google/wiki40b huggingface dataset:
הערומים והמתים

תקציר העלילה

לוחמי מארינס מבלים בבאר בהונולולו לפני יציאה לקרב בפיליפינים ב-1943. מפקד המחלקה הוא סרג'נט סאם קרופט (אלדו ריי), לוחם קשוח וחסר עכבות שפקודיו שונאים אותו אך מפחדים ממנו. הוא אנטישמי ועצבני לאחר שאשתו בגדה בו וכן חסר רחמים כלפי שבויים יפנים אותם הוא הורג ולוקח את שיני הזהב שלהם.
מפקד הדיוויזיה הוא גנרל קאמינגס (ריימונד מאסי), אדם בודד וקשוח. הוא ממנה את לוטננט רוברט הרם (קליף רוברטסון) לעוזרו האישי. הרם הוא בנו של ידיד שלו, והוא מתייחס אליו כבן, והוא היחיד שאיתו הוא משוחח על בעיות אישיות.
קאמינגס סבור שהחיילים צריכים לפחד ממפקדיהם ורק אז יהיו לוחמים טובים; הרם סבור שיש להתייחס אל הלוחמים באהבה ובאופן שווה, ללא הבדלי דרגות. הוויכוח ביניהם מתחמם עד שהרם מבקש להשתחרר מתפקידו ולהעבירו לתפקיד קרבי. קאמינגס ממנה אותו לפקד כקצין על מחלקתו של קרופט.
קרופט לא מרוצה מהמפקד שנכפה עליו, אך אין לו ברירה. מטרת המחלקה היא לעבור דרך מעבר בהר, להגיע לצידו השני של האי ולדווח משם על תנועות היפנים.
הם נתקלים מדי פעם ביפנים וסובלים אבידות. אחד הלוחמים מת מהכשת נחש. קרופט רוצה להיפטר מהרם. הוא שולח את אחד הלוחמים, מרטינז, לבדוק את המעבר. מרטינז נתקל ביפני והורג אותו. הוא מדווח לקרופט על ההיתקלות, אבל קרופט אומר להרם שהמעבר פתוח. הרם מתקדם למעבר ונורה על ידי היפנים. שלושה לוחמים מפנים אותו באלונקה לעבר החוף.
בינתיים נפגע קרופט ונהרג, והלוחמים המעטים ששרדו מצליחים להגיע לקרבת החוף, שם הם מבחינים בצבא היפני הנסוג ומצליחים לדווח זאת למפקדה. הם ניצלים על ידי נחתת ביחד עם הרם ומלוויו. בעקבות הדו"ח שלהם על הנסיגה פותחים האמריקאים בהתקפה מוצלחת.
קאמינגס מבקר את הרם הפצוע וזה אומר לו כי את האלונקה נשאו חייל כומר וחייל יהודי, והם עשו זאת מתוך אהבה ולא מתוך פחד, וכי רוח האדם היא חזקה יותר מכל פחד וטרור הנכפה עליה.
בוהורודצ'אני

תולדות היישוב

היישוב נזכר לראשונה באמצע המאה ה-15, והיה בבעלות משפחת פוטוצקי. בסוף המאה ה-17 הוקמה במקום כנסייה קתולית, אשר הועברה במאה ה-18 לדומיניקנים.
בעקבות חלוקת פולין, צורף היישוב לממלכת הבסבורג, ולאחר מכן לאוסטרו-הונגריה. בשנת 1919 הועבר לשליטת פולין.

יהודי בוהורודצ'אני

ישיבת יהודים בעיירה התקיימה מראשיתה. עוד בתחילת המאה ה-18 הייתה בעיירה קהילה עצמאית, ואחד מרבניה הראשונים היה שמשון הלוי-הלר. בסוף המאה ה-18 נפתח במקום בית ספר מיסודו של הרץ הומברג.
בשלהי המאה ה-19 מנתה האוכלוסייה היהודית בעיירה כ-2,000 נפש, קרוב למחצית מכלל תושביה. בשנת 1903 נפתח בעיירה בית ספר מיסודו של הברון הירש.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, בשנת 1915, נערך פוגרום ביהודי העיירה, במהלכו נרצחו מספר יהודים, ובהם ילדים. נשים רבות נאנסו, חלקן בבית הכנסת. בתקופה זו עזבו יהודים רבים את העיירה.
פעילות ציונית התקיימה בעיירה עוד מסוף המאה ה-19, ובשנת 1898 הוקם בעיירה ארגון ציוני בראשות רב הקהילה, אורי-שרגא (פייבל) שרייער. בשנת 1923 נפתח בעיירה סניף של פועלי ציון, ובשנת 1931 נפתח בה סניף של הרוויזיוניסטים. בשנות השלושים פעל בעיירה קן של הנוער הציוני.

בשואה

עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ונסיגת הפולנים מהאזור, בספטמבר 1939, נכנסו לעיירה איכרים אוקראינים חמושים בגרזנים, ואיימו לפגוע ביהודי המקום. כעבור מספר ימים נכנסו לעיירה הסובייטים, וישבו בה עד לכניסת הגרמנים למקום ביוני 1941.
בספטמבר 1942 חוסל היישוב היהודי בעיירה, שמנה באותה עת כ-900 איש. יהודי העיירה גורשו לסטניסלבוב, וגורלם היה זהה לגורל יתר יהודי המקום.
ג'ון ויטצ'ל

ביוגרפיה

ויטצ'ל למד באוניברסיטת סטנפורד.

1986

במשחקי הרצון הטוב שנערכו במוסקבה, ברית המועצות ביולי 1986 זכה ויטצ'ל במדליית זהב בתוצאה של 1:50.17 דקות. נוסך לכך, הוא סיים במקום שישי במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 3:55.31 דקות.

1987

במשחקים הפאן אמריקאיים שנערכו באינדיאנפוליס, אינדיאנה באוגוסט 1987 זכה ויטצ'ל בשתי מדליות זהב, במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:50.90 דקות ובמשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:23.29 דקות.

1988

באליפות המכללות שנערכה ב-9 באפריל 1988 זכה ויטצ'ל במדליית זהב במשחה ל-500 יארד חופשי בתוצאה של 4:15.67 דקות.

1989

בתחרויות השחייה של המכביה ה-13 שנערכו ביולי 1989 זכה ויטצ'ל ב-3 דליות, אחת מכל סוג. מדלייתז הב, במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי, מדליית כסף במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:53.68 דקות, אחרי ריק ארונברג מארצות הברית (1:52.51 דקות) ולפני יואב ברוק מישראל (1:54.78 דקות) ומדליית ארד, במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 16:22.50 דקות, אחרי ריק ארונברג שקבע שיא מכביה חדש של 15:37.66 דקות ורז דר מישראל (16:11.87 דקות).

חייו האישיים

ויטצ'ל בעל תואר ראשון במדעי המדינה מאוניברסיטת סטנפורד ותואר שני מאוניברסיטת סן פרנסיסקו.
האם את אוהבת את ברהמס? (סרט)

תקציר העלילה

פולה טסייה (אינגריד ברגמן) היא מעצבת פנים בת 40. היא גרושה ונמצאת חמש שנים בזוגיות עם רוז'ה דמארה (איב מונטאן). רוז'ה עוסק בסחר בטרקטורים ובמשאיות. הוא גרוש נאה ועוגב על כל בחורה נאה שהוא פוגש כדי להוכיח את גבריותו. הוא משקר כל הזמן לפולה שהוא נוסע לרגל עסקיו ובמקום זה הוא מבלה ושוכב עם צעירות שאינו מכיר אפילו את שמן וקורא לכל אחת "מייזי". הוא שונא כשהן מזכירות לו את המילה אהבה.
פולה מודעת לכל שקריו ובגידותיו אבל היא מקבלת זאת בעל כורחה כי היא אוהבת אותו ורוצה להמשיך איתו את הקשר.
יום אחד היא מקבלת הזמנה לעצב דירה של אישה עשירה מהחברה הגבוהה של פריז. בדירה היא פוגשת את בנה פיליפ (אנתוני פרקינס). פיליפ הוא בחור צעיר בן 25, מתמחה במשרד עורכי דין אבל לא מוצא עניין בעבודתו.
פיליפ "נדלק" על פולה ולא אכפת לו שהיא מבוגרת ממנו ב-15 שנים. הוא מתחיל בחיזור עקשני אחריה. היא מסרבת בתוקף ורוז'ה מקבל זאת בחיוך ובחוסר רצינות.
פיליפ ממשיך בחיזוריו ומזניח את עבודתו אבל פולה עדיין דוחה אותו בנימוס. באחת הפעמים כשהם הולכים בפריז הוא נתקל במודעה על קונצרט מיצירות ברהמס. הוא שואל אותה: "האם את אוהבת את ברהמס?" ונענה בחיוב. בקונצרט עם המוזיקה היא נזכרת בתחילת קשריה עם רוז'ה אך עדיין ממשיכה לדחות את פיליפ.
לבסוף לא עומדת פולה בחיזוריו של פיליפ ובשקריו של רוז'ה. היא נעתרת לפיליפ והוא עובר להתגורר בדירתה. כאשר רוז'ה חוזר מפגישה עסקית היא מודיעה לו על יחסיה עם פיליפ ועד החלטתה לנתק את יחסיה איתו.
היחסים בין פולה ופיליפ נעשים גרועים. פיליפ מזניח את עבודתו מרבה בשתייה ומתעצל לקום בבוקר. פולה מודיעה לו כי החליטה לשים סוף ליחסיהם. הוא נעלב ויורד במרוצה במדרגות כשפולה צועקת לעברו" "נסה להבין, אני זקנה, אני זקנה".
רוז'ה חוזר לפולה והם נישאים במשרדי העירייה. פולה מתכננת ארוחת ערב בבית עם רוז'ה אך הוא מצלצל ומודיע כי יהיה עסוק לרגל עסקיו. פולה מבינה שהוא לא השתנה וממשיך בשקריו. היא מביטה בפנים עגומות במראה כשהמוזיקה של ברהמס ברקע.
בית הנובר

מקור השם

בית הנובר נקרא כך, כיוון שתחילת השושלת היא מממלכת הנובר שבגרמניה. הנובר, באותם ימים, הייתה בעלת יחסים מיוחדים עם בריטניה. לכן בתחילת המלכות של בני השושלת, נקראו בפי העם "גרמנים" או "זרים". בתחילה גם המלכים היו בעלי צביון גרמני, עד שהמלך ג'ורג' השלישי התנתק מצביון זה ונהיה קרוב יותר לעם הבריטי.

תחילת שושלת הנובר

בית הנובר החל את דרכו בשנת 1692. ארנסט אוגוסט (נחשב לראשון לבית הנובר) קיבל תואר של נסיך בוחר מקיסר האימפריה הרומית – ליאופלד הראשון, כאות הוקרה על תרומתה של משפחת הנובר במלחמת תשע השנים. לאחר פטירתו, הוריש ארנסט אוגוסט את תאריו ואדמותיו לבן שלו – גאורג. ב-1705 נפטר הדוכס של גלוסטר שהיה בנה והיורש היחיד של אן מלכת בריטניה. הפרלמנט הבריטי העביר חוק שלפיו יעבור הכתר לאחר מותה לקרוב המשפחה הפרוטסטנטי הראשון. מכיוון שהקרובה הפרוטסטנטית הייתה בת דודתה סופיה, אמו של גאורג, היא הפכה באופן מיידי ליורשת העצר. בשנת 1708 לאחר מלחמת הירושה הספרדית אישרה האספה הקיסרית את מעמדו של גאורג כנסיך בוחר. בשנת 1714 לאחר מותה של אמו, הוא הפך להיות יורש העצר וחודשיים לאחר מכן, מתה המלכה אן והפרלמנט הכריז על גאורג כ- ג'ורג' הראשון, מלך בריטניה. כאן מתחילה תקופת כהונתו של בית הנובר כבית המולך בבריטניה עד שנת 1901 בה הוא מתחלף עם בית וינדזור.

אחרי בית הנובר

להלכה, הסתיימה מלכות בית הנובר בשנת 1901. למעשה, שושלת זו מולכת באנגליה עד היום הזה. המלכה ויקטוריה הייתה המלכה האחרונה לבית הנובר. לאחר מותה, בשנת 1901, ירש את כסאה בנה, המלך אדוארד השביעי. מכיוון שאדוארד לא נשא את שם משפחת אמו (הנובר) אלא את שם משפחת אביו, היה למלך הראשון מבית סקסה-קובורג-גותה. יורשו, ג'ורג' החמישי החליף את שם משפחתו במהלך מלחמת העולם הראשונה, מבית סקסה-קובורג-גותה לבית וינדזור (הגייה: וינזור) על-שם טירת וינדזור, שהיא ביתה של משפחת המלוכה. הסיבה להחלפת השם הייתה המלחמה בין אנגליה לגרמניה, והמלך סבר שלא מן הראוי הוא להבליט שבראש בריטניה עומד מלך מבית גרמני. ולכן שינה אותו ל"בית וינדזור", שהוא הבית המולך כיום, ואשר ימלוך עד מותה של המלכה אליזבת השנייה (יורשה, צ'ארלס, נסיך ויילס, נושא את שם משפחת אביו, "מאונטבאטן-וינדזור").
מפגש בברלין

עלילת הספר

עלילת הספר נפתחת עם הצבתו של דור ליטווין, בכיר באגף המבצעים של המוסד, בשליחות הארגון בגרמניה כאיש הקשר של הארגון עם שירות הביון הפדרלי הגרמני. ליטווין הוא בנם של ניצולי שואה, אשר בעברו שירת כלוחם ומפקד בצנחנים ושימש כלוחם ומפקד ביחידה מבצעית במוסד. על שלושה מן המבצעים בהם השתתף בעברו הוענק לו צל"ש. בעקבות מידע על קבוצת צעירים ישראלים הרוצים לבצע פיגוע טרור בברלין ולפוצץ מכונית תופת בקרבת עצרת שעורכים גורמים ניאו נאצים לציון היום בו התאבד היטלר, נדרש ליטווין בהוראת ראש המוסד לשתף פעולה עם השירות החשאי הגרמני ולהביא ללכידתם של הישראלים. הדבר מציב בפני ליטווין קונפליקט מורכב ובמהלכו הוא נאלץ להתמודד עם סוגיות כגון גרמניה שלאחר השואה ומלחמת העולם השנייה, הרצון לנקמה בעם הגרמני ומורשת השואה.
הרעלת ויטמינים

הרעלת ויטמינים מסיסי שומן

כאמור, הגוף מתקשה להיפטר מויטמינים מסיסי שומן עקב היותם הידרופוביים, דבר המונע ממנו להפרישם דרך השתן או הזיעה. לפיכך, הרעלה זו היא הנפוצה ביותר.
חלום נבוכדנצר

חלום נבוכדנצר, הוא סיפור תנ"כי המסופר בספר דניאל.

הרקע לסיפור

דניאל חנניה, מישאל ועזריה, היו ארבעה נערים יהודים שהוגלו בידי מלך הכשדים נבוכדנצר השני לבבל, בתקופת מלכותו של יהויקים. ניתנו להם שמות חדשים, דניאל נקרא בלטשצאר, חנניה נקרא שדרך, מישאל נקרא מישך, ועזריה נקרא עבד נגו. הם זוכים למיטב החינוך הבבלי, אולם שומרים על יהדותם מקפידים על הכשרות ומסרבים לעבוד עבודה זרה. נבוכדנצר מתרשם מהם ונותן להם תפקידים בכירים בממלכה.

הסיפור

נבוכדנצר חלם חלום שמטריד את מנוחתו. הוא קורא לחרטומי בבל ומבקש מהם לפתור אותו. הם מבקשים ממנו לספר להם מה החלום, אולם המלך כבר שכח אותו ומצווה עליהם לנחש אותו בעצמם. החרטומים אינם מסוגלים לעשות זאת ונבוכדנצר פוקד להוציא אותם להורג. דניאל מתפלל שיתגלה לו הפתרון והוא אכן חולם אותו בלילה. הוא ניגש אל אריוך הממונה על ההוצאה להורג ומבקש ממנו להיכנס אל המלך. נבוכדנצר מסכים לקבל אותו ומבקש לדעת מה חלם. דניאל מתאר בדיוק את חלומו של נבוכדנצר. בחלום הוא רואה פסל ענק, ראשו עשוי זהב, זרועותיו כסף, בטנו וירכיו נחושת, שוקיו עשויים ברזל, וכפות רגליו חלקם חרס וחלקם ברזל. והנה לפתע סלע ענק מופיע מאליו ומרסק את הפסל לרסיסים שאותם מעיפה הרוח. והאבן הופכת להר גדול.
נבוכדנצר הנדהם מכריז שאכן זה היה חלומו ומבקש לדעת את הפתרון. דניאל מסביר לו שראש הזהב משול לממלכת בבל, זרועות הכסף זו ממלכת פרס האחמנית שתהיה פחותה מבבל, בטן הנחושת משולה לאלכסנדר מוקדון. שוקי הברזל משולים לממלכות הדיאדוכים, וכפות הרגליים מרמזות על כך שחלקן יהיו חזקות וחלקן חלשות. האבן מסמלת את מלכות האלוהים שתשלוט לנצח.
נבוכדנצר נדהם, כורע על ברכיו לפני דניאל ומכיר באמיתות דתו. הוא נותן לדניאל מתנות וממנה אותו על כל החרטומים.
מגדלא

מִגְדָלָא, הידועה גם בשמות טריכיי, טריכאי וטריכיאה (בלטינית: Taricheae), הייתה עיר קדומה בגליל, ששכנה לחוף הכנרת, בדרום בקעת גינוסר, סמוך ליישוב מגדל של היום, המשמר את שמה. עד להקמת העיר טבריה בשנת 20 לספירה, הייתה מגדלא המרכז העירוני היחיד בחוף המערבי של הכנרת.

שם ומיקום

במקורות מתקופת בית שני מופיעה העיר בשם טריכיי. פירוש המילה "טריכיי" ביוונית הוא "מקום המלחת הדגים". יוסף בן מתתיהו (יוספוס פלאביוס) מכנה בשם זה עיר קדומה ששכנה לחוף הכנרת, בקצה הדרומי של בקעת גינוסר, המזוהה היום על ידי החוקרים עם "מגדל", "מגדלא" או "מגדל נוניא" (בארמית, מגדל הדגים). מגדלא היא מקום הולדתה של מרים המגדלית, היא מריה מגדלנה, הידועה מן הברית החדשה כאחת מבני לוויתו של ישו . איזכור יחיד בברית החדשה מתייחס ל"דלמנותא", וייתכן שזהו כינוי נוסף של מקום זה.

חפירות ארכאולוגיות

בשנת 1971 ערך המסדר הפרנציסקני חפירות ארכאולוגיות באתר ובמהלכן נחשפו שרידים של כנסייה ומבני ציבור מן התקופה הרומית והביזנטית.
בחפירות נוספות שנערכו בחופה הצפון-מערבי של הכנרת, נמצאו נמל עתיק (נמל מגדל), וכן ספינה (שנמצאה בשנת 1986) המשויכת לימיו של ישו. הספינה מוצגת כיום בקיבוץ גינוסר הסמוך, והיא נחשבת כפריט קדוש לנוצרים.
החל משנת 2009 מתנהלות חפירות ארכאולוגיות בחוף מגדל בדלתה של ואדי חמאם. החפירות מתנהלות בקטע שבין הכביש לכנרת. כביש זה עובר על תוואי של דרך קדומה. בחפירות נחשפו שוליו הצפוניים של היישוב העתיק. בחפירות נחשפו מבני מגורים, מתקני תעשייה, סמטאות, ותעלת ניקוז קדומה שניקזה את מי ואדי חמאם, ובריכת מים עגולה שטויחה בטיח. בשנת 2016 נתגלו במחסן סמוך לנמל באתר מחתה וכד עשויים ארד.

בית הכנסת

אחת התגליות החשובות באתר הייתה חשיפתו בספטמבר 2009 של מבנה ציבור גדול ששימש כבית כנסת עתיק. מועד בנייתו של בית הכנסת מתוארך למחצית הראשונה של המאה ה-1, בתקופת בית שני, והוא ננטש בזמן ההכנות למרד הגדול ונותר מחוץ לחומת היישוב אשר הוקמה על ידי יוסף בן מתיתיהו. בשל כך שהיישוב ננטש ואזור זה שלו לא נבנה מחדש, המבנה השתמר, והוא אחד משבעה בתי הכנסת שנחשפו ואשר מתוארכים לימי קיומו של בית המקדש השני. ייתכן שזהו מבנה בית הכנסת הקדום ביותר שנמצא עד כה בגליל. 
בחזיתו המערבית של בית הכנסת שכן חדר מבואה מלבני שלאורך קירותיו ניצב ספסל אבן. ממזרח לחדר המבואה שכן האולם המרכזי שתקרתו, מעפר כבוש ועץ, נתמכה בשלושה זוגות של עמודי אבן. ברצפת האולם נקבע פסיפס בצורת רוזטה, וקירותיו טויחו בטיח צבעוני. אחת התגליות המשמעותיות באתר היא אבן גיר מרובעת אשר שמשה כשולחן ואשר נצבה במרכזו של האולם. האבן העשויה גיר, בניגוד ליתר חלקי המבנה העשויים בזלת, שימשה כשולחן קריאה, והיא עוטרה בארבעת צדדיה ובצידה העליון, כך ששימשה דגם לבית המקדש. בצידה המערבי של האבן מופיעה חריטה של מנורת שבעת הקנים שלה שלוש רגליים, בדומה לציור הקיר של המנורה שנחשפה ברובע ההרודיאני בירושלים, ובשונה מבסיס מדרגות אבן המופיע בשער טיטוס. לאור התארוך של המבנה, ייתכן כי האומן אשר יצר את החקיקה הכיר את צורת המנורה בבית המקדש. האבן המקורית שמורה במחסני רשות העתיקות ובאתר ניצבים שני העתקים שלה - האחד בבית הכנסת והאחר בפינת תצוגה. חדר נוסף במבנה, גם הוא מעוטר בפרסקאות וברצפתו פסיפס, שימש לאחסון מגילות. בחפירה זוהו שלושה שלבים למבנה, ונראה כי רק בשני השלבים המאוחרים שימש כבית כנסת.
אשת ירבעם

אֵשֶׁת יָרָבְעָם, דמות מקראית, על דמותה מסופר בספר מלכים א', פרק י"ד. אשת המלך ירבעם בן נבט היא אחות אשתו של שישק מלך מצרים, אשר ניתנה לירבעם לאישה. מנישואים אלו נולד בנו, אביה.
ירבעם, מלך ישראל, שולח את אשתו ששמה נפקד מהסיפור המקראי אל הנביא אחיה השילוני, אשר בעבר הכריז על המלכת ירבעם למלך ישראל. ירבעם הנמנע ממפגש עם הנביא שולח את אשתו כדי לדרוש על גורל בנו אשר חלה. אשת ירבעם מתבקשת על ידי בעלה להתחפש למרות עיוורונו של הנביא על מנת למנוע את זיהויה כאשת המלך, כי אולי ירחם הנביא על אישה המתחננת על גורלו של בנה.
אשת ירבעם נשלחת אל הנביא כשהיא מצוידת בתשורה לנביא. אשת ירבעם מבצעת את השליחות.
המחבר המקראי מוסר כי ה' מגלה את אזנו של הנביא. מאמצי בני הזוג להסתיר את זהות האישה עולים בתוהו. הנביא מזהה אותה על פי צעדיה ושואל אותה לפשר התנכרותה, התחפשותה. אשת ירבעם לא מספיקה לענות והנביא מיידע אותה בדבר הפורענות אשר תבוא על בית בעלה. הוא מיידע אותה על מותו העתידי של בנה אביה. הוא מנבא כי הילד יהיה היחידי מבין המשפחה אשר יזכה לקבורה. האישה שבה אל ביתה אשר בתרצה, בירת ממלכת ישראל.
בניגוד לנשים אחרות אשר שמן נפקד ומנסות להציל את בניהן כמו האישה השונמית והאישה הצרפית, אשת ירבעם מקבלת את דברי הנביא בשתיקה. בספרו קדמוניות היהודים, מספר יוסף בן מתתיהו כי האישה ממהרת לספר לבעלה אודות נבואת הנביא. כמו כן מתאר בן מתתיהו את האישה כ"נבוכה ודואבת" ובכך מוסיף פרטים על הכתוב במקרא.
ורוניקה מארס

רקע

ורוניקה מארס היא נערה שנונה וחכמה המתגוררת בעיירה נפטון. אביה, קית', הוא בלש פרטי שהיה השריף המקומי. לאחר שחברתה הטובה, לילי קיין, נמצאה מתה ועליה סימני אלימות המעידים על רצח, קית' פתח בחקירה והסיק שאביה של לילי מעורב בפרשה ומסתיר מידע. קית' האשים אותו בכך למרות מעמדו החברתי הגבוה של קיין, ועל אף שהרוצח כבר נמצא לכאורה. קית' הודח מתפקידו, אשתו האלכוהוליסטית נטשה אותו ואת בתם, וחבריה של ורוניקה נידו אותה עקב תמיכתה באביה. קית' הקים משרד חקירות פרטי. ורוניקה עובדת כמזכירה במשרד של אביה ויוצאת לפתור תעלומות בעצמה. ורוניקה עורכת מעקבים ברמה מקצועית ומוכנה להתחזות לאחרים, לזייף מסמכים ולהתפרץ למקומות נעולים.

עונה 1

בת 22 פרקים. החלה ב-22 בספטמבר 2004 והסתיימה ב-10 במאי 2005.
ורוניקה אוספת מידע שיוביל אותה לאמת לגבי הרצח של לילי ויעזור לה לטהר את שמו של אביה ולהרשיע את הרוצח. העונה מציגה את התמודדותה של ורוניקה עם נטישתה של אמה ואובדן חברתה הטובה, ואת היחס השלילי ואף ההתנכלויות כלפיה בגלל השנאה לאביה.

עונה 2

בת 22 פרקים. החלה ב-28 בספטמבר 2005 והסתיימה ב-9 במאי 2006.
ורוניקה ממשיכה לעזור לאביה במשרד, מעמדה החברתי משתפר, יש לה מעגל חברים קרובים והיא יוצאת שוב עם חברה שלעבר, דנקן קיין. ורוניקה חוקרת תאונת דרכים שבה אוטובוס בית ספר התדרדר מצוק והתרסק, וכמעט כל כל נוסעיו נהרגו מלבד מג מנינג, חברתה של ורוניקה וחברתו לשעבר של דנקן, שנכנסה לתרדמת. ורוניקה משוכנעת שחיבלו ברכב במזיד ומחפשת מי אחראי לאסון.

עונה 3

בת 20 פרקים. החלה ב-3 באוקטובר 2006 והסתיימה ב-22 במאי 2007.
ורוניקה מתחילה ללמוד במכללה המקומית "הרסט" יחד עם חבריה מהתיכון וחברים חדשים. העונה מציגה שתי תעלומות עיקריות: פענוח זהותו של האנס הסדרתי במכללה, ובחינת נסיבות מותו של הדיקן סיירוס אודל; השריף קבע שהדיקן התאבד, אך אלמנתו חושבת שהוא נרצח, ושוכרת את קית' לגלות מי רצח אותו.

עונה 4

בת 8 פרקים. תעלה בהולו ב-2019.
אגודת הציירים והפסלים

אגודת הציירים והפסלים בארץ ישראל הוקמה בשנת 1934 והיא איגדה ציירים ופסלים רבים שפעלו בארץ ישראל. עם הקמת המדינה שונה שמה ל"אגודת הציירים והפסלים בישראל". בשנת 2002 שונה שמה ל"אגודת הציירים והפסלים (ת"א)" ובנוסף לה הוקמו שלוש אגודות עצמאיות של ציירים ופסלים, בירושלים, בחיפה ובבאר שבע.

אגודת אמנים עברית

מקורה של האגודה ב"אגודת אמנים עברית" שהוקמה באוקטובר 1920. בוועד שלה היו מאיר גור אריה, ש. בן דוד, אבל פן, אברהם מלניקוב ושמואל אופל. מטרת האגודה הייתה "לפתח ולהפיץ בקרב העם את האמנויות, את מלאכת האמנות וטעם ויופי ברוח עברי". באפריל 1921 הציגו חברי האגודה תערוכה במגדל דוד. 
החל משנת 1923 הציגה האגודה 19 תערוכות קבוצתיות שונות. היו אלה תערוכות אקלקטיות ובהן הרבה יצירות אמנות ברמות אמנותיות שונות. לצד תערוכות אלו נערכו מדי פעם תערוכות קבוצתיות שונות על בסיס מסחרי או אמנותי. 
בנוסף ערכה האגודה את המדור לציור ולפסול של כתב העת "תיאטרון ואמנות" שיצא לאור בשנת 1927.

אגודת הציירים והפסלים

ב-4 באוגוסט 1934 התקיים בתל אביב כינוס ראשון של אגודה הציירים והפסלים בארץ ישראל. דובר על הקמת ביתן לתערוכות ותערוכה מתמדת, הקמת קואופרטיב של ציירים, מועדון, עזרה הדדית ושיכון לחברי האגודה. לוועד האגודה נבחרו חיים גליקסברג, נחום גוטמן, ניומן, אבני, ישי קולביאנסקי, ליובן ואליהו סיגרד. גליקסברג היה מזכיר האגודה. ב-14 באוגוסט התקיימה אספה מקבילה בירושלים בה הוחלט על ועד שכלל את זאב בן צבי, מאיר גור אריה ויעקב שטיינהרדט. 
אחת מהתערוכות של האגודה, "תערוכת השמונה", התקיימה בחודש דצמבר 1942 ב"בית הבימה" ובה הוצגו עבודותיהם של אריה ארוך, אהרון גלעדי, צבי מאירוביץ, אברהם נתון (נתנזון), אביגדור סטימצקי ויחזקאל שטרייכמן. פסל נוסף - דב פייגין הופיע בקטלוג אך לא השתתף לבסוף בתערוכה. תערוכה נוספת - "תערוכת השבעה" - התקיימה בשנת 1947, במוזיאון תל אביב,  בהשתתפות ארוך, גלעדי, מאירוביץ, נתון, שטרייכמן, יעקב וכסלר ויוסף זריצקי. בתערוכות אלו שאפו האמנים ליצירתה של אמנות מודרנית בהשפעה אירופית וליצירה של "סגנון מקורי, ששורשיו במציאות שלנו". בתערוכות אלו, הגם שלא ביססו מצע אמנותי משותף ברור, בלטה הנטייה להדגשת האמצעים הציוריים. בנוסף, סמלו תערוכות אלו התבדלות מסוימת וכ"הופעה חיובית" של האמנים על רקע "משטר ה'כלליות' [...] המסייע לטשטש גבולין ומידות, כדי להשליט את הבינוניות" 
בשנת 1948 כיהן יוסף זריצקי כיו"ר האגודה. כאשר הגיעה הזמנה להציג תערוכה של אמנים ישראלים במסגרת הביתן האיטלקי בביאנלה של ונציה, הוא החליט לבחור על דעת עצמו, ולא מתוך שיתוף כלל האמנים, את רשימת האמנים המשתתפים, בשל חששו מפני בחירתם של אמנים בינוניים על ידי הכלל. הדבר עורר שערורייה באספה הכללית של האגודה, שהתקיימה בביתו של חיים גליקסברג. במהלך האספה הוחלט על הרחקתו של זריצקי מהאגודה. בתגובה להאשמות הודיעו כמה אמנים ובהם משה קסטל, שטרייכמן ויוחנן סימון על פרישה מידית מהאגודה, והם הקימו עם זריצקי את "אופקים חדשים".
בשנים 1967–1964 כיהנה כיו"ר האגודה רות הורם.
בשנים 1969–1981 כיהן כיו"ר האגודה אלכסנדר בוגן.
בשנים 2005-1989 כיהנה כיו"ר האגודה רחל שביט-בנטואיץ, וכיון היא יו"ר של כבוד.
יגדראסיל

יגדראסיל (בנורדית עתיקה:  Yggdrasill) הוא עץ מרכזי במיתולוגיה הנורדית, הניצב במרכז העולם (ציר העולם). בעץ זה קשורות אגדות ומיתוסים רבים. יגדראסיל מתואר כעץ מילה (עץ ממשפחתו של הזית). במקורות, בעיקר האדה הפרוזאית והאדה הפואטית, הוא מכונה גם "עץ העולם".
כל העולמות בתמונת היקום במיתולוגיה הנורדית מחוברים על ידי העץ יגדראסיל (Yggdrasil), בכל עולם ישנו ענף של העץ ובשלושה עולמות ישנם שורשים, אולם המקורות לא עקביים בכל הנוגע למיקומם. לפי גרסה אחת השורשים של העץ מצויים באסגארד, ניפלהיים ויוטונהיים. לפי גרסה אחרת השורשים נמצאים בהלהיים, בעולם ענקי הכפור (ככל הנראה יוטונהיים) ובמידגארד.
ישנה גם גרסה נוספת שלפיה השורשים מצויים בהלהיים, ביוטנהיים, ובמוספלהיים, ובגרסה אחרת השורשים נמצאים באסגארד, מידגארד ואוטגארד.
על צמרת העץ נמצא עיט (או לפי גרסה אחרת תרנגול) עצום אשר נקרא וידופניר (Vidofnir). על מצחו יושב הנץ ודפולניר (Vedrfolnir). את השורש העמוק ביותר מכרסם הדרקון נידהוג (Níðhöggr). הסנאי רתאתוסק (Ratatosk) רץ הלוך ושוב על העץ ומעביר עלבונות וקללות בין הדרקון והנץ. בנוסף, ארבעה איילים - דוני (Duneyrr),דורתרור (Durathror), דוואלין (Dvalin) ודאין (Dainn) - ניזונים מקליפת העץ.
בצל העץ יושבות הנורנות, הטוות את גורל היצורים החיים. חייו של כל אדם הוא חוט אשר נשזר לתוך אריג החיים. שלוש הנורניות, המתוארות כנשים זקנות, הן אורד (Urd), ורדנדי (Verdandi) וסקולד (Skuld), ניתן לתרגם את השמות בפשטות כ"זה אשר קרה", "זה אשר קורה" ו"זה אשר יקרה" בהתאמה. הנורניות שולטות גם בגורל האלים.
מסופר שאודין, אבי-הכול והאל המרכזי בפנתאון האלים הנורדי, תלה ושיפד את עצמו על גזע העץ במשך 9 לילות, על מנת להחכים עוד, שכן אודין הוא אל שלא פוסק מחיפושו אחר הרחבת ידיעותיו והגדלת חוכמתו, והוא מוכן אף להקריב ולסבול לשם כך.
הוא השאיר את עצמו על יגדראסיל, כשהוא משופד בחניתו שלו, גונגניר (Gungnir). בסוף תשעת הלילות קיבל אודין הארה וגילה את סוד הרונות - הכתב הנורדי העתיק, ששימש גם לכתיבה וגם להטלת גורל וכישוף.
אלכסנדר האלבארכס

טיבריוס יוליוס אלכסנדר (ידוע גם כאלכסנדר האָלָבָּארְכֶס), היה פקיד של המינהל הרומאי שפעל במצרים במאה הראשונה.

תולדות חייו

אלכסנדר נולד בתחילת המאה הראשונה במצרים למשפחה יהודית עשירה בעלת אזרחות רומאית. אחיו היה הפילוסוף היהודי פילון האלכסנדרוני.
אלכסנדר הצטרף למינהל הפקידות הרומאית במצרים ועלה בסופו של דבר לתפקיד האלבארכס (Alabarches), המוכס הראשי במצרים (אם כי המשמעות המדויקת של התואר אינה ידועה בוודאות); כמו כן הוא הפך למקורב לשושלת היוליו-קלאודית ושימש כמנהל הכספים של אנטוניה הצעירה, אלמנתו של דרוסוס. בזכות תפקידו הפך אלכסנדר לאיש עשיר ועשה שימוש בחלק מרווחיו למימון ציפוי הזהב של שערי המקדש ועזר לאגריפס הראשון לשלם את חובותיו.
במהלך שלטונו של הקיסר קליגולה הוא היה אסיר ברומא. סיבת ביקורו ומאסרו לא ידועה, אולם יש בסיס לשער שהוא היה חלק מן המשלחת של יהודי אלכסנדריה שיצאה בראשות אחיו פילון לרומא בעקבות הפרעות ביהודי העיר, ושמטרתה הייתה להבטיח כתב זכויות ליהודי העיר מן הקיסר.
אלכסנדר שוחרר מכלאו כשקליגולה נרצח בשנת 41 וקלאודיוס עלה לכס הקיסרות. חברו אגריפס הראשון הומלך על ידי הקיסר למלך יהודה. ייתכן שקלאודיוס העלה את אלכסנדר לדרגת פרש. בנו הצעיר מרקוס התחתן עם ברניקי, בתו של אגריפס הראשון.
שנת מותו של אלכסנדר לא ידועה, אולם ייתכן שהוא היה בחיים כשבנו הבכור טיבריוס יוליוס אלכסנדר שימש כנציב יהודה ומצרים.
אליעזר דורי

אליעזר דורי (דוסטרובסקי) (12 בדצמבר 1884 – 7 בדצמבר 1973) היה איש העלייה השנייה, מוותיקי חיפה, איש הסוכנות היהודית, פעיל ציבור בחיפה ויקיר העיר.

תולדות חייו

דורי נולד בעיר אודסה שבדרום-מערב האימפריה הרוסית, למשפחה אמידה שעסקה בסחר בסוכר. לאחר שסיים את לימודיו בגימנסיה המשיך בלימודי הנדסת מכונות בפוליטכניק, הצטרף לארגוני הנוער היהודי במקום ונטל חלק פעיל בהגנה מפני גילויי האנטישמיות שפשטו באימפריה הרוסית בעת ההיא. ב-1904 עלה לארץ ישראל ובהמשך השתקע בחיפה והחל לעבוד בבית החרושת שמן. באביב 1911 נשא לאישה את שרה לבית ברקוביץ' מיבנאל שנמנתה עם מתיישבי החורן, וביתו הפך למרכז החיפאי לאנשי "השומר" ולעוברי אורח מהמושבות והיישובים בצפון.
דורי נאלץ לגייס כספים ושילם דמי כופר, על מנת להימנע מגיוס לצבא העות'מאני. בשנות המלחמה עבד בשירות הרכבות כטכנאי ובתקופה זו הצטרף למאיר דיזנגוף בארגון ובסיוע לנזקקים ולמגורשים שסבלו מפעולות הדיכוי של השלטונות העות'מאניים, בעיקר בשל פעולות "ועד הצירים". ב-1920 החל לעבוד בסוכנות היהודית, ולעסוק בעלייה מטעם ההסתדרות הציונית ובהמשך נתמנה למנהל לשכת העלייה של הסוכנות.
דורי רקם קשרים טובים הן עם האוכלוסייה הערבית והן עם השלטון המנדטורי ומצא שפה משותפת עם הפקידות הבכירה האזרחית והמשטרתית. יחסים אלו הקנו לו מעמד מיוחד מעל ומעבר לתפקידו ומשרתו והוא היווה כתובת טובה לפניות של מוסדות לעזרה בתחומים שונים כולל רכישת קרקעות בתקופת הספר הלבן, הברחת נשק בחפצי העולים, או הכנסתם של הפועלים היהודים הראשונים לנמל. קשרים טובים אלו, היו גם מקור טוב למידע על הנעשה אצל השלטונות ואצל הערבים בעיקר בתקופות משבר, פרעות ומהומות. בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה פעל לקליטת הפליטים שהגיעו לארץ מאירופה.
עם הקמת המדינה עבר אליעזר דורי לעבוד בשירות המדינה, ממנו פרש ב-1 באפריל 1953.
על שמו נקרא רחוב בחיפה.

משפחתו

אחיו הם הרופאים אריה דוסטרובסקי ואברהם דוסטרובסקי. מצד אביהם, היה דודם של הרמטכ"ל יעקב דורי, והאדריכל שלמה דורי.
ילדיו היו אלכס דורי, טוביה דורי  סגן נציב בתי הסוהר, אבינועם דורי סגן לשכת עורכי הדין בירושלים, ויוכבד קוברסקי שנישאה לשמואל קוברסקי מבכירי חברת "צים" (מנכ"ל חברת "הימה").