חוסר היכולת לבודד אותם וללמוד את תכונותיהם. כאשר הסוג נמצא בטבע הוא מוקף באין ספור מיני חיידקים בעלי יכולות שונות והדבר מקשה מאוד את הלימוד אודותיו. מאידך, לא ברור לחלוטין אם אותם מיני חיידקים המצליחים לבודד במעבדות הם באמת בעלי החיים העיקריים בטבע ומייצגים הלכה למעשה את כלל או עיקר בני מינם.

פוטוסינתזה

חיידקי ה-Chloroflexus מסוגלים, כמו חיידקי גפרית ירוקים, לסנתז תרכובות פחמן אורגניות בעזרת אנרגיית האור. את האנרגיה הזאת הם לוכדים, בדומה לחיידקי הגפרית הירוקים, בעזרת גופיפים שנקראים "כלורוזומים". אותם כלורוזומים מכילים עד 200,000 יחידות של בקטריוכלורופיל (כלורופיל של חיידקים), כך שכל חיידק בסוג זה מסוגל להכיל כ-50 מיליון יחידות כלורופיל חיידקי. יכולת גבוהה ביותר של דחיסה וסידור זו מאפשרת לחיידקי ה-Chloroflexus לקצור אור באורך גל של 740 ננומטר למטרת פוטוסינתזה (שלא יוצרת חמצן). 
חיידקי ה-Chloroflexus יכולים לבצע פוטוסינתזה ולנשום בעזרת חמצן. זאת בניגוד לחיידקים הירוקים הגפרתיים, אשר לא מסוגלים לסבול חמצן כלל. הדבר מקנה להם, ככל הנראה, יתרון תחרותי.
חיידקי ה-Chloroflexus, מהווים יחידה בפני עצמה בעולם החיידקים הפוטוסינתטים: את היחידה הזו מרכיבות הכחוליות, החיידקים הירוקים הגפרתיים, החיידקים הסגולים, ההאלו-בקטריות וה-Chloroflexus.
מבחינה גנטית הסוג Chloroflexus נחשב לעתיק מאוד ויש הסוברים שהוא מעין אב קדמון שמתוכו התפתחו החיידקים הירוקים הגפרתיים מחד, והחיידקים הסגולים מאידך. סברה זאת נשענת על סמך הממצאים הפיזיולוגיים בחיידקי ה-Chloroflexus המראים תכונות מקבילות בשני היחידות הללו.

סוגים קרובים

בודדו עד היום בסך הכול 5 סוגים של חיידקים הדומים ל-Chloroflexus. הללו כולם דמויי צינור גמיש, פוטוסינתטים, אם כי לא לכולם יש כלורוזומים. חלקם חיים גם כן במעיינות חמים (בטמפרטורה של עד 79 מעלות צלזיוס) וחלקם במים קרירים יותר. חיידקים אשר נראים כמו אלה שבסוג Chloroflexus נראים כמעט בכל סביבה: במעיינות מלוחים במיוחד בדומה לים המלח, במעיינות חמים במיוחד, במקומות של זהום רב, בים, באדמה, בסביבה שיש בה חמצן ובסביבה שאין. נראה כי חיידקים אלה יודעים להסתגל לסביבות קיצוניות בטבע.
יונתן הקטן

מבנה

בשיר "יונתן הקטן" שני בתים, שבכל אחד מהם ארבע שורות קצרות. כל שתי שורות מרכיבות משפט, וחרוזות בחרוז עני, כלומר נחרזות בתנועה ועיצור בלבד (הקטן/הגן, לשובב/במכנסיו, התגלגל/קיבל), או חרוז בלתי-מדויק קרוב עיצורי (העץ/חיפש).

תוכן

השיר מספר על הילד הקטן והשובב יונתן, שיצא אל הגן, טיפס על העץ, ונוצר חור גדול בבד מכנסיו. סיום השיר מתאר את סופו של אותו שובב, שמקבל את עונשו.  כיום נהוג לשיר את השיר עם סיום מתון יותר ופחות נוזף. כך שבמקום המילים "מִן הָעֵץ הִתְגַּלְגֵּל/ וְעונְשׁוֹ קִבֵּל", מקובל לעיתים קרובות לחזור על שתי השורות האחרונות של הבית הראשון, "הוּא טִפֵּס עַל הָעֵץ/ אֶפְרוֹחִים חִפֵּשׂ".

"אפרוחים חיפש"

ניתן להניח שכוונת הביטוי "אפרוחים" בשיר היא לצאצאי הציפור, ולא לצאצאי התרנגולת (שאינם נמצאים על עצים). בדומה לשיר קן ציפור של חיים נחמן ביאליק,  נעשה גם כאן שימוש במילה "אפרוח" במקום במילה "גוזל".  בעברית בת ימינו, המונח המקובל לצאצא צעיר של ציפור הוא "גוזל", ואילו "אפרוח" משמש לתיאור צאצא של עופות מים ותרנגולות, אשר אינם נמצאים על עצים. הבחנה כזו לא הייתה בעת שדושמן חיבר את השיר.

השפעות

לינה ארנון, במאמרה "התבוננות בשיר: 'יונתן' - של יונה וולך", מוצאת זיקה בין שירה של יונה וולך, "יונתן", ובין שיר הילדים "יונתן הקטן" (זיקה הניכרת כבר בשם השיר ובשם גיבורו).

לחן השיר

מנגינת השיר מתועדת כבר בשנת 1807 כלחן השיר הגרמני "סעו קדימה" - "Fahret hin"‏ אבל ייתכן שהיא חוברה כבר בתחילת המאה ה-18. פשטותה של המנגינה, המבוססת על חמישה צלילים בלבד, הפכה את השיר לקליט ביותר, וכן מאפשרת לימוד מהיר וקל של נגינתו במגוון רחב של כלי נגינה; הדבר נכון בעיקר ללימוד פסנתר וכלי מקלדת אחרים, בהם ניתן לנגן את השיר ביד אחת מבלי להתיק אותה ממקומה. משום כך נחשב השיר כשיר בסיסי להתחלת לימוד נגינה בכלי נגינה שונים. מלבד בגרמניה ובישראל, המלודיה קיימת גם בשיר ילדים דרום-קוריאני (ראו להלן).

גרסאות אחרות

בעקבות תפוצתו הרחבה של השיר, נכתבו שירי-צאצא עממיים שונים המבוססים על הלחן ועל המבנה הלירי, אך כוללים שינויים קלים, שלעיתים שייכים לשדות סמנטיים ספציפיים, על מנת ליצור אפקט קומי.
בשנות ה-70 עיבד וביצע זיקו גרציאני, מנצחה של תזמורת צה"ל, את השיר בסגנון ג'אז עם תוספות מלודיות רבות.
פטסי ביירן

ביוגרפיה

ביירן נולדה באשפורד שבקנט. התחנכה בבית הספר לבנות באשפורד. אחר כך למדה בבית הספר למשחק "רוז ברופורד קולג'" והצטרפה ללהקה השייקספירית המלכותית. בראשית שנות השישים של המאה העשרים גילמה דמויות כמו מריה במחזה "הלילה השנים עשר" וגרושה במחזה "מעגל הגיר הקווקזי" בתיאטרון אולדוויץ'. בשנות השמונים הופיעה בפסטיבל התיאטרון של צ'יצ'סטר.
ביירן כיכבה לצדו של טוני רובינסון בפרק בסדרה הקומית לילדים "Maid Marian and Her Merry Men". בתוכנית לילדים "Playdays" של ה-BBC שיחקה בתפקיד "בטי מחלקת התה". 
עוד הופיעה בריין בסדרה "אני, קלאודיוס" (1976), בדרמה התקופתית "Stealing Heaven" (מ-1988), "המפקח מורס" (1989), "עלובי החיים" (1998), "דייוויד קופרפילד" (1999) ובקומדיה "קווין ופרי קורעים את איביזה" (2000). בריין השתתפה במספר רב של תסכיתי רדיו.

חיים אישיים

ביירן הייתה נשואה לפטריק ג'ון סקומב מ-1967 ועד מותו בשנת 2000.
ב-17 ביוני 2014 נפטרה ביירן בבית האבות לאמנים "דנוויל הול" בנורת'ווד שבלונדון.
נעדר

נעדר הוא אדם, שמקום הימצאו אינו ידוע ובפרט כזה שנעלם באופן פתאומי וללא סיבה ברורה. במקומות שונים יש נהלים שעל פיהם חלק מהנעדרים מוכרזים כמת שמקום קבורתו לא נודע.
בישראל, מרבית האנשים, שהמשטרה מכריזה עליהם כנעדרים, נמצאים בתוך זמן קצר. אולם, מדי שנה, נוספים כעשרים איש לרשימת הנעדרים, שלא נמצאו מזה זמן רב. נכון לשנת 2013, כארבע מאות אזרחים ישראלים הנעדרים מזה זמן רב, טרם נמצאו.

הסיבות להיעדרות

חלק ממקרי ההיעדרות מכוונים על ידי האדם הנעדר, חלקם נובעים מכך שהוא נפל קורבן לפשע ומקרים אחרים הם מסיבות טכניות לחלוטין. ישנם גם מקרים בהם הסיבות להיעדרות משולבות, לדוגמה, אדם שנחטף ושוחרר במקום ממנו הוא אינו מצליח לחזור לביתו ואינו מצליח ליצור קשר עם מקורביו, וחלקם כתוצאה ממחלות זקנה כגון מחלת אלצהיימר או דמנציה.

איתור נעדרים

בישראל, חיפוש נעדרים מבוצע בימים הראשונים להיעדרות, על ידי המשטרה, באמצעות פרסום באמצעי התקשורת, וכן בעזרת יחידות מתנדבים אזרחיות כגון יחידת הכלבנים לישראל, איחוד הצלה, זק"א, אלו"ן ויחידת בראל. לעיתים מתגייס הציבור לעזרת המשפחה, ומתנדבים מצטרפים לחיפושים. לדוגמה, כך היה במקרה ההיעלמות של הפעוטה הודיה קדם, שבדיעבד הסתבר כי נרצחה על ידי אביה.
במקרי היעלמות בלתי מפוענחים, המשטרה ממשיכה לטפל בתיק במישור המודיעיני. לעיתים, משפחות הנעדרים מנסות לעורר מדי תקופת זמן את תשומת לב הציבור באמצעות ראיונות לאמצעי התקשורת או פרסום מודעות. כך נוהגת משפחתה של עדי יעקבי שנעדרת מאז דצמבר 1996. חלק מהמשפחות מצליחות גם לשכור עזרה פרטית או לארגן חיפושים בעצמן (כמו משפחתו של מג'די חלבי). 
בבריטניה ניסיונות לאתר ילדים נעדרים נעשים, בין השאר, על ידי הדפסת תצלומיהם על קרטוני חלב ומוצרים נוספים, כך שדמותם תוכר בכל בית. נוהג זה הופסק בארצות הברית כיוון שתיאורי ההיעדרות הפחידו ילדים שראו את המוצרים. בארצות הברית מופעלת "אזעקת אמבר"‏ (Amber Alert) - נוהל לטיפול מהיר ופרסום נרחב במקרי היעלמויות של ילדים.
כותל הזיכרון של סוכנות הביון המרכזית

הכותל

כותל הזיכרון מהווה את כותלו הצפוני של אולם המבואה של בניין המטה הישן (Original Headquarters Building) של הסוכנות בלנגלי שבווירג'יניה. מקורו ביוזמה של עובדי הסוכנות בראשית שנות השבעים להנציח את חבריהם שנפלו בוייטנאם ודרום מזרח אסיה. הרעיון פותח לכלל הקמת אנדרטה לכלל נופלי הסוכנות.
הכותל בנוי משיש, שבו חרותים בשורות כוכבים מחומשים כמניין הנופלים, הצבועים בשחור. מעליהם נחרתה כתובת זו:
מתחת לשורות הכוכבים נקבעה בכותל מסגרת מתכת המחופה בלוח זכוכית. מונח בה ספר זיכרון, שבו נרשמו שמות הנופלים לפי שנת נפילתם. בספר נרשמו שמות 80 מבין 111 הנופלים. היתר, ששמותיהם נותרו חסויים גם לאחר מותם, צוינו בו על ידי כוכב זהב בלבד.
משני צידי שורות הכוכבים קבועים בקיר כנים ובהם שני דגלים - משמאל דגל ארצות הברית, ומימין דגל הנושא את חותם הסוכנות.
הכותל המקורי, שנשא 30 כוכבים, עוצב על ידי הרולד ווגל (Harold Vogel) ונחנך ביולי 1974.
סוכנות הביון המרכזית מקיימת טקס זיכרון שנתי לנופלים מול כותל הזיכרון ביום הזיכרון של ארצות הברית.

הנופלים המונצחים על הכותל

הנופלים המונצחים באנדרטה נהרגו בכל רחבי העולם. הראשון שבהם נהרג בסין הקומוניסטית בשנת 1950. אחרים נהרגו בארצות מזרח אירופה, בקובה, בוייטנאם, במרכז אמריקה, באפריקה, במזרח התיכון, בארצות יוגוסלביה לשעבר, בעיראק ובאפגניסטן. חלקם נהרגו במהלך פעולות מבצעיות של הסוכנות ואחרים מתו עקב פעולות טרור ותאונות. בין המונצחים המאוחרים באנדרטה היו שני עובדי הסוכנות שנהרגו במהלך ההתקפה על הקונסוליה האמריקאית בבנגאזי שבלוב ב-2012.
ועדה של הסוכנות ממליצה על הוספת מונצחים חדשים לכותל ולספר הזיכרון, בהתאם לנסיבות מותם ולפי תקנון שנקבע. ההמלצה טעונה אישור של מנהל הסוכנות.
שמות מקצת הנופלים המונצחים על גבי הכותל, שהיו חסויים בעבר, נחשפו עם השנים על ידי הסוכנות.

כותל הזיכרון של המשרד לשירותים אסטרטגיים

המשרד לשירותים אסטרטגיים היה סוכנות הביון של ארצות הברית שקדמה לסוכנות הביון המרכזית. ביוני 1992, במלאת 50 שנה להקמתו של המשרד, נחנך כותל זיכרון ל-116 אנשיו שנפלו בעת שירותם, במהלך מלחמת העולם השנייה.
כותל זה נקבע בעברו הדרומי של אולם המבואה של סוכנות הביון המרכזית, מול כותל הזיכרון של הסוכנות, ועוצב בדומה לו. כוכב בודד נחרת בכותל השיש ומעליו הכתובת: לכבודם של חברי המשרד לשירותים אסטרטגיים שנתנו את חייהם בשירות ארצם. מתחתם, בתיבת זכוכית הניצבת על גבי כן, נתון ספר זיכרון ובו רשומים שמות הנופלים. ליד התיבה ניצב על כן פסלו של ויליאם דונובן, מנהל המשרד לשירותים אסטרטגיים, שעוצב על ידי לורנס לודטקה (Lawrence M. Ludtke) ב-1988. משמאלם ומימינם קבועים על כנים דגלי ארצות הברית והסוכנות.
אליהו שלמה זלמן בסאן

ביוגרפיה

פרטים רבים מהביוגרפיה של בסאן אינם ברורים כל צורכם ופורסמו לגביהם במשך הדורות, ובפרט בקרב צאצאיו, כמה גרסאות. על פי נוסח מצבתו שתועד בספר חלקת מחוקק, הוא נולד באסמינה שבפלך וילנה ושם אביו היה זאב. בשנות השלושים של המאה ה-18 עלה לארץ ישראל והתיישב בצפת. לפי פנחס גרייבסקי הוא עלה בסביבות תקצ"ו, 1836; אולם במפקד מונטיפיורי משנת תרט"ו מצוין ששנת העלייה היא תקצ"ב. בעת רעידת האדמה בצפת איבד בסאן אשתו ואת שני ילדיו. לפי זהבה בן דב שם אשתו היה צירל בת שמואל דיין, אולם אריה מורגנשטרן מביא בשם בן דב ששמה היה רייזל בת שלמה. השמות אינם מופיעים ברשימות ההרוגים ברעידת האדמה. מסורת משפחתית מספרת שגם הוא עצמו כוסה במפולת בניין, והתגלה רק בזכות ידו שבצבצה החוצה. מצפת עבר לחברון ולאחר שנתיים הצטרף יחד עם אחיו מנחם שמואל לפרושים בירושלים, שם נישא ב-1839 לאלמנה איטה אסתר אביגיל. מלבד ארבעה הילדים שהיו לה מנישואיה הראשונים, נולדו לזוג שלושה נוספים: בלומה, יהושע השל יואל ובת שבע גולדה. בסאן ואחיו לקחו חלק בהקמת מוסדות ציבוריים כמו בית החולים ביקור חולים והישיבות 'מדרש אליהו' ו'עץ חיים'. בנו, יהושוע השיל יואל בסאן, היה מן הקונים הראשונים של אדמות פתח תקווה.

עבודתו כנפח

בסאן היה נפח. בחוברת "החרש והמסגר בירושלים" שהוציא פנחס גרייבסקי בשנת תר"ץ ובה תיאר את בעלי המלאכה הראשונים מקרב האשכנזים בירושלים, כתב עליו: 
"הראשון לחרשי ברזל היה ר' אליהו זלמן באסאן. מחונן היה בכשרונות נעלים, ידע פרק גדול באמנות ויהי מן המצוינים במלאכה וחרושת המעשה. הוא שעשה המפתח הסודי לדלת הברזל מאהל קבר רחל אמנו. הוא שהציל גרי שכונת משכנות שאננים מחיות וזאבים שהיו באים בלילה למגרש השמם הזה. ויעש מלכודת ברזל גדולה ודלת פתוחה לה ובתוכה תלה בשר צלי, כשהחיה נכנסה במלכדה הזאת נסגרה פתאם הדלת בעדה. בבקר בבקר מצאו בה חיה פראית קופצת מפינה לפינה עד שחדלו לבוא עוד. וכמו כן על בית עלמין בפני החיות הטורפות שחפרו את הקברים. אברהים פשה הוקירו והתחשב באמנותו. פעם נסתם מעין השילוח והוא, בהמצאתו, פתחו"
— פנחס גרייבסקי, החרש והמסגר בירושלים, ירושלים תר"ץ, עמ' 8
הוא עבד גם עבור נוצרים ומוסלמים. לפי מסורת משפחתית סירב בסאן לבקשות המופתי לבצע תיקונים בהר הבית, בשל האיסור ההלכתי להיכנס למקום.
בספר "חזון ציון" מסופר שהוא בנה את "עמודי היסוד" של בית הכנסת החורבה וכן שתכנן "סולם חבלים" לשימוש הפועלים. הפועלים לא העזו לעלות בו עד שבאסאן, אז בשנות ה־60 לחייו, טיפס עליו והוכיח שהסולם חזק דיו.
ב-1840 הקים משה מונטפיורי את המבנה על קבר רחל. כאמור, מסופר שבסאן הכין את הדלת ואת המפתח הגדול לקבר, בהזמנת מונטיפיורי. שיטת הפתיחה הייתה סודית וידועה רק לגבאי המקום. הוא בנה דלת מעץ, מצופה בפסי מתכת לחיזוק. למנעול שהכין התאים שני מפתחות גדולים, בתוספת לשונית דקה מברזל שסייעה בפתיחה. המפתחות הופקדו בידי שמשי קבר רחל, ושמורים עד היום בידי משפחת מונזון האשכנזית ומשפחת בורלא הספרדית. בתחתית המנעול הנציח אליהו את שמו בכתובת: "מעשה ידי אליהו שלמה זלמן ברבי / זאב ש'[שנת] ה'ת"ר לא' [לאמנו] רחל".
אנטננריבו

גאוגרפיה

העיר ממוקמת במרכז המדינה במחוז בעל שם זהה, כ-150 ק"מ מהחוף המזרחי, על מדרונו של רכס שבשיא גובהו מגיע לכ-1400 מטר. המרחק בין אנטננריבו לטמטבה (Tamatave), הנמל הראשי של מדגסקר, הוא כ-220 ק"מ והן מקושרות בעזרת מסילת רכבת. תחומי הייצור העיקריים של אנטננריבו הם מוצרי מזון, סיגריות וטקסטיל.
אנטננריבו נוסדה בסביבות 1625. תחילה שימשה כישוב המרכזי של ראשי שבט מקומי ובשלב מאוחר יותר, עם השתלטות השבט על חלקים נרחבים יותר של מדגסקר, חשיבותה ומספר תושביה גדלו. בשנת 1797 היא הוכרזה כעיר הבירה של מלכי מרינה (Merina, הקבוצה האתנית הגדולה ביותר במדגסקר). כיבושיו של המלך רדמה הראשון (Radama) הפכו את אנטננריבו לבירתה של המדינה הגדולה ביותר במדגסקר. עד 1869 כל הבתים בעיר היו עשויים עץ או אגמון (צמח בעל גבעול ארוך), אך אפילו בתקופה זו כבר היו בעיר מספר טירות (העשויות מעץ), הגדולה שביניהן התנשאה לגובה של 30 מטר. טירות אלו הוקמו לאורך קודקודו של הרכס. את הטירה הגדולה ביותר ניתן לראות מכל מקום בעיר. מאז ההתוודעות לאבן וללבנה העיר עברה שיפוץ מקיף וכיום ניתן למצוא בה בתי אבן רבים: טירות המלוכה, בתי ראש הממשלה והאצילים (לשעבר), הקתדרלות הקתוליות, מספר כנסיות, מכללות, בתי-ספר, בתי-חולים, בתי-משפט ומאות בתים ובניינים פרטיים.
אנטננריבו נכבשה בידי צרפת ב-1895 וצורפה לפרוטקטורט של מדגסקר. ב-1897 עם הקצת קולוניית מדגסקר היא הפכה לבירת הקולוניה. בזמן הכיבוש הצרפתי נבנו כבישים חדישים לאורך העיר וגרמי מדרגות נבנו באזורים תלולים בהם לא ניתן לבנות כביש. מרכז העיר פותח ועוצב ונבנו בו שבילי הליכה ובתים חדישים ונשתלו פרחים ועצים. בסמוך למרכז, נבנה פארק קטן והצמחייה שטופחה באזור העניקה לו מראה מושך ואטרקטיבי. אספקת המים לעיר מגיעה מן המעיינות שבתחתית הרכס אך ישנה תוכנית לשימוש במי נהר איקופה (Ikopa) הסובב את העיר. העיר נשמרת בידי שתי מצודות הממוקמות על גבעות. אחת ממוקמת ממזרח לעיר והשנייה מדרום-מערב. מלבד שתי הקתדרלות הקתוליות שבעיר ישנן עוד כ-50 כנסיות בעיר ובפרבריה ומנזר אחד. אנטננריבו היא ביתה של אוניברסיטת מדגסקר.
שמשון ורטהיימר

ביוגרפיה


נולד בוורמס לרבי יוסף ורטהיימר, ייתכן שלמד בצעירותו בישיבתו של רבי אהרן תאומים בוורמס. נישא לפרומט בתם של שרלה ורבי יצחק ב"ר זוסמן ברילין שכיהן כאב"ד בהמלבורג ובמנהיים.
בשנת ה'תמ"ה (1685) הגיע לווינה והיה סוכן החצר של לאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. הוא ניצל את מעמדו לשתדלנות עבור יהודי האימפריה. מכספו נדב לקהילות יהודיות במצוקה, לפדיון שבויים ולצדקה. קהילות רבות הכתירו אותו בתואר אב"ד, חלקן לשם כבוד, וחלקן מינו אותו בפועל ושלחו אליו כתב רבנות, אך לא כיהן בהן כרב. בהן: ניקלשבורג, אייזנשטט, וורמס, פראג, קראקא,) וקהילות אחדות בליטא. הוא הוכתר גם כרב המדינה של בוהמיה והונגריה. נמסר כי בנסיעותיו למען הקיסר, לקח עמו במרכבתו את כרכי התלמוד הבבלי וספרי פוסקים, ובדרכים היה לומד וכותב את תשובותיו בהלכה.
בקובץ כתבי היד שלו השאיר מספר דרשות שנאמרו בבית כנסת פרטי שבביתו, בהן הוא הפגין ידע תלמודי נרחב. הוא ערך הרבה טקסי לוויה לרבנים מפורסמים, כמו שמחה כהן ודוד בן ישראל, רבה של טשביץ' וחתנו של רבי מנחם מנדל קרוכמל רבה של ניקלשבורג. מקרוב ומרחוק הגיעו אליו שאלות בנושאי דת, בעיקר בנושאי הלכה, שהובאו בפניו ובפני בית הדין הרבני בראשותו, שבו היו חברים דיינים גדולים בתורה כמו רבי יעקב אליעזר בראונשווייג, רבי שמעון בן יהודה לייב יאליש מקרקוב ורבי אלכסנדר בן מנחם הלוי מפרוסניץ. רבי יאיר חיים בכרך (בעל "חוות יאיר") כתב עליו: 'מימות רב אשי לא נמצא דוגמתו, תורה וגדולה במקום אחד'.
קברו של רבי שמשון נמצא בבית העלמין העתיק של וינה הממוקם כיום בחצר בית אבות בעיר, הקבר שופץ בעלות גבוהה בהשתתפות עיריית וינה לפני מספר שנים.
האליץ'

תולדות היישוב

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.  
האליץ' נזכרת לראשונה בשנת 1138 כעיר מלכותית, ועד המאה ה-14 שימשה כעיר הבירה של נסיכות גאליץ'-וולין, שנקראה על שמה.
בשנת 1349 סופחה העיירה לשטח פולין בידי קז'ימייז' השלישי, מלך פולין. במהלך המאה ה-17 הוחרבה העיירה בידי הטטרים, ולאחר מכן בידי הקוזקים.
בעקבות חלוקת פולין בשנת 1772, נכללה העיירה בשטח גליציה האוסטרית, ובשנת 1919 נכללה בשטחי הרפובליקה הפולנית השנייה. לצד הקהילה היהודית בעיירה, התקיימה בה לאורך השנים גם קהילה קראית.

יהודי האליץ'

התיעוד הראשון לישיבת יהודים בהאליץ' הוא משנת 1436. בשנת 1578 נמנו בעיירה 31 משפחות יהודיות, ובמאה ה-18 תועדה במקום קהילה עצמאית, שפרשה חסותה גם על יהודי כפרי הסביבה.
לקראת סוף המאה ה-19 גדל מספר היהודים בעיירה, אך זה ירד בתחילת המאה ה-20 בשל הגירה. בשנת 1900 נמנו בעיירה 1,454 יהודים ו-114 קראים. במהלך מלחמת העולם הראשונה ערכו כנופיות סימון פטליורה מעשי רצח, שוד ואונס ביהודי העיירה, ובתי יהודים רבים בה נהרסו. כתוצאה מכך, רבים מיהודי העיירה עזבו אותה, ושארית הקהילה השתקמה בעזרת ועד עזרה אמריקאי ומוסדות עזרה הדדית.
בין מלחמות העולם התגברה בעיירה הפעילות הציונית, ופעלו בה תנועות נוער ציוניות, וכן קיבוץ הכשרה. כמו כן, פעל בעיירה בית ספר עברי. בשנים אלה נמנו בעיירה 878 יהודים, מתוך 3,442 תושבים.
בשנת 1942 הושמדו יהודי האליץ' בשתי אקציות. בראשונה, הועברו חלקם למחנה "טחנת רודולף" שבסטניסלבוב, ושם נרצחו במקום או שולחו למחנה ההשמדה בלז'ץ. באקציה השנייה נורו יתר היהודים בעיירה, כאשר הילדים הוטבעו בנהר דניסטר.
יוני חן

ביוגרפיה

חן נולד ב-1953 בישראל למשפחה יוצאת חלב. עד גיל שבע חי עם משפחתו חמש שנים בקובה. הוא בוגר בית הספר לאמנויות תלמה ילין בגבעתיים. בצה"ל שירת בלהקת גייסות השריון. לאחר מכן למד בחוג לאמנות התיאטרון באוניברסיטת תל אביב.
שיחק בתיאטרון המרתף, בקבוצת התיאטרון של המרכז התיאטרוני בנווה צדק, בתיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער, בתיאטרון הקאמרי ועוד.
השתתף בסרטים "הלהקה" (1978), "דיזנגוף 99" (1979) ו"חמש חמש" (1980), ובתוכנית "פרפר נחמד", בה דיבב את בץ והיה ידוע בהשתתפותו בצמד "פיט ופיתגורס" לצד עוזי חיטמן, חן הקים את אולפן הדיבוב "אולפנטו" ב-1991 במרתף בצפון רחוב בן-יהודה בתל אביב.
חן היה שותף, בין השאר, בדיבוב התוכניות "נילס הולגרסון" (מולי, גורגו וגוסטב), "הקוסם מארץ עוץ" (איש הפח), "הנעלולים" (נעליז ונעל חרש), "הדרדסים" (רגזני, גנדרני, זללני, ישנוני, חלמני ופה גדול), "הדוד טוביה הטוב" (כל הדמויות), "קיסמון הקוסם", "בארץ הקטקטים", "דן-דין השופט" (בינו), "עמיקו וחבריו", "כח וידאו", "ממלכת כיעורוניה" (גרנלון), "נחשון", "לוני טונס" (אלמר פאד, סילבסטר החתול וטאז השד הטסמני), "באטמן", והסרטים "מסיכת התעתועים", ו"הרוח בערבי הנחל".
יוני חן נפטר ב-27 ביוני 1995 ממחלת האיידס. הותיר אחריו את בן זוגו, ארי.
לאחר מותו רכשו אולפני אלרום את אולפן הדיבוב שהקים.
חומצה איקוסאפנטאנואית

חומצה איקוסאפנטאנואית (שם מדעי: icosapentaenoic acid, לעיתים קרובות בראשי-תיבות: EPA) היא חומצת שומן רב בלתי רווית, כלומר היא חומצה בעלת יותר מקשר כפול אחד. החומצה האיקוסאפנטאנואית היא חומצה מקבוצת האומגה 3. מקורה העיקרי בדגי ים  הרינג וסלמון, אך גם מופיעה בחלב אם.
בשנת 2013 הצליחו מדענים באמצעות שינויים גנטיים לגרום לצמח הקמלינה לייצר חומצה איקוסאפנטאנואית.
החומצה הכרחית לתפקוד אופטימלי של תאים בגוף האדם.
נוסחה מולקולרית:  C19H29COOH או C20H30O2 (יש לשים לב, O אות, 0 מספר).
רישום מקוצר : C20:5ω3.
ביישנות

ביישנות היא תחושה של חשש, סרבול או חוסר נוחות הנחווים כאשר אדם נמצא בסביבת אנשים אחרים, כשהוא פונה לאנשים אחרים או/ו כשאחרים פונים אליו, ובמיוחד במצבים חדשים ועם אנשים לא מוכרים.

מאפיינים

מקור הביישנות יכול להיות נטייה גנטית, או בשל הסביבה בה אדם גדל או ניסיונו האישי. ביישנות יכולה להיות תכונה אישיותית או להופיע באחד משלבי ההתפתחות בקרב ילדים או מבוגרים. לביישנות ישנו גם ממד תרבותי חזק.
ישנן רמות שונות של ביישנות; רמה גבוהה וקיצונית של ביישנות עלולה להוות חרדה חברתית או פוביה חברתית.
ביישנות בדרך כלל נחווית במצבים פחות מוכרים, אם כי במקרים קיצוניים היא עלולה לקרות גם במצבים ויחסים עם אנשים מוכרים. כדי להתמודד עם תחושת חוסר הנוחות במצבים אלו, אנשים ביישנים לרוב נמנעים מאותם מצבים, אך כך הם נקלעים למעין "מעגל קסמים" בו המצב החברתי נשאר זר, בלתי מוכר ומאיים. בצורה זו הביישנות מנציחה את עצמה.
לעיתים נעלמת הביישנות עם הזמן: ילד שהוא ביישן בחברת זרים יכול להשתנות עם התבגרותו. אך בחלק מהמקרים הביישנות אינה נעלמת עם הגיל והופכת לתכונה אישיותית.
בני אדם חשים ביישנות ברמות שונות ובנסיבות שונות. למשל, שחקן יכול להיות דומיננטי ונועז כשהוא מופיע על הבמה, אך ביישן במהלך ראיון. בנוסף ביישנות יכולה להופיע בנוכחות אדם אחד, אך להיעלם כליל בנוכחות אחרים – אדם יכול להיות חברותי ונינוח בקרב משפחתו ועם חברים, אך ביישן בנוכחות בן המין השני (או בנוכחות בן המין הזהה) בסיטואציות רומנטיות.
ביישנות יכולה פשוט להיחוות כתחושה של חוסר נוחות או חוסר ידיעה מה לומר במצבים חברתיים, אך לעיתים מתווספים אליה גם תסמינים גופניים. הסובלים מביישנות יכולים לחשוב על עצמם שהם "משעממים", לפעמים הם עשויים להתנהג בצורה "מוזרה" בניסיון ליצור עניין, מה שיכול לגרום לאחרים להתרחק מהם עוד יותר.
רוסודן, מלכת גאורגיה

חייה

רוסודן נולדה כבתם של תמר ודוד סוסלן, וירשה את המלוכה מאחיה גיאורגי הרביעי לשה, שמותו ב-18 בינואר 1223 סימל את תחילת סופו של תור הזהב בגאורגיה. רוסודן עצמה הייתה חלשה מכדי לשמר את הממלכה שהצליחו ליצור אבותיה.
בסתיו 1225, הותקפה הממלכה הגאורגית על ידי השאח החווארזמי ג'לאל אד-דין מינגבורנו (جلال الدین منکبرنی), שנרדף בידי המונגולים. הוא דרש בשחצנות מהשלטון הגאורגי לתמוך במלחמתו כנגד האימפריה המונגולית, ומשלא נתמלאה בקשתו הרס והחריב הרבה מכוחה ושיגשוגה של הממלכה הגאורגית, כשהוא מותיר את הממלכה ללא הגנה מול התוקפנות המונגולית. בקרב גארני, שנערך באותה שנה, תקף מינבורנו את ארמון המלכות בטביליסי, והמלכה רוסודן נאלצה להעתיק את הבירה לכותאיסי, כאשר טביליסי הושמה במצור. במהלך הקרבות עברה השליטה בחלקיה השונים של העיר מיד ליד. ב-9 במרץ 1226 כבש מינבורנו את טביליסי. מעל מאה אלף איש איבדו את חייהם כאשר נפלה העיר בידי החווארזמים. תושבי העיר נצטוו להמיר את דתם לאסלאם, ומשלא עשו זאת נטבחו.
בפברואר 1227 זכו הגאורגים ביתרון על מינגבורנו כאשר הוא הובס בידי השושלת האיובית בארמניה, כיום אהלט (Ahlat) בנפת ביטליס שבטורקיה, וכבשו בחזרה את טביליסי, אבל זמן קצר לאחר מכן נאלצו לנטוש את העיר. בדרכם שרפו את העיר והשאירו אחריהם אדמה חרוכה. לאחר מכן כרתה רוסודן ברית עם השליט הסלג'וקי של סולטנות רום ושליט חלאט. מאוחר יותר עיגנה את הברית בכך שהשיאה את בתה, גורג'י חאתון, לשליט של סולטנות רום, כאי חוסרווה השני. אולם הגאורגים הובסו בידי החוואריזמים, בקרב בולניסי, בשנת 1228, לפני שבעלי הברית הספיקו להגיע. 
זמן קצר לאחר מכן, הופתעו החווארזמי על ידי המונגולים, שפלשו לגאורגיה בשנת 1235. כשהם מותשים מהפלישה החוואריזמית נכנעו הגאורגים לאימפריה המונגולית ללא התנגדות משמעותית. עד לשנת 1240 הייתה כל גאורגיה בשליטת המונגולים. הממלכה הגאורגית נאלצה לקבל את ריבונותו של החאן המונגולי בשנת 1242. רוסודן נאלצה להעלות מס שנתי של 50,000 מטבעות זהב ולתמוך במונגולים בעזרת הצבא הגאורגי.
מתוך חשש כי אחיינה דוד השביעי אולו יטען לכתר הגאורגי, השליכה אותו רוסודן לכלא, בחצר חתנה, הסולטאן כאי חוסרווה השני, ושלחה את בנה דוד השישי נארין לחצר המונגולית, כדי לקבל את הסכמתם להפוך אותו ליורש המוחלט שלה. היא נפטרה בשנת 1245, כשהיא עוד ממתינה לחזרתו של בנה.
יעקב בנדטמן

רבי יעקב בנדטמן (ה'תק"ן, 1790 - שבת כ"ז באדר ה'תרכ"א, 9 במרץ 1861) היה רב ליטאי, רבה של בויסק שבקורלנד ומחבר הספר "זכרון יעקב".

ביוגרפיה

נולד לרב יהודה בנדטמן. שם המשפחה נקרא על שם סב המשפחה ר' בנדט, מניצולי גזרות ת"ח ות"ט שסיפור נישואיו התפרסם, כאשר גילה את כלתו שניצלה אף היא מהפרעות בלא ידיעתו בשולחן העניים שהוכן לכבוד חתונתו עם בת-עשירים, ונטש את האירוע למען ארוסתו הענייה. 
הוא התייתם בצעירותו וגדל בבית סבו הרב שמואל חסיד מראסיין. סבו השקיע את מיטב זמנו בגידולו וכבר בגיל עשר ידע לצטט על פה את כל ששה סדרי משנה. נישא לחנה בתו של גביר משקוד שבזאמוט, הוא שקע בלימוד תורה בבית מדרש מקומי ולמד בחברותא עם קרוב משפחתו רבי יוסף פיימר, רבה לעתיד של סלוצק. בהמשך עבר לגור בסוגינד שם למד בחברותא עם קרוב משפחתו, רבי אליהו רגולר, שהתגורר עדיין בעיר הולדתו.
בסוגינד התמנה כמו"צ ומשם נקרא לכהן כרבה של שאוויל. בתקופת שאוויל התפרסם מאד ברחבי ליטא, ולצד חידושי ההלכה שלו היה פעיל מאד בתחום הסיוע הרפואי לחולים, בדגש על חולים נזקקים כלכלית.
משאוויל עבר לכהן ברבנות העיר בויסק שבקורלנד. בעיר זו כיהן למעלה משלושים שנה. הוא הקים בעיר שיעורי תורה והעביר בעצמו רבים מהשיעורים מדי יום: בתלמוד בבלי, שולחן ערוך, משניות, מדרש ועין יעקב. כדי לעודד את קבוצת אומרי ה"תהלים", שהיו אנשים פשוטים, היה יושב כאחד מהם מדי שבת לפנות בוקר.
Battlefield: Bad Company

משחקיות

במשחק Battlefield: Bad Company, שחקנים יכולים להחזיק נשק עיקרי אחד עם נשק משני, ועם סכין קומנדו, רימונים וחומרי נפץ אחרים. שחקנים במשחק יתחילו עם 100 HP (כמות חיים של 100), שהוא מופחת על ידי פגיעות. שחקנים פצועים יכולים להחלים באמצעות מזרק אוטומטי בשם "LIFE-2". הסביבה היא כמעט הריסה לחלוטין, אבל כדורים לא יכולים לעבור את רוב הקירות. המערכת עושה שימוש שמחשבון שמחשב את מספר התחמושת שנשארה לשחקן, שנקרא HUD, ושחקנים יכולים גם לתקן כלי רכב אלא אם הם לא הרוסים לגמרי. תקיפות אוויריות ומרגמות יכולים להשפיע ברמה גבוהה מאוד.
במשחק Battlefield: Bad Company, יש מבחר גדול של כלי רכב צבאיים, מכל אחד משלושת המקומות בכל רכב שיכולים להיות מנוצלים על ידי השחקן. טנקים, כלי רכב קרביים של חי"ר (חיל רגלי), מכוניות משוריינות, מסוקי תקיפה, ספינות סיור, מערכת נשק נגד מטוסים ועוד.
מדליית מתנדבי המילואים של המלכה

תיאור העיטור

העיטור מורכב ממדליה בצורת דיסק עשויה כסף. מצידה האחד מאויר ראשה של המלכה אליזבת חבושת כתר וסביבה נכתב תוארה המלכותי. מהצד השני נכתב שם העיטור על גבי מגילה (Queen's Volunteer Reserves Medal). המדליה תלויה על סרט צהוב בעל שני פסים ירוקים רחבים במרכזו, תצורה זאת נהוגה גם באות העיטור.
אות העיטור הוא גרסה מוקטנת של העיטור אשר נענדת לא באירועים פורמליים ומורכבת בדרך כלל ממרובע בדפוס הסרט של העיטור.