google/wiki40b huggingface dataset:
רכפתן מדברי

מאפיינים

גובהו 50–150 ס"מ, גבעוליו ישרים וזקופים. העלים איזמלניים, וצמחים עם לבלוב השיח באביב, ונושרים בקיץ עם התעצות הענפים. הפריחה בחורף, עד תחילת הקיץ. התפרחת ארוכה, צומחת בראשי הענפים. הפרחים חד מיניים, קטנים, צבעם ירוק-צהוב. בדרך כלל הרכפתן דו ביתי, אך יש גם פרטים חד ביתיים. הפרחים צופניים; הצוף הולך ומתרכז לאורך היום, עם התאדות המים שבו, ובהתאם מושך מאביקים שונים אל הפרחים. בבוקר, כשהצוף נוזלי, באות אל הפרח דבורים; לפני הצהריים, כשהצוף משחתי, באים זבובים; אחר-הצהריים, כשהצוף משחתי, באות צרעות. הפרי הוא ענבה לבנה, קוטרה כ-6 מ"מ, טעמה מתוק. הזרעים מופצים על ידי ציפורים האוכלות את הפירות. הפירות ראויים למאכל אדם. 
משרעת התפוצה סודנית. בארץ נפוץ בנחלי מדבר יהודה, בבקעת ים המלח, בערבה ובנגב הדרומי. צומח בעיקר בקניונים מצוקיים, בעיקר במפנים דרומיים העשירים יותר באור שמש.
בצמח הרכפתן נמצאו מטבוליטים שניוניים מסוג גלוקוזינולטים. בפירות הרכפתן נמצא מידור מוחלט בין גלוקוזינולטים הנמצאים אך ורק בציפה והאנזים, מירוזינאז, האחראי לפירוקם, שנמצא אך ורק בזרעים. המפגש בין הגלוקוזינולטים והמירוזינאז יוצר תוצרי פירוק רעילים ובכך מונע המידור מבעלי חיים שונים לצרוך את זרעי הרכפתן בזמן אכילת הפרי. יתרה מכך, נמצא כי גם מכרסמים שזרעים הם חלק חשוב מהדיאטה שלהם (לדוגמה קוצן מצוי) נמנעים מטריפת הזרעים בזמן אכילת פירות הרכפתן. יחד עם זאת, הקוצן הזהוב אוכל את הפרי בשלמותו, ציפה וזרעים גם יחד.
הנריקוס הנק הפנר

הנריקוס (הנק) הפנר (בהולנדית: Henricus Josef Anthonius Henk Huffener;‏ 1923–2006), היה צייר הולנדי ומחסידי אומות עולם, שפעל מאז גיל 19 בשורות המחתרת ההולנדית שפעלה כנגד הנאצים אשר שלטו בהולנד. עיקר עזרתו הייתה בהברחת יהודים מהולנד, לשווייץ ולספרד.

הפעילות בתקופת השואה להצלת יהודים

הפנר מאוד הושפע מקיס בואקה (בלועזית: Kees Boeke) (מקים בית הספר שבו למד הפנר, אדם שדגל בשוויון ופציפיזם) ומ יופ ווסטרוויל (בלועזית: Joop Westerwee), ממנהיגי המחתרת ההולנדית במלחמת העולם השנייה.
בהשפעתם, החליט הפנר להצטרף כפעיל למחתרת. עד סוף המלחמה, הוא נסע ברחבי הולנד, על מנת לחפש מקומות מסתור להסתרת יהודים, ליווה את היהודים אל המקומות שמצא, דאג למצבם הבריאותי . כך למשל הוביל ילד יהודי שהיה זקוק לניתוח בעגלה ודאג שיקבל את הטיפול המתאים ולאחר מכן סיפק להם תעודות זהות מזויפות שאפשרו להם לנהל חיים חדשים בזהות שאולה.
מבין המשפחות היהודיות שהציל הפנר היו משפחת 'דה קוסטא', 'בפ' ו'מאני אלסבל', ששהו לפרק זמן קצר בבית הוריו.
במרץ 1943,  הפנר נעצר בתחנת רכבת באמסטרדם בגלל פעולותיו למען יהודים. לאחר שחוקריו נואשו מלדלות ממנו מידע, הוחלט כעבור כמה שבועות לשולחו לגרמניה. בזמן המסע לגרמניה, הוא הצליח להימלט אך נתפס ונשלח למחנה ריכוז.
מאוחר יותר ב-1943 שוחרר הפנר מהמחנה בשל חוסר ראיות נגדו, חולה וסובל מתת-תזונה. למרות הקשיים, הוא רצה לחזור לפעילות המחתרתית באמסטרדם. חברים מסרו לו מפתח לדירתם באמסטרדם בה מצא זוג יהודים שהחליטו להתאבד מרוב יאוש- למרות שהפנר הבטיח לסייע להם ולדאוג לכל צורכיהם, הם התאבדו והפנר מצא את גופותיהם למחרת בדירה. האירוע גרם להפנר זעזוע נפשי ורופא הורה לו להישאר בבית על מנת להחלים. הפנר חי במסתור שכן הגרמנים חפשו אותו ובקשו להמשיך לעקוב אחר פעילותו.

אחרי המלחמה

הפנר נישא למרגרט ובשנת 1950 עברו בני הזוג הפנר לגילדפורד, אנגליה, לאחר שקיבלו אזרחות בריטית. בבריטניה הפך הפנר לצייר ולסוחר עתיקות

הכרה והנצחה

בשנות ה-60, כמה מבני משפחת דה-קוסטא שאותם הוא הציל עלו לישראל ושתלו לכבודו ולכבוד אביו של הפנר עצים
ב-23 ביולי 1998 יד ושם הכיר בהפנר בתור חסיד אומות העולם
משכן האמנים (הרצליה)

משכן האמנים, הנקרא גם "בית הסופר", הוא מתחם לאמנות ותרבות בהרצליה, הכולל גלריה, תוכנית אירוח וחללי עבודה לאמנים מתחומים שונים.

היסטוריה

בשנת 1936 הציע ועד המושבה הרצליה אזור ג' לאגודת הסופרים, 10 דונמים של קרקע בחינם, כדי לבנות מקום מנוחה ועבודה לסופרים ויוצרים. זמן רב אגודת הסופרים לא עשתה בנידון כלום, כלומר, הם הסכימו להצעה אך לא פעלו למען הקמת המתחם.
בשנת 1947, בנימין גיצ'קו, שהיגר מרוסיה לארצות הברית לפני מלחמת העולם הראשונה, ועבד עם סופרים, עלה ארצה. כשהגיע לארץ, שמע על הרעיון להקמת בית הסופר, והוא הציע את שירותו לטפל בהתנדבות ובגיוס כספים. עוד פעיל, ורדימון, מנהלו של קולנוע מוגרבי באותה תקופה, קיבל על עצמו את תפקיד הגשת תוכניות הבניין, והתקשורת עם הקבלנים. עוד פעילים שהיו חברים באגודת הסופרים והצטרפו היו- אשר ברש, יו"ר אגודת הסופרים דאז, אליעזר שטיינמן, ישראל כהן, דוד שמעוני, ראובן גרוסמן ושמעון הלקין. צורף גם בן ציון מיכאלי, ראש מועצת הרצליה.
התוכנית שאושרה על ידי האגודה כללה מבני מגורים לסופרים, חדרים לספריה וחדרי עיון, אולמות כנסים והרצאות, חדר אוכל ומטבח. אגודת הסופרים האמינה כי ימצאו תורמים שיממנו את הבנייה, מהארץ ומחו"ל. סכומים מעטים נאספו- בנימין גיצ'קו נסע לארצות הברית והצליח לגייס מעט כסף, בארץ נמצאו כמה תורמים, ומועצת הרצליה הקציבה למתחם 2,000 לירות.
אבן הפינה הונחה במאי 1952. במהלך הבנייה, העבודה הופסקה עקב מחסור בכספים. גיצ'קו נסע שוב, הפעם לארגנטינה, וחזר עם משלחת יהודית, שתרמה סכום נכבד. העבודה חודשה והחליטו לקרוא לאחד הבניינים ע"ש התורמים- "ביתן ארגנטינה". התורמים חזרו לארצם, בהבטחה לשלוח עוד כסף, אך לא קיימו את הבטחתם. העבודה נפסקה, ואחר חודשה ושוב הופסקה.
הבניינים עמדו ריקים, ולכן עיריית הרצליה השכירה את המקום והסבה אותו לבית ספר לילדי שגרירים. אחר כך הפך ל"מרכז נוער", כלומר, מעין מעון. בהמשך, הפך ל"בית המדרש למורי ציור" - חוג ציור למסיימי תיכון, ולאחריו, ננטשו הבניינים פעם נוספת. בהמשך, הוקמה בריכה בחלק מהמתחם.
רק בשנות ה-90, אחד המבנים הפך למתחם ספורט ואת השני החליטו להסב למשכן האמנים. ורדה גנוסר שהייתה מנכ"לית אגודת הסופרים אז, עסקה בפרויקט "דירות אירוח לסופרים" ברחבי הארץ, וכשעברה להרצליה, שמעה על המבנה שיועד להיות כמעט מה שהיא רצתה שיהיה. היא פנתה מיד לראש העיר דאז, אלי לנדאו והציעה לו לחדש את המבנה. "לשמחתי מצאתי אוזן קשבת והתלהבות לנושא. הוחל בשיפוץ הבניין והוא חולק לשלוש דירות אירוח ליצירה, עם חידוש שהוספתי- לא רק לסופרים, אלא ליוצרים מכל התחומים." גנוסר ניהלה את משכן האמנים עד לשנת 2012, לאחריה ניהלו את המשכן טל קובו וד"ר אורי הולנדר.
החל מנובמבר 2015 מנהל משכן האמנים הוא האוצר רן קסמי-אילן.
אליעזר ברמן

אליעזר (לאזאר) בן יעקב ברמן (בכתיב היידי, שנהג בזמנו: בעהרמאן; ברוסית: Лазарь Яковлевич Берманъ, בכתיב מודרני: Берман, לאזאר יקובלביץ' ברמן; 26 בספטמבר‏ 1830, פרידריכשטדט, פלך קורלנד, רוסיה – ד' באייר תרנ"ג, 7 באפריל (על פי הלוח היוליאני: 19 באפריל)‏ 1893, סנקט פטרבורג) היה איש חינוך משכיל, עסקן ציבורי, מו"ל ועורך יהודי בסנקט פטרבורג.
עורך השבועון היהודי בשפה הרוסית "רוסקי ייבריי" (1879–1883) ומחבר ספר לימוד היהדות היסודי "ספר מוסדי דת משה" (1874, 1881).

קורות חיים

ברמן נולד בשנת 1830 בעיירה פרידריכשטדט (בפי היהודים: ניירא; כיום יאוניילגבה (Jaunjelgava) שבלטביה) בפלך קוּרלנד שבצפון-מערב האימפריה הרוסית. למד שם ב"חדר" ובבית ספר המחוזי בעירו, ושם החל ללמד בשנות ה-50, כשהיה בשנות העשרים לחייו.
בשנת 1854 התיישב בעיר מיטאבה שבקורלנד, ובשנת 1861 ייסד בה בית ספר יהודי כללי לנערים בן שלוש שכבות, וקנה לעצמו שם כאיש חינוך.
בשנת 1864 נקרא לבירה סנקט פטרבורג להזמנת הקהילה היהודית לייסד בה את בתי הספר היהודיים הראשונים, בעיקר עבור ילדיהם של אנשי הצבא היהודים שהורשו לשבת בעיר (ברוסיה גופא, מחוץ ל"תחום המושב" היהודי) בזכות שירותם. ברמן היה הראשון שהצליח להשיג מהשלטונות רישיון לייסד בעיר הבירה בית ספר יהודי למתחילים (בית ספר עממי) בן שלוש כיתות. בסוף ימיו מנה בית הספר כמאה תלמידים בכל מחזור. בנוסף לילדיהם של יהודים בעלי אמצעים, ברמן דאג לכך שבבית הספר שלו ילמדו ילדים עניים ויתומים, בתמיכת הקהילה.
בבית הספר נלמדו הלשון העברית ולימודי יהדות, ולצדם מקצועות כלליים, שנועדו להכשיר את התלמידים ללימודים בגימנסיה. בשנת תרכ"ז אישרו השלטונות לקיים על יד בית הספר פנימייה.
ברמן ניהל את בתי הספר עד אמצע שנות ה-80. בעבודתו החינוכית סייע לו רבה הרשמי של סנקט פטרבורג, הרב ד"ר אברהם ניימאן (נוימן), ממקדמי ההשכלה.
בין מורי בית הספר היו יהודה ליב קצנלסון ('בוקי בן יגלי'), שבעת היותו סטודנט לרפואה באוניברסיטת סנקט פטרבורג עבד בו כמורה עברית, ואשר רוזנצווייג (מראשוני בוגרי בית המדרש לרבנים בז'יטומיר).
נוסף על ניהול בית הספר, משנת 1869 עד שנת 1882 עבד כמורה לדת ישראל בגימנסיה לנערות בפטרבורג, ותקופה קצרה גם בגימנסיות אחרות.
בשנת 1874 פרסם ספר לימוד כתוב רוסית (עם עברית) להקניית יסודות הדת היהודית, לתלמידים משני המינים, בשם "ספר מוסדי דת משה: להורות לבני ישראל דרך אמונה" (ברוסית: Основы Моисеева закона). (בשנת תרמ"א-1880 הופיעה מהדורה מתוקנת ומורחבת.) משרד החינוך הרוסי המליץ עליו כספר לימוד לבתי הספר שבהם נלמדה הדת היהודית.
בסוף שנת 1879 ייסד והוציא עם הסופר צבי הירש הכהן רבינוביץ (מחבר מדע פופולרי בעברית) את השבועון הספרותי-חברתי-מדיני "רוסקי ייבריי" (Русскій Еврей; בכתיב הנהוג כיום: Русский Еврей; 'היהודי הרוסי'). השבועון הופיע עד שנת 1884. ברמן ערך את העיתון לאורך רוב שנותיו, עד שב-1883 מסר את העריכה לעוזרו יהודה ליב קאנטור (שבהמשך ייסד וערך את היומון העברי "היום").
בבית הדפוס שלו ושל שותפו רבינוביץ נדפסו גם ספרים (בהם ספרו שלו), ומשנת 1890 היומון העברי "המליץ". הדפוס המשיך לפעול מספר שנים לאחר מותו של ברמן.
בנו זאב וולף ואסילי ברמן (1862–1896) היה עורך דין ומראשוני הפעילי ציוני.
לאחר שחלה ברמן בשחפת, סייע לו בנו בניהול בית הספר.
אליעזר ברמן נפטר כעבור מספר שנות מחלה, באביב 1893, בשנה ה-63 לחייו. נקבר בבית הקברות פּרֶאוֹבּרָזֶ'נסקי בעיר.
בשנת 1895 העבירה אשתו אנה ברמן את בית הספר לרשות חברת מרבי השכלה.
ארנסט לינדר

ביוגרפיה

לינדר נולד בדוכסות הגדולה של פינלנד, שהייתה אז חלק מהאימפריה הרוסית. אביו, שנקרא אף הוא ארנסט, ושהיה עיתונאי וסופר פיני, נפטר מטיפוס מספר שבועות לאחר לידתו. אמו, מרי לאיוויניוס, הייתה בתו של מושל פינלנד אלכסנדר לאיוויניוס. בשנת 1872, נישאה אמו בפעם השנייה לאיש העסקים השוודי אוסקר אקמן, והמשפחה עברה לשוודיה. עם זאת, ללינדר נותר קשר רגשי עמוק למולדתו. לינדר למד בבית ספר צבאי שוודי בין בשנים 1888–1889, ולאחר מכן בבית הספר הצבאי בהנובר בין השנים 1893–1895, ובאקדמיה הצבאית של שוודיה בין 1900–1902. כמו כן שימש בין היתר כנספח הצבאי של שוודיה בפריז ובלונדון. ב-1918 הועלה לדרגת אוברסט, ובאפריל של אותה שנה לדרגת גנרל-מיור.
עם פרוץ מלחמת האזרחים הפינית, התפטר לינדר מהצבא השוודי, ועבר לשרת בכוחות ה"לבנים" הפינים שלחמו נגד ה"אדומים" הקומוניסטים. הוא נהנה מאמונו האישי של מפקד הלבנים קארל גוסטף אמיל מנרהיים, הועלה לדרגת קולונל בצבא פינלנד, וקיבל פיקוד על כוח מיוחד שכונה "Satakunnan ryhmä". הכוח התבלט במיוחד בקרב טמפרה. ב-29 באפריל 1918 מונה לינדר למפקד כוח שכונה "Savon ryhmä". הוא שירת תקופת מסוימת כמפקד בחיל המילואים הפיני, אולם לאחר מכן חזר לצבא השוודי, שם קיבל תפקיד שולי בלבד, בין היתר בשל הסכסוך שהיה אז בין פינלנד לשוודיה בשאלת השליטה באולנד. הוא פרסם שני ספרי זיכרונות על המלחמה בפינלנד, "Muistelmia Suomen vapaussodasta" ("זיכרונות ממלחמת שחרור פינלנד) ו-"Kuudentoista vuoden takaa" ("לפני שישה עשר שנים"). לינדר פעל לקידום היחסים בין פינלנד לשוודיה, ואף עמד החל מ-1920 ועד מותו בראש "אגודת הידידות שוודיה-פינלנד" (Samfundet Sverige-Finlandin").
לינדר נודע גם כרוכב סוסים מצטיין. הוא זכה במדליית זהב ברכיבה על סוסים באולימפיאדת פריז (1924). בשנת 1938 קודם לדרגת גנרל לוטננט, ובשנת 1940 לדרגת גנרל חיל הפרשים. באותה שנה תקפה ברית המועצות את פינלנד, ובכך החלה את מלחמת החורף. שוודיה הייתה מודאגת מאוד מהמלחמה, וחששה שהיא תהיה הקורבן הבא של הסובייטים. הסיסמה באותם ימים הייתה: "Finlands sak är vår" ו-"Ett folk är i fara - Du kan hjälpa" ("הקונפליקט הפיני הוא גם הבעיה שלנו"; "העם בסכנה - ואת/ה יכול לעזור"). לינדר הקים את קורפוס המתנדבים השוודי, בתיאום ובתמיכת ממשלת שוודיה, ועמד בראשו. הקורפוס גייס חיילים בעיקר משוודיה אך גם מנורווגיה ודנמרק. החיילים ברובם נשלחו לחזית סאלה, ולחמו באומץ נגד הפולשים. לאחר המלחמה הוחזר הקורפוס לשוודיה.
לינדר לא יזם תוכנית דומה במהלך מלחמת ההמשך, בין היתר משום שהתקרבותה של פינלנד לגרמניה הנאצית הדאיגה אותו. הוא נפטר בסטוקהולם בשנת 1943 והוא בן 74.
מכסחי השדים 2

תקציר העלילה

חמש שנים לאחר האירועים שהתרחשו בסרט הראשון צוות מגרשי השדים עומדים למשפט על כך על הריסת בניין בן שלוש קומות בסנטרל פארק ועבור נזקים נוספים שהשלושה גרמו ברחבי ניו יורק. השופט גוזר עליהם לסגור את החברה ואוסר על השלושה לעסוק במקצוע זה.
דיינה בארט (סיגורני ויבר) היא כעת אם חד הורית אשר עובדת כמשחזרת של יצירות אומנות במוזיאון לאמנות של מנהטן למחייתה ומגדלת את בנה התינוק אוסקר בדירתה החדשה. במהלך עבודתה על אחד הציורים, דיוקן של רוזן מרושע מימי הביניים בשם ויגו, הופך את תינוקה אוסקר למטרתה של רוחו של הרוזן. במקביל מגלים הגיבורים כי הלחץ והרוגז המאפיינים את תושבי ניו יורק הפכו לנהר של זוהמה "מרושעת" המאיים עתה על העיר ומספק לרוחו של ויגו את כוחה.
לבסוף נאלצים צוות הגיבורים לצאת לעזרתה של דיינה ותושבי ניו יורק כולה במאבק להביס את רוחו של הרוזן. לשם כך הם נעזרים בעידוד רוחם של תושבי ניו יורק והפקת רגשות חיוביים כדי לשלול את כוחה של הזוהמה המרושעת - שנזונה מרגשות שליליים.
מזל תאומים

מזל תאומים הוא אחד משנים-עשר המזלות שבגלגל המזלות. באסטרולוגיה המערבית, "בן מזל תאומים" הוא מי שנולד בין 21 במאי ל-21 ביוני (לערך). במסורת היהודית מתייחס מזל תאומים לחודש סיוון. מושג זה מתייחס לרעיון שבתקופה הנתונה השמש ממוקמת באזור כוכבי השמיים, המוקצה למזל תאומים האסטרולוגי. כיום, אין חפיפה בין קונסטלציית התאומים לבין אזור השמיים של מזל תאומים בגלל נדידתן של נקודות השוויון.

התאומים במיתולוגיה

במיתולוגיה היוונית נגלל סיפורם של שני אחים, פולוקס וקסטור, בניה של לדה המכונים "דיוסקורים", קרי "בני זאוס". אביו של קסטור היה טינדאוס, מלך ספרטה ואילו אביו של פולוקס הוא לא אחר מאשר זאוס (יופיטר במיתולוגיה הרומית), אשר אנס את לדה בליל כלולותיה, בשעה שהתחפש לברבור. לפולוקס הייתה אחות מאותם הורים, הלנה, שעתידה להיות מלכת ספרטה.
התאומים בילו את זמנם ברכיבה על בקר ובלימוד נשים צעירות. יום אחד בזמן רכיבה על בקר, הגיע בן דודם אידס, והרג את קסטור. זאוס בתגובה הרג את אידס בו-במקום. פולוקס, שהיה בן אלמוות, התאבל על אחיו כל כך, עד לנקודה שבה ביקש להצטרף אליו בשאול של האדס.
הבקשה ריגשה את זאוס והוא החליט למקם את שני האחים קרובים זה לזה ואליו, בשמיים.

שיוך אסטרולוגי

מזל תאומים הוא אחד משלושת מזלות יסוד האוויר, יחד עם מזל מאזניים ומזל דלי. הוא משתייך לקבוצת המזלות המשתנים, יחד עם מזל בתולה, מזל קשת ומזל דגים. הכוכב השליט של מזל תאומים הוא כוכב חמה (מרקורי).
אלסטיים

מאפיינים

דגים אלה צבעוניים ובעלי סנפירים כסופים מעט, לרובם ראשים קטנים וסנפירים גדולים והם חיים בקרבה לקרקעית. המינים הגדולים הם טורפים בעלי גוף מוארך, לסת ארוכה ומלאת שיניים וזנבות גדולים. למינים הקטנים ראשים קטנים והם ניזונים מזחלים, שיריים ומפלנקטון.
במשפחה זו מצויים הדגים הגדולים ביותר בסדרה, כשהגדול מכולם הוא דג טיגריס גולייתי שאורכו עד 1.5 מטר ומשקלו 50 ק"ג, אך רוב המינים קטנים יותר.
חלק מהמינים הם דגי נוי מבוקשים.
צבי פרייגרזון

ביוגרפיה

צבי פרייגרזון נולד בג' בחשוון ה'תרס"א בעיירה שפטובקה שבאוקראינה, לראיסה לבית הלפרין ולישראל. אביו היה אדם משכיל וציוני נלהב ובבית משפחתו אף דיברו עברית.
בילדותו התחנך צבי בחדר ובשנת 1913, לפי המלצת חיים נחמן ביאליק, נשלח לישראל מטעם הקונגרס היהודי העולמי ללמוד בגימנסיה העברית "הרצליה" בתל אביב.
בקיץ 1914 נסע לביקור בבית הוריו שבאוקראינה, אולם עקב פרוץ מלחמת העולם הראשונה נסגרו הדרכים וצבי נאלץ להישאר במולדתו ולהשלים את לימודיו בגימנסיה שבאודסה.
עם פרוץ מהפכת אוקטובר ב-1917 התאפשר לצבי לעבור למוסקבה וללמוד באקדמיה להנדסת מכרות, שם השלים את השכלתו הגבוהה. לאחר סיום לימודיו המשיך באקדמיה והיה למדען מצליח בתחום הנדסת המחצבים.
בנוסף, במהלך שהותו במוסקבה הצטרף לתנועת "צעירי ציון" והחל לפרסם שירים בעלי זיקה ציונית. בשנת 1925 התחתן עם לאה לבית זייגרמן ונולדו להם שלושה ילדים: עתליה, נינה ובנימין.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה המשפחה עברה לקזחסטן. צבי החל שוב לכתוב פרוזה בעברית שהייתה אסורה בברית המועצות, והתקרב עם סופרים נוספים שכתבו בסתר בשפה העברית.
בתחילת שנת 1949 נעצר פרייגרזון בעקבות פעולתו של סוכן קג"ב סמוי אשר הסתובב בחוגי סופרים אלו, ובמרץ 1949 נידון ל-10 שנות מאסר במחנה עבודה בסיביר.
במהלך שהותו במאסר עבד פרייגרזון במעבדה מדעית ופיתח פטנטים בתחום הפחם. לאחר שחרורו כתב יומן זכרונות מפורט על תנאי ההסגר הקשים, אשר לימים הוצא לאור. בסוף שנת 1955 שוחרר מההסגר וחזר למוסקבה, שם המשיך ללמד באקדמיה, וכן לכתוב ולפרסם ספרי לימוד בנושא העשרת פחם.
צבי פרייגרזון נפטר בכ"ה באדר תשכ"ט, במוסקבה, עקב התקף לב. על פי צוואתו, הועלה אפרו לארץ וב-22 ביוני 1970 הובא למנוחות בבית הקברות במשק שפיים.
פרייגרזון חלם שנים רבות לחזור לארץ ישראל אך הדבר נבצר ממנו. משפחתו קיבלה אישור יציאה מברית המועצות לישראל רק בשנת 1971, שנתיים לאחר פטירתו.
נינו סמ"ר גל קיידאן נפל במהלך שירותו הצבאי ב-י' באדר תשע"ט, 17 במרץ 2019.
בשנת 2008 נחנך רחוב על שמו בתל אביב בטקס חגיגי במעמד ראש עיריית תל אביב רון חולדאי.
בני גודמן

השנים המוקדמות

גודמן נולד בשיקגו כילד התשיעי למשפחת מהגרים יהודים עניים מפולין. אביו היה חייט מוורשה ואמו הייתה מקובנה. הוריו נפגשו בארצות הברית, בבולטימור.
כשהיה בני בן עשר רשם אביו אותו ושנים מאחיו לשיעורי מוזיקה, בהם גודמן התבלט מאד. הוא החל לנגן בלהקת ג'אז של נערים, וקיבל הדרכה גם בתחום הג'אז וגם במוזיקה קלאסית, דבר שהשפיע על נגינתו ויצירתו. גודמן למד מהר והשתלב בנגינה המקצועית כבר מגיל צעיר מאד. כשהיה בן 16 הצטרף לאחת הלהקות המובילות של שיקגו, התזמורת של בן פולק, איתם הקליט את הקלטותיו הראשונות. ההקלטה הראשונה תחת שמו הוקלטה אחרי שנתיים בלבד.

תקופת הסווינג

בסוף שנות העשרים עבר גודמן לניו יורק, שם זכה להערכה רבה. בשנת 1932 הקים את התזמורת שלו, שהפכה לאחת הגדולות והחשובות בתולדות הג'אז. בתזמורת של גודמן התגלו מוזיקאים רבים וחשובים, והיא הופיעה באינספור הופעות והקליטה אינספור הקלטות. בני גודמן נחשב לאחד מהמוזיקאים שעיצבו את תקופת הסווינג. לא רק שהיה אחד משלושת מנהיגי התזמורות הגדולים (כשהאחרים הם אלינגטון ובייסי) הוא גם גילה מוזיקאים רבים וחשובים, כשהחשוב מביניהם הוא כנראה צ'ארלי כריסטיאן.
כריסטיאן הופיע בהרכב בשנת 1939, הביא אתו את הגיטרה החשמלית שלו, ונחשב לאבי הגיטרה החשמלית בג'אז. זה לא הדבר היחיד שכריסטיאן הביא איתו להרכב. הוא הביא גם את סגנונו הייחודי ואת רעיונותיו המורכבים. בהמשך הפך כריסטיאן לאחת ההשפעות הגדולות על מייסדי הבי בופ, וניצנים מהשפעה זו נראו עוד בתקופתו עם גודמן. במשך השנתיים שכריסטיאן ניגן עם התזמורת הוא כתב קטעים רבים (שעל חלקם גודמן לקח את הקרדיט) והיווה השראה למוזיקאים.
ב-1942 התחתן עם אליס האמונד, אחות מפיקו ג'ון האמונד ונצר למשפחת ואנדרבילט.

לאחר תקופת הסווינג

בשנות הארבעים הביג בנדים נהיו פחות פופולריים, ויותר קשים להקלטה (בשל בעיות עם חברות התקליטים). כשהחל הבי בופ להופיע וקצת יותר מאוחר הקול ג'אז גודמן השתתף במעבר. הוא הקליט עם להקות קטנות, כנהוג בסגנון, ונגינת הקלרינט שלו השפיעה על כל הנגנים שבאו אחריו. גם ההקלטות שלו זכו לתהודה חיובית הן ממבקרים והן מהקהל. בפעם הראשונה שהוא שמע את נגינתו של ת'לוניוס מונק, פסנתרן שהיה מחלוצי הבי בופ, הוא אמר: "אני אוהב את זה, אני אוהב את היצירה ואני אוהב את הדרך שבה הוא מבצע אותה [...] אני חושב שיש לו חוש הומור ויש לו כמה דברים טובים שם".
למרות שבשנה וחצי הראשונות זכה גודמן לביקורת חיובית, בהמשך הוא לא עמד בקצב השינויים שהתרחשו בתחילת מהפכת הבופ. עד מהרה הוא הפך מתוסכל ועזב את הסגנון לחלוטין. אין ספק שגודמן נזכר בספרי ההיסטוריה בזכות נגינת הסווינג שלו, שנמשכה גם לאחר שהופיע הבופ. בסופו של דבר שינה גודמן את דעתו לחלוטין ואף טען כי "אולי הבופ החזיר את המוזיקה אחורה יותר מכל דבר אחר [...] באופן בסיסי זה שגוי לחלוטין, אפילו הסולמות לא נכונים".

המוזיקה הקלאסית

לאחר שהתייאש מהבי בופ חזר גודמן לנגן גם מוזיקה קלאסית ואף הצטיין בכך. רבים החשיבו אותו לגדול נגני הקלרינט של אותה התקופה. הוא התנסה גם בשילובים בין הסווינג למוזיקה הקלאסית, וכתב עיבודים רבים ליצירות קלאסיות, למשל של המלחין בלה בארטוק.
טיטוס פומפוניוס אטיקוס

תולדות חייו

אטיקוס נולד בשנת 109 לפנה"ס למשפחה רומאית עתיקה ממעמד הפרשים, אביו שהיה אדם אמיד סיפק לאטיקוס חינוך מקיף. אטיקוס הצטיין בלימודיו שבמהלכם יצר קשרי חברות עם גאיוס מריוס הבן וקיקרו.
אטיקוס היה חברו של טריבון הפלבס פובליוס סולפיקיוס רופוס וכשזה נרצח בשנת 88 לפנה"ס אטיקוס מצא עצמו במצב קשה שכן דודניתו הייתה נשואה לאחיו של רופוס. מכיוון שאטיקוס הבין שהוא לא יוכל לשהות ברומא בלי לבחור באחד הצדדים בסכסוך בין לוקיוס קורנליוס סולה לבין לוקיוס קורנליוס קינה ומכיוון שלא רצה להתערב בפוליטיקה בחר להגר לאתונה שם יכל להחיות בביטחון, אולם למרות גישה זאת הוא הגיש עזרה כספית לחברו מריוס כשזה היה בגלות.
אטיקוס העביר את רוב הונו לאתונה, שם הפך לאהוב בני העיר בזכות המתנות שהרעיף על אזרחיה והעובדה שתמיד היה מוכן להלוואות כסף ללא ריבית לעיר בשעת דוחק. העיר העניקה לאטיקוס כל תואר כבוד אפשרי והקימה לכבודו פסלים כמו כן הוצעה לו לקבל אזרחות אתונאית, הצעה שהוא סירב לה מכיוון שחשש שצעד כזה יביא לאובדן אזרחותו הרומאית.
כשסולה הגיעה לאתונה בשנת 86 לפנה"ס הוא התרשם מאטיקוס והפך אותו לחלק מפמלייתו כששהה בעיר, שסולה התכונן לחזור לאיטליה לשם המשכת מלחמת האזרחים הוא ניסה לשכנע את אטיקוס להצטרף אליו אולם הוא סירב מכיוון שלא רצה לנקוט לטובת אחד הצדדים בסכסוך.
למרות שהתגורר באתונה הוא עדיין התעניין במצב הפוליטי ברומא והגיש עזרה לחבריו שם, אטיקוס שלח לקיקרו תמיכה כספית בסכום של 2,000 ססטרטיוס ושהמצב הפוליטי ברומא התייצב הוא חזר לעיר בשנת 65 לפנה"ס.
ששב לרומא אטיקוס המשיך במנהגו של הימנעות ממעורבות פוליטית ולכן בחר לשמור על עמדה ניטראלית בסכסוכים בין הפלגים בעיר ולא לחפש לעצמו משרה פוליטית. אטיקוס הפך לאיש עשיר עוד יותר כשירש את הונו של דודו וקשרו עם קיקרו התהדק לאחר שאחותו נישאה לקווינטוס, אחיו של קיקרו.
כשמלחמת האזרחים פרצה בשנת 49 לפנה"ס בין יוליוס קיסר לפומפיוס אטיקוס, שהיה נאמן לדרך חייו של אי התערבות פוליטית, נשאר ברומא ולא הצטרף לאף צד אולם הוא סיפק כספים לחבריו שנלחמו לצידו של פומפיוס. כנראה כתוצאה מהניטראליות שלו קיסר לא החרים את רכושו שהוא כבש את רומא ואף שיחרר, על פי בקשתו של אטיקוס, את אחותו ומשפחתה שאותם לקח בשבי בזמן המלחמה כנגד פומפיוס.
אחרי רציחתו של קיסר אטיקוס תמרן את עצמו בין רוצחי קיסר לטריאומווירט השני, הוא סירב להצעתם של הקושרים לגייס כספים בשבילם, אולם כשרוצחי קיסר גורשו לפרובינקיות המזרחיות הוא שלח אליהם סיוע כספי צנוע. אחרי שמרקוס אנטוניוס הובס במוטינה הוא סייע לבני ביתו כאשר אויביהם רדפו אותם ברומא.
כאשר הטריאומווירט השני השתלט על רומא אטיקוס פרש מן החיים הציבוריים בגלל חברותו רבת השנים עם קיקרו אולם אנטוניוס כתב אליו והרגיע אותו שאין בכוונתו לפגוע בו. אחרי קרב פיליפי, שבו רוצחיו של קיסר הובסו, הוא סייע לכמה מהם.
קייקיליה אטיקה, בתו של אטיקוס, נישאה בשנת 36 לפנה"ס למרקוס ויפסניוס אגריפה שהיה בכיר מצביאיו של אוקטביאנוס. הנישואים אורגנו על ידי אנטוניוס. למרות חברותו הקרובה עם קיקרו אטיקוס הפך לתומכו של אוקטביוס והיה קרוב במיוחד לחתנו, ויפסניה אגריפינה נכדתו נישאה לטיבריוס בנו החורג של אוקטביאנוס. אטיקוס נפטר בשנת 32 לפנה"ס.
שלומית באומן

ביוגרפיה

שלומית באומן היא בתם של אילנה וטולי באומן, אשר הגיעו במסגרת השומר הצעיר לקיבוץ עמיר ב-1955. הזוג באומן הם אמנים, מיוזמי אירועי תל חי 80 (אירועי פיסול חוץ) וממייסדי כתב העת "סטודיו". באומן למדה בתיכון "עינת ירדן" השוכן בקיבוץ עמיר, בו למדו בני הנוער מקיבוצי השומר הצעיר שבאזור. במהלך התיכון החלה באומן ללמוד קרמיקה במסגרת המחלקה לקדרות של המכון לאמנויות במכללת תל חי. בשנת 1981 עברה באומן לירושלים על מנת לעבוד כאסיסטנטית של אמנית הקרמיקה רינה קמחי אשר עבדה על תערוכת יחיד. בין השנים 1984-1988 השתלמה באומן במחלקה לעיצוב קרמי באקדמיה בצלאל אשר במסגרתם נסעה לחילופי סטודנטים בפרסונס-בית ספר לעיצוב, ניו-יורק. בין השנים 2000-1996 – היא השתלמה במסגרת המכון להיסטוריה ופילוסופיה של המדעים והרעיונות ע"ש כהן. את התואר השני (MSc) היא סיימה ב-2010 – בעבודת תזה במסלול לעיצוב תעשייתי, הפקולטה לארכיטקטורה ובינוי ערים שבטכניון.
ב-1992 היא הציגה את תערוכת היחיד הראשונה שלה (בשיתוף עם יעל עצמוני) "כד קטן - מטאקרמיקה" במוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית (אוצר: יואב דגון). בהמשך הציגה במספר תערוכות יחיד בהן בולטים ההיבטים הנסיוניים והמחקריים של הקרמיקה. במסגרת התערוכות השונות בהן הציגה תערוכה של עבודות קרמיקה לא שרופות בשילוב עם כלים חד פעמיים, מוניטורים עשויים מקרמיקה בהם מופיעים שידורים מדומיינים מהכפר אלדווארה (כפר ששכן עד 1948 סמוך לקיבוץ עמיר) והשתמשה בחיבור בין חרסית קרמית מקומית שאזלה (S5) עם פורצלן כמטפורה לחיבור בין המקומי לגלובלי.
בין השנים 1998-2005 באומן ניהלה את אגודת אמני קרמיקה בישראל. התפקיד כלל ניהול תכנים והפקה שוטפת של תערוכות, קטלוגים, סדנאות מקצועיות, ספרות מקצועית, ימי עיון וכו'. בשנים אלו התפתחה מאוד פעילותה של אגודת אמני הקרמיקה וחלק מהפעילויות התרבותיות שהחלו באותן שנים ממשיכות עד היום. ביניהן: הביאנלה לקרמיקה ישראלית במוזאון ארץ ישראל, תל אביב / 1280°c - כתב עת לאמנות הקרמיקה / סדנאות מקצועיות, ימי עיון וירידים ברחבי הארץ / בנית המסד לשיתוף הפעולה בין האגודה לבית בנימיני.
היום, מכהנת שלומית באומן כמרצה בכירה לעיצוב קרמי ב-HIT מכון טכנולוגי חולון, במחלקה לעיצוב תעשייתי. היא עוסקת באוצרות עצמאית המתמחה בתרבות חומרית ומכהנת בנוסף כאוצרת הגלריה של בית בנימיני. עבודתה הנה שדה כולל של פעילות, בו מתקיימים במשולב יצירה, מחקר, אוצרות, חינוך להבנת חומר ותרבות חומרית כדרך חיים.
יחסי סין–קטר

היסטוריה

בינואר 2012 ראש ממשלת הרפובליקה העממית של סין דאז וון ג'יאבאו ביקר בקטר ופגש את האמיר. במאי באותה השנה, האמיר דאז חמד בן ח'ליפה אאל ת'אני ביקר ברפובליקה העממית של סין והיה נוכח בטקס הסחר ההוגן הבינלאומי, במהלך הביקור, האמיר ביקר באתרים תיירותיים בקרבת בייג'ינג.

יחסי כלכלה ומסחר

סין החלה לייצא לאזור קטר משנת 1950 בשנת 2012 היקף הסחר הכולל בין שתי המדינות היה 8.45 מיליארד דולר אמריקאי, הייצוא הסיני לקטר עומד על 1.2 מיליארד דולר אמריקאי והייצוא הקטרי לסין עומד על 7.25 מיליארד דולר אמריקאי. 
המוצרים העיקריים שסין מייצאת לקטר הם מוצרי חשמל, מכונות, ציוד בנייה ומתכות. המוצרים העיקריים שקטר מייצאת לסין הם 5 מיליון טונות של גז טבעי ומיליון טונות של נפט גולמי.