google/wiki40b huggingface dataset:
נימפאום

נימפאום (ביוונית νυμφαίον; בלטינית nymphaeum) הוא מבנה מקדש שהוקם ביוון העתיקה וברומא העתיקה לפולחן הנימפות. 
בתקופות קדומות שימשו אתרי טבע בסמוך למעיינות, או בצוקי סלע שלרגלייהם מעיינות, אשר היוונים והרומים האמינו שהתגוררו באזורם נימפות, כמקדשים עבור הנימפות. בהמשך נבנו מבנים מלאכותיים ובהם מזרקות מים על מנת לשמש כמקדשים.
בין הדוגמאות הידועות למבנים מסוג זה ניתן למנות את הנימפאום שהתגלה בג'רש שבירדן, אשר נבנה בשנת 191. מבנה זה הוקם סביב מעיין, כאשר הקומה התחתונה צופתה בשיש, הקומה השנייה בטיח צבוע ומעל המבנה הייתה כיפה. 
עוד בתקופת האימפריה הרומית הפך מבנה הנימפאום ממבנה מקודש למבנה חילוני שנבנה לצורכי נוי בבתי העשירים. דוגמאות למבנים אלו התגלו בפומפיי, הרקולנאום ובאוסטיה, וכן בוילה אדריאנה שבטיבולי שבאיטליה. שרידיהם של כ-20 מבנים מעין אלו התגלו בעיר רומא.
השימוש בנימפאום כמבנה נוי ופנאי נמשך גם בתקופת הרנסאנס ודוגמה למבנה מסוג זה הוא הנימפאום שנבנה בוילה ג'וליה שברומא על ידי ברטולומאו אמאנאטי בין השנים 1550–1553.
מיכל קאדלץ

קריירת מועדונים

מיכל קאדלץ החל לשחק כדורגל בעיר קייזרסלאוטרן, תחילה בקבוצת אלזנבורן, ולאחר מכן בפ.צ. קייזרסלאוטרן, בעקבות אביו ששיחק בשנות ה-90 במועדון זה. בשנת 1998 עזבה משפחת קאדלץ את קייזרסלאוטרן, ומיכל קאדלץ עבר לשחק במועדון הנוער של פ.צ. סלובצקו מצ'כיה, ושם גם החל את קריירת הבוגרים שלו בשנת 2001. קאדלץ נשאר במועדון זה עד לשנת 2005, וצבר 34 הופעות ליגה. 
בפגרת החורף של עונת 2004/05 עבר קאדלץ לספרטה פראג, וכבר באותה עונה זכה עם הקבוצה באליפות ליגת העל הצ'כית. בעונת 2005/06 זכה קאדלץ עם ספרטה פראג בגביע הצ'כי, לאחר ניצחון על באניק אוסטרבה בבעיטות הכרעה, בהן הבקיע קאדלץ את הפנדל שלו. בעונת 2006/07 זכה קאדלץ עם ספרטה פראג בדאבל, כאשר הקבוצה זכתה שוב באליפות צ'כיה, ובגביע הצ'כי לאחר ניצחון 2-1 על פ.צ. יבלונץ. בעונת 2007/08 הוסיף קאדלץ גביע נוסף לארונו, לאחר ניצחון על סלובן ליברץ בבעיטות הכרעה. את עונת 2008/09 החל קאדלץ בספרטה פראג, אך לקראת תום חלון ההעברות עזב את המועדון לאחר שהופיע במדיו ב-95 משחקי ליגה והבקיע שבעה שערים, וחתם בבאייר לברקוזן. קאדלץ שיחק חמש עונות בבאייר לברקוזן, ובעונת 2008/09 הגיע עם הקבוצה לגמר הגביע הגרמני, בו שיחק 90 דקות בהפסד 1-0 לורדר ברמן. בעונת 2010/11 סיים עם הקבוצה במקום השני בבונדסליגה, לאחר האלופה בורוסיה דורטמונד. עונת 2012/13 הייתה האחרונה של קאדלץ בלברקוזן, וכמות הופעותיו ירדה משמעותית. בסיום עונה זו, עזב את המועדון לאחר שצבר 128 הופעות ליגה, בהן הבקיע שמונה שערים.
בקיץ 2013 חתם קאדלץ בפנרבחצ'ה מליגת העל הטורקית על חוזה לשלוש שנים, תמורת 4.5 מיליון אירו. בעונת 2013/14 זכה עם המועדון באליפות טורקיה, וגם בסופר קאפ הטורקי מול גלטסראיי, במשחק שהסתיים בתיקו 0-0 והוכרע בבעיטות הכרעה. קאדלץ נכנס כמחליף בדקה ה-82 במשחק זה במקומו של ברונו אלבש, והבקיע את הפנדל המנצח.

קריירה בינלאומית

קאדלץ ערך את הבכורה במדי נבחרת צ'כיה בשנת 2007 בניצחון 3-1 על נבחרת סלובקיה. במשחק זה הבקיע קאדלץ שער עצמי. את שערו הראשון בנבחרת הבקיע במשחק ידידות מול נבחרת סקוטלנד במאי 2008. קאדלץ נכלל בסגל צ'כיה ליורו 2008. בטורניר שיחק עשר דקות בלבד, כמחליף בהפסד 3-2 לנבחרת טורקיה בשלב הבתים, הפסד שבעקבותיו הודחה צ'כיה מהטורניר. ביורו 2012 קאדלץ היה שחקן הרכב קבוע, ושיחק בכל ארבעת המשחקים של צ'כיה, עד להדחתה ברבע הגמר מול נבחרת פורטוגל.
אהוד לוז

אהוד לוּז (נולד ב-2 בספטמבר 1936 בדגניה ב) הוא פרופסור אמריטוס בחוג למחשבת ישראל באוניברסיטת חיפה ובסמינר אורנים. מחקריו עוסקים בהגות היהודית בעת החדשה, בהגות ציונות ובשאלות של זהות הזהות יהודית ולאומית.

ביוגרפיה

לוז נולד בדגניה ב לרחל וקדיש לוז (לוּזִ'ינְסקי), איש מפא"י ויו"ר הכנסת. שני הוריו עלו מבלארוס ב-1920. בין השנים 1959 ל-1964 למד באוניברסיטה העברית בירושלים פילוסופיה והיסטוריה של עם ישראל וסיים תואר ראשון (1962) תואר שני (1970). שימש כמורה ומחנך בתיכון של קיבוצי עמק הירדן ולימד תנ"ך, היסטוריה ומחשבת ישראל. בשנת 1971 נסע עם משפחתו לבוסטון שבמסצ'וסטס, ארצות הברית, כמורה-שליח, ולימד שם במכללה העברית. בין השנים 1974 ל-1976 לימד במחלקה למדעי הדתות באוניברסיטת קונקורדיה בקנדה.
במהלך התקופה הזאת הוא השלים את לימודי הדוקטורט באוניברסיטת ברנדייס וסיים את עבודת המחקר שלו, שפורסמה מאוחר יותר כספר בשם "מקבילים נפגשים - דת ולאומיות בתנועה הציונית בראשיתה 1905-1882". הספר תורגם לאנגלית וזכה בפרס החברה ההיסטורית הישראלית.
בשנת 1976 שב לישראל והתקבל כמרצה בחוג להיסטוריה ומחשבת ישראל באוניברסיטת חיפה ובמכללת אורנים. בשנים 5–1984 היה מרצה אורח במרכז ללימודי היהדות באוניברסיטת הרוורד, בשנים 9–1988 היה מרצה אורח במרכז ללימודי היהדות באוניברסיטת וושינגטון בסיאטל, ובשנים 2000–2001 היה מרצה אורח במחלקה ללימודי יהדות באוניברסיטת ייל.
בין השנים 1981 ל-1984 ו-1989 ל-1991 שימש כראש החוג למחשבת ישראל באורנים. משנת 1995 היה במשך מספר שנים עמית-חוקר במכון שלום הרטמן ללימודים מתקדמים בירושלים. משנת 2006 מלמד בהתנדבות במכינת עין פרת.

הגותו של לוז

תחום התמחותו של לוז הוא המחשבה היהודית בעת החדשה. רוב מחקריו עוסקים בהגות היהודית המודרנית (המאות ה-19 וה-20), בדגש על ההגות הציונית. הוא פרסם בנושאים אלה מאמרים בכתבי עת שונים בעברית ובאנגלית. 
כחלק מתחום זה העלה לוז במחקרו כי הציונות הייתה למעשה "פוסט רפורמית" במובן זה שמנהיגים יהודים המזוהים עם "ערכי הנאורות" שקודם לכן נאבקו באורתודוקסיה וניסו להנהיג רפורמות דתיות, משעה שהפכו מנהיגי התנועה הציונית "כרתו עמה ברית כדי לגבש זהות לאומית". כך כבר בשנת 1842 פרש זכריה פרנקל מהתנועה הרפורמית והפך ללוחם כנגדה, על רקע שאיפתו "לעצמאות המדינית היהודית" וגישה דומה ניתן לראות גם אצל צבי גרץ ואצל משה הס.
ספרו השני, "מאבק בנחל יבוק - כוח מוסר וזהות יהודית", עסק בסוגיית היחס לכוח בהגות הציונית ובמחשבה היהודית בכלל. הספר זיכה אותו בפרס יצחק שדה לספרות צבאית לשנת 1999. גם ספר זה תורגם לאנגלית. הוא ערך את הספר "פציפיזם לאור התורה", שבו מבחר כתביו של הרב הפציפיסטי אהרן שמואל תמרת, הידוע יותר בפסאודונים שלו 'אחד הרבנים המרגישים'. 
בשנים האחרונות עוסק לוז בפרסום כתביו של הפילוסוף היהודי-אמריקאי ליאו שטראוס והבאת משנתו לקורא הישראלי. עד עתה יצאו לאור שלושה ספרים בעריכתו: "ירושלים ואתונה", "הזכות הטבעית וההיסטוריה" ו"הליברליזם ומשבר ההגות היהודית המודרנית".
אחיו, צבי לוז, הוא פרופסור לספרות באוניברסיטת בר-אילן.
נדז'דה פידי הופמן

ביוגרפיה

פידי הופמן נולדה בטומסק שבסיביר לזוג הורים אסטונים שעבדו בעיר, דודתה, אחות אמה הייתה רעייתו של ראש ממשלת אסטוניה קונסטנטין פטס, לאחר מהפכת אוקטובר הוריה נפרדו והיא חזרה לאסטוניה עם אמה.
מגיל צעיר התעניינה במוזיקה ולמדה בסטודיו של הרקדנית גרד נגו (Gerd Neggo).
בשנת 1932 הוכתרה למיס אסטוניה בטקס שנערך באולם קונצרטים בטאלין ובכך גברה על 32 מועמדות נוספות, היא גם ייצגה את אסטוניה בתחרות מיס תבל שנערכה בבלגיה.
עקב זכייתה בתואר היא נבחרה לשחק את התפקיד הראשי בסרט "Päikese lapsed", אחד הסרטים הראשונים שנעשו בהיסטוריה של אסטוניה.
היא שימשה תקופה מסוימת כמוזה של הסופר האסטוני אוגוסט אל (August Alle).
נפטרה ב-21 במאי 1938 בהיותה בת 27.
אריק הוגארד

קורות חיים

הוגארד נולד בפרדריקסברג שבדנמרק. ב-1940 לאחר שמולדתו נכבשה על ידי הנאצים, נמלט לארצות הברית, ובמהלך מלחמת העולם השנייה שירת בחיל האוויר המלכותי הקנדי. הוא למד בבלאק מאונטיין קולג' בצפון קרוליינה בין 1941 ל-1942, וכן למד ב-"New School for Social Research" בניו יורק. ב-1949 נישא למירנה סלד, ולזוג נולדו שני ילדים. הזוג חי בארצות הברית, ולאחר מכן בדנמרק ובאירלנד.
ב-1963 פרסם את ספרו הראשון לנוער "האקון מהסאגה של רוגן" (Hakon of Rogen's Saga). הספר זכה להצלחה מסחרית וביקורתית וזיכה את הסופר בפרס איגוד הספריות האמריקאי. כן קיבל מספר פרסים נוספים, לרבות פרס מיוחד מטעם משרד התרבות הדני, על מגוון יצירותיו שכללו תרגום לאנגלית של כל כתבי הנס כריסטיאן אנדרסן.
יצירותיו של הוגארד הן לרוב על רקע היסטורי, ומתרחשות בתקופה, כגון מלחמת העולם השנייה, או יפן הפיאודלית, בה הטילו נסיבות התקופה נטל כבד על ילדים.
בשנת 1970 תורגם לעברית ספרו "יתומי הרוח". הספר מתאר את סיפורו של נער תושב בריסטול יתום מאב ומאם, המוצא את פרנסתו כמלח על אניית סוחר, ולבסוף מגיע להשתתף במלחמת האזרחים של ארצות הברית. הספר תורגם על ידי רנה לוטן והשירים המופיעים בספר תורגמו על ידי רנה שני. הספר יצא ב"הוצאת דן חסכן" הקשורה בהוצאת עם עובד.
לואי מורדל

חייו

מורדל נולד בפילדלפיה, ארצות הברית, למשפחה יהודית בעל שורשים ליטאים. בשנת 1906 הגיע לאוניברסיטת קיימברידג' כדי להיבחן לקבלת מלגה ללימודים בקולג' סנט ג'ונס, ועבר את המבחן בהצלחה. לאחר שסיים את לימודי התואר הראשון, הוא החל במחקר עצמאי בתחום המשוואות הדיופנטיות. המחקר התעמק בתחום משוואות ממעלה שלישית והוליד את משוואת מורדל , שהיא סוג מיוחד של עקום אליפטי.
מורדל הגיע לקולג' בירקבק באוניברסיטת לונדון בלונדון בשנת 1913. במהלך מלחמת העולם הראשונה היה מעורב במאמץ המלחמתי, אבל תקופה זו הניבה גם את אחת מתגליותיו החשובות ביותר, כאשר הוא הוכיח בשנת 1917 את תכונת הכפליות של פונקציית טאו של רמנוג'אן. ההוכחה, באמצעות אופרטורי הקה, שעדיין לא נקראו בשם זה, הייתה אחד הצעדים החשובים בפיתוח התורה של תבניות מודולריות, שנחשבו עד אז למשפחה אחת מני רבות של פונקציות מרוכבות מיוחדות.
בשנת 1920 הוא החל להרצות בקולג' מנצ'סטר לטכנולוגיה, ומונה לראש המחלקה למתמטיקה עיונית באוניברסיטת ויקטוריה של מנצ'סטר בשנת 1922, ולפרופסור בשנת 1923. שם החל מורדל לעסוק בתחום אחר של תורת המספרים, גאומטריה של מספרים. בשנים 1921-1922 הוא הוכיח את משפט מורדל (חבורת הנקודות הרציונליות על עקום אליפטי רציונלי נוצרת סופית; ראו גם משפט מורדל-וייל) והעלה את "השערת מורדל" (כעת "משפט פאלטינגס": לעקום אלגברי חלק בעל גנוס g>1 מעל הרציונליים יש מספר סופי של פתרונות).
בשנת 1929 מורדל אזרחות בריטית. במנצ'סטר הרחיב את המחלקה למתמטיקה, והציע משרות לכמה מתמטיקאים מעולים, ביניהם כאלה שפוטרו מעבודתם בגרמניה עקב עליית הנאצים לשלטון. הוא גייס לאוניברסיטה את ריינהולד בר, פאול ארדש, צ'או קו, קורט מהלר ואת בינימינו סגרה. בנוסף הוא גייס למחלקה את ג'ון ארתור טוד, הרולד דוונפורט, ואירח מרצים רבים נוספים.
בשנת 1945 חזר לקיימברידג', בתור ראש המחלקה למתמטיקה ופרש באופן רשמי בשנת 1953. הייתה זאת התקופה היחידה שבו הנחה תלמידי מחקר באופן רשמי, וג'ון ויליאם קסלס היה אחד מהם. ספרו "משוואת דיופנטיות" (1969) מתבסס על הרצאותיו, ונותן הרגשה של סגנונו העובר במהירות מנושא לנושא.
בשנת 1946 היה הראשון שזכה בפרס בריק לבוגר (Senior Berwick Prize) מטעם החברה הלונדונית למתמטיקה.
גליל (רובה)

היסטוריה

הגליל פותח במטרה להחליף ביחידות החי"ר הצהליות את תמ"ק העוזי ואת רובה ה-FN FAL שהיו בשימוש יחידות אלו במלחמת ששת הימים ובמלחמת יום הכיפורים. בשנות ה-70 של המאה ה-20 חיפש צה"ל רובה סער ובחן שתי הצעות. בסופו של דבר נבחר הגליל - שתוכנן על ידי תע"ש, יעקב ליאור וישראל גלילי (בלשניקוב) - על פני הגל - הרובה של עוזיאל גל, ממציא ה"עוזי", הפיתוח זיכה את ממציאיו בפרס ביטחון ישראל לשנת תשל"ג.
הרובה נכנס לשירות בצה"ל כרובה הסער של חלק מחטיבות החי"ר ב-1974, אם כי מספר רובים חולקו עוד באמצע מלחמת יום הכיפורים. כבר מתחילת דרכו בצה"ל, סבל הגליל מתחרות קשה מצד ה-M-16, שסופק לצה"ל בכמויות גדולות ובמחיר זול ברכבת האווירית של מלחמת יום הכיפורים ובתהליך ההצטיידות שהתרחשה לאחר אותה מלחמה. הגליל שימש חלק גדול מיחידות צבא ההגנה לישראל עד לשנות ה-90 של המאה ה-20. בשנת 1993 יצא הרוס"ר כליל משימוש כוחות החי"ר, בעקבות החלטה של מפקדת חילות השדה שקבעה שרובה ה-M-16 האמריקני עדיף עליו, במיוחד בקליעה ובמשקל. הרובה המשיך לשרת יחידות אחרות, ובמשך שנים שימש כנשקם האישי של חיילי חיל השריון וחיל התותחנים וביחידות מילואים, כמו כן שימש הרובה לטקסים רשמיים וייצוגיים. אחרוני רובי הגליל יצאו משירות צה"ל רק בסוף העשור הראשון של המאה ה-21.
הגליל שירת גם במשטרת ישראל ומשמר הגבול, כרובה השירות והנשק הארוך של השוטרים. בהמשך הצטיידה המשטרה גם ב"גלילון" (גליל מקוצר). בתחילת המאה ה-21 החל להיקלט במשטרה המיקרו-גליל (מג"ל) אך הרובה סבל מבעיות של אמינות והתחממות יתר ולכן לא נרכש בכמויות גדולות וננטש. בתחילת העשור השני של המאה ה-21 הוחלפו כלל הרובים הארוכים במשטרה מ-M1 קרבין ודגמי הגליל לרובי M-16 מקוצרים ורובי M4 קרבין (גרסה מקוצרת ומתקדמת של ה-M16A2). רובי גליל צלפים שהיו בשירות צלפי המשטרה לצד רמינגטון 700P הוחלפו ברובי SR-25 חצי-אוטומטיים ורובי מאוזר 86SR ו-PGM Ultima Ratio בריחיים.
הרובה שירת במשך שנים רבות במשמר הכנסת עד שהוחלף בתחילת העשור השני של המאה ה-21 ברובה המיקרו-תבור. עם זאת, רובי גליל מכודנים ממשיכים לשמש את משמר הכנסת בטקסים שונים, כגון בטקס הדלקת המשואות השנתי של יום העצמאות.
רובי גליל ורובים המבוססים על הגליל מיוצרים גם במפעלים מחוץ לישראל, ונמצאים בהיקפים שונים שימושם של כוחות ביטחון במדינות רבות, בעיקר באמריקה הלטינית. הגליל הוא הרובה הסטנדרטי בצבא קולומביה, המשתמש בכלים מתוצרת חברת אינדוּמיל הקולומביאנית. בדרום אפריקה מיוצר רובה ה-R4, המבוסס על הגליל.
אדם גודלי

ביוגרפיה

גודלי נולד באמרשם שבבקינגהאמשייר. הוא התחיל לשחק בגיל 9 בהפקה של רדיו ה-BBC של הסיפור "My Old Man" מאת ארנסט המינגוויי. על הבמה הופיע לראשונה כשהיה בן 11 בתפקיד הנסיך ג'ובאני במחזה "The White Devil" בתיאטרון האולד ויק. כילד הופיע עוד בתיאטרון המלכותי הלאומי במחזה "Watch on the Rhine" מאת ליליאן הלמן, ובמחזה "Close of Play" בבימויו של הרולד פינטר. גודלי זכה להכרה בבריטניה כששיחק ב-1984 בעיבוד הטלוויזיוני של ה-BBC לספר "מונפליט" מאת ג'ון מיד פוקנר.

קריירה בתיאטרון

ב-1986 הצטרף גודלי ללהקת התיאטרון של אלן אייקבורן בסקרבורו, ונשאר בה במשך שלוש עונות. בין המחזות בהם שיחק היו "June Moon" ו-"The Revengers' Comedies", שהוצגו גם בווסט אנד, ובמחזה "Mr A's Amazing Maze Plays" שהועבר לתיאטרון הלאומי.
במשך עונה אחת הופיע גודלי כחבר הלהקה השייקספירית המלכותית, ואחר כך גילם את קליף בהפקה של סם מנדס של המחזמר קברט בתיאטרון דונמאר ורהאוס. בהמשך שיחק בהפקות גדולות נוספות בהן "Mouth to Mouth" בתיאטרון רויאל קורט, "העמוד הראשי" בדונמאר, ובמחזה "The Rivals" בתיאטראות וסט אנד. הוא שיחק בשורה של תפקידים בתיאטרון הלאומי בהם קנת' ויליאמס במחזה "קלאו, קמפינג, עמנואל ודיק"; מיקל ב"איש הכריות" מאת מרטין מקדונה, ובתפקיד הראשי במחזה "פול" של הווארד דייוויס. הוא גילם את ג'ק וורת'ינג בהפקה של הווסט אנד למחזה "חשיבותה של רצינות", ושיחק בתפקיד ויקטור במחזה "Private Lives" מאת נואל קאוורד שהוצג בווסט אנד ובהפקה בברודוויי בשנת 2001. גודלי שיחק בתפקיד לורד אוולין אוקלי בהפקה מחודשת בברודוויי של המחזה "Anything Goes", והופיע בתפקיד ריימונד באביט בהפקה של הווסט אנד של "איש הגשם" לצדו של ג'וש הארטנט. עוד שיחק בתפקיד הראשי בעיבוד של דניס קלי לספרו של גאורג קייסר "From Morning to Midnight" בתיאטרון הלאומי.

חיים אישיים

גודלי חי בלוס אנג'לס עם בן זוגו הסופר ג'ון הרטמיר.
פרדריק פילד

חייו

נולד בלונדון ולמד בטריניטי קולג', שבאוניברסיטת קיימברידג'. לאחר הסמכתו לכמורה בשנת 1828 החל במחקר תאולוגי על אבות הכנסייה הנוצרית.
בשנת 1839 עבר לגור בסאפוק, ובשנת 1842 בנורפוק, שם שימש ככומר. בשנת 1863 התפטר ממשרתו והשתקע בנוריץ', על מנת להקדיש את כל זמנו למחקר ההקספלה.

מחקרו

במסגרת מחקרו על אבות הכנסייה הנוצרית פרסם בשנת 1839 במהדורה מדעית חיבור על כריסוסטום, Homiliae in Matthaeum ("דרשות על הבשורה על-פי מתי"). מספר שנים לאחר מכן ערך חיבור נוסף של מחבר זה, "דרשות על איגרות פאולוס".
חיבורו הידוע ביותר הוא המהדורה המונומנטלית של ההקספלה לאוריגנס, אשר יצאה באוקספורד בין השנים 1867 ו-1875, אותה ביסס על הקטעים שנשתמרו מחיבור זה ועל עדות הסירו-הקספלה.
שנים ספורות לפני מותו פרסם "הערות על מבחר קטעים מן הברית החדשה ביוונית" (1881). ספר זה נדפס שנית לאחר מותו, עם תוספות, בשנת 1899.
שלמה גולדברג

שלמה (ג'ינג'י) גולדברג (נולד ב-16 בספטמבר 1956) הוא שחקן, בדרן, כותב, מגיש וסטנדאפיסט ישראלי.

ביוגרפיה

גולדברג נולד בפולין לגולדה ופייבל גולדברג ועלה לישראל עם משפחתו כשהיה בן חודשיים. גדל ביפו, ולמד תיאטרון בבית הספר לאמנויות רננים בתל אביב.
החל את דרכו המקצועית בעולם הבידור בגיל 12 ב"התיאטרון מארץ עוץ" כשהשתתף בהצגות הילדים "היידי בת ההרים" בשנת 1968 ו"חנהל'ה ושמלת השבת" בשנת 1971.
שירת בצה"ל בלהקת פיקוד המרכז בין השנים 1974–1977. לאחר סיום שירותו הצבאי, הופיע במשך שלוש שנים בהופעת יחיד ביחידות צה״ל השונות ברחבי ישראל מטעם הוועד למען החייל, ובהופעות סטנד-אפ בכל רחבי הארץ.
גולדברג מרצה בפני קבוצות, חברות, ארגונים ומוסדות על שימוש בהומור ככלי להתמודדות עם קשיים, מתחים וקונפליקטים בחיי העבודה ובחיי היומיום.
גולדברג רווק ומתגורר בתל אביב.

בתיאטרון

בשנת 1978 החל להופיע בהצגות ילדים במסגרת טדי הפקות. ב-1985 החל לשחק בתיאטרון חיפה במספר הצגות, בהן "העוזר", "הלם קרב" ו"מהומה רבה על לא דבר". בשנת 1990 השתתף במשך שנה בפרויקט התיאטרון של נולה צ'לטון.

בטלוויזיה

בשנת 1975 השתתף בסדרת הילדים "גם אנחנו שופטים", במסגרת הטלוויזיה החינוכית. בשנות ה-80 וה-90 התארח כאמן סטנד אפ בתוכניות בידור רבות, בהן סופשבוע, רשות הבידור ומאוחר יותר הראשון בבידור. כמו כן שיחק במספר סדרות טלוויזיה בתפקידי משנה: פאפא, הופה היי  ודני הוליווד.

ברדיו

בשנות ה-80 היה חלק מצוות המשתתפים בתוכניות הרדיו "משיכת יתר". בנוסף הגיש פינה קבועה בתוכניות "לילה חי" ו"עשר קטנות".

בקולנוע

גולדברג שיחק בסרטים הישראלים דיזנגוף 99 (1979), נורית 2 (1983), ספר נשים (1984), חסמבה ושודדי הסוסים (1985), תלווה לי את אשתך (1988) ואחד באפריל (1989).
ולדימיר סטויקוביץ'

קריירה

סטויקוביץ' נולד למשפחה ספורטיבית, אביו ואחיו היו שוערים ואימו אתלטית מטילת דיסק. סטויקוביץ' שיחק במחלקת הנוער של הכוכב האדום בלגרד, ובתחילת דרכו ככדורגלן הוא שיחק כחלוץ, בהמשך שיחק לסירוגין כחלוץ וכשוער, ולבסוף הפך לשוער של קבע. לאחר שעלה לסגל קבוצה הבוגרת של הכוכב האדום, המשחקת בליגת העל הסרבית, שימש כשוער מחליף והושאל לתקופה קצרה ללאוטר מבוסניה. בינואר 2004 עבר לקבוצה הסרבית זמון, ואחרי שנה וחצי חזר לעונה נוספת בקבוצת נעוריו.
בשנת 2006 עבר לנאנט מליגת העל הצרפתית, ובינואר 2007 הושאל לויטסה ארנהיים. בקיץ 2007 עבר לספורטינג ליסבון, שם שימש כשוער מחליף, ולאחר מכן הושאל לחטאפה הספרדית ולוויגאן מהפרמייר ליג האנגלית. בעונת 2010/2011 הושאל לפרטיזן בלגרד, אשר רכשה אותו בסיום העונה, ושם המשיך לשחק שם עד שנת 2013. במדי הקבוצה ערך 60 הופעות וכן כבש את שער הבכורה בקריירה שלו. בינואר 2014 עבר לשחק בארגוטליס מליגת העל היוונית, וערך במדיה 11 הופעות.
ב-10 ביוני 2014 הגיע סטויקוביץ' לישראל וחתם על חוזה לשלוש שנים במכבי חיפה. למרות עונה לא טובה של הקבוצה, שסיימה במקום החמישי בטבלה, סטויקוביץ' נכנס לנבחרת העונה של ידיעות אחרונות. בעונתו השנייה בקבוצה נעדר ממספר משחקים בעקבות ניתוח שעבר. את העונה סיימה חיפה במקום הרביעי וזכתה בגביע המדינה. בחלון ההעברות באמצע העונה האריך את חוזהו במועדון אולם בתום העונה הוחלט לשחררו. סטויקוביץ' לא יצא למחנה האימונים עם הקבוצה ולא נכלל בסגל במשחקיה הראשונים. ב-24 באוגוסט 2016 חתם לשנתיים בקבוצת נוטינגהאם פורסט מליגת המשנה באנגליה. ב-15 באוגוסט 2017 חזר סטויקוביץ' לפרטיזן בלגרד.
סטויקוביץ' משחק בנבחרת סרביה מאז הקמתה בשנת 2006.
העיר העתיקה של אדינבורו

טופוגרפיה

טופוגרפיית העיר ידועה בכינוי "צוק וזנב", והיא נוצרה במהלך עידן הקרח האחרון כאשר הקרחונים הנסוגים גרמו לדחיקת סלעים רכים הצידה וחשפו צוקים קשים של סלעי יסוד שגרמו לביקוע הקרחונים. פסגת הצוק היא החלק הקדום ביותר של העיר, כאשר בהתחלה נבנו בה מערכות ביצורים שלבסוף הפכו לטירת אדינבורו. החלקים האחרים של העיר צמחו במורד "הזנב" מסלע הטירה. נקודה זו הייתה בעלת חשיבות אסטרטגית גבוהה, וניתן היה להגן עליה בקלות. הגישה במעלה הדרך הראשית הייתה מוגבלת על ידי כמה שערים וחומה, שממנה נותרו חלקים בודדים בלבד.

תיחום ומאפיינים

קצה אחד של האזור מסומן על ידי הטירה ונתיב התחבורה הראשי המכונה המייל המלכותי, שהוא למעשה שילוב בין ארבעה רחובות שונים - קאסלהיל, לואנמרקט, היי סטריט וקנונגייט, ומסתיים בהולירוד אבי שנהרסה. רוחב הסמטאות הוא בדרך כלל מטרים ספורים בלבד, והן מקיפות את הרחוב הראשי של העיר בכיוון מטה, כך שבמבט אווירי הרחובות נראים כמו אידרת דג. כיכרות גדולות מסמנות את מיקום השווקים השונים, אך גם את מיקומם של מבני ציבור בעלי חשיבות כגון קתדרלת סנט גיילס ובית המשפט העליון.
מקומות ידועים נוספים הם בניין הפרלמנט הסקוטי, ארמון הולירוד, בית האספה הראשית של הכנסייה הסקוטית, המוזיאון המלכותי של סקוטלנד, בית הכירורגים, אוניברסיטת אדינבורו, וכן מספר רחובות וקמרונות תת-קרקעיים שנותרו משלבי בנייה קודמים של העיר. מתאר הרחובות בעיר נחשב לציורי כיוון שהטירה ניצבת בראש פקק געשי, שהוא שריד של הר געש כבוי, והרחוב הראשי מתחיל בה ויורד מטה במורד ההר.
בעיר העתיקה שוכנות כמה מהדוגמאות המוקדמות ביותר לבתי מגורים רב-קומתיים, בעיקר בגלל מגבלת המקום שנוצרה כתוצאה מהמאפיינים הטופוגרפיים של "הזנב". חלק מהבתים הללו מתוארכים למאה ה-16. במהלך המאה ה-18 התגוררו בעיר העתיקה כ-80,000 תושבים, אך בתקופות מאוחרות יותר התגוררו בה רק כ-4,000 תושבים. כיום (2008) מתגוררים בה כ-20,000 תושבים. כיוון שבמשך תקופה ארוכה לא הייתה נטייה לבנות מחוץ לחומות, הצורך במקומות דיור הלך וגבר ובמקביל אליו גם גובה הבניינים. רוב הבניינים הללו נחרבו בשריפה הגדולה של 1824; שיקומם של המבנים הללו על היסודות העתיקים גרם לשינויים בקומת הקרקע וליצירתם של המבנים התת-קרקעיים.
ב-7 בדצמבר 2002 פרצה שריפה נוספת בעיר העתיקה, והרסה חלק מרחוב קאוגייט. בשריפה נפגעו בניינים מפורסמים כגון הקומדי קלאב, אחד מהבניינים המשמשים את פסטיבל אדינבורו, רוב מחלקת האינפורמטיקה של האוניברסיטה, כולל ספריית הבינה המלאכותית.
ז'גוטה

זֶ'גוֹטָה (בפולנית: Żegota) היה שם הקוד של המועצה לעזרת יהודים (בפולנית: Rada Pomocy Żydom), ארגון מחתרת פולני לסיוע ליהודים בזמן השואה, אשר פעל בתיאום עם הממשלה הפולנית הגולה וקיבל את הוראותיו מ"נציג הממשלה בשטחי המולדת".

פעילות הארגון

ז'גוטה הוקמה בדצמבר 1942 כהמשך לוועדה פולנית מוקדמת יותר שקמה לסייע ליהודים, הוועדה הזמנית לסיוע ליהודים שקמה בספטמבר 1942 על ידי סופיה קוזאק וונדה קראהלסקה פיליפוביץ' ("אלינקה"). פעילי הוועדה היו דמוקרטים וקתולים, ונשיאה היה יוליאן גרובלני. בתחילת פעולת הוועדה, היו תחת השגחתה 180 אנשים. והיא פעלה בוורשה בלבד. יהודי שנמלט מן הגטו, והסתתר ב"צד הארי" והיה פונה אל המועצה, היה מקבל סיוע בתעודות מזויפות, וכן מענק כספי בסך 500 זהובים, סכום שהיה מספיק לצורכי המחיה הבסיסיים ביותר. המימון לפעולות אלו ניתן מאנשי הממשלה הפולנית הגולה באמצעות נציגותה על אדמת פולין המכונה "הדלגטורה". 
כוחות הכיבוש הנאצים אסרו על הסתרת יהודים, וענשו בעונש מוות את אלו שנתפסו בכך, את משפחותיהם, ולעיתים אף את שכניהם. מציאת מקומות מסתור ליהודים היוותה בעיה קשה. ז'גוטה לקחה על עצמה חיפוש מתמיד אחרי מקומות מסתור. אין לדעת לכמה יהודים סייעה ז'גוטה, אך נראה כי מספרם היה רב.
לאחר חיסול גטו ורשה, בעקבות מרד גטו ורשה גדל מאוד מספרם של היהודים המסתתרים, ובסוף שנת 1943 היו תחת חסות ז'גוטה בורשה לבדה כארבעת אלפים יהודים. ז'גוטה הרחיבה בשלב זה את פעילותה בכל רחבי פולין. "סניפים" של הארגון הוקמו, תוך קשיים וסכנות מרובים, אף בקרקוב ובלבוב. כן קוימה מחלקה מיוחדת שפעלה בערי השדה, כגון ראדום, קילץ ופיוטרקוב.
זיוף התעודות היה אחד מן התחומים שבהם התמחו אנשי ז'גוטה. מפעלי ה"זיוף" הרגילים של המחתרות לא היה די בהם לצרכים אלו, שכן האוכלוסייה היהודית נזקקה למסמכים מיוחדים, כגון תעודות טבילה. מחלקה מיוחדת בז'גוטה עסקה אך ורק בפעולות זיוף.
ילדים יהודים שטופלו על ידי ז'גוטה נמסרו למשפחות אומנות, לבתי יתומים או למנזרים. המשפחות האומנות סיפרו כי המדובר בקרובי משפחה, וקיבלו מז'גוטה תשלום על החזקת הילדים. בוורשה לבדה, מחלקת הילדים של ז'גוטה, בראשותה של אירנה סנדלר טיפלה ב-2,500 ילדים יהודים שהוברחו מגטו ורשה. 
מחלקה מיוחדת של הז'גוטה נתנה טיפול רפואי ליהודים במסתור, וזאת מחשש לגילוים על ידי הגרמנים במקרה שיחלו. 
ז'גוטה פנתה אף אל אנשי הממשלה הפולנית הגולה ואל נציגותה בפולין כי יקראו לאוכלוסייה לסייע ליהודים הנרדפים. בכרוזים שפורסמו אל הציבור הפולני, ואף אל הגרמנים בשפתם, קראו אנשי ז'גוטה לסיוע ליהודים, ולהפסקת השמדתם. 
במהלך המלחמה הייתה ז'גוטה ארגון המחתרת היחיד שנוהל על ידי יהודים ופולנים, שייצגו מגוון נרחב של מפלגות, והיחיד אשר על אף מאסרם של מספר מחבריו, הצליח לפעול לאורך זמן ולהעניק סיוע ליהודים בדרכים רבות.

לאחר המלחמה

בשנת 1963 ניטע עץ בשדרת חסידי אומות העולם במוסד יד ושם בירושלים לזכר פעילות אנשי ז'גוטה, בנוכחות מר ולדיסלב ברטושבסקי, מן הפעילים העיקריים, שהיה בשנת 1995 לשר החוץ הפולני.
הפסנתר

עלילה

אדה מקגרת (הולי האנטר), פסנתרנית אילמת מסקוטלנד, נמכרת על ידי אביה לאיש עסקים ניו זילנדי, אליסטר סטיוארט (סם ניל). היא מפליגה לשם ביחד עם בתה, פלורה (אנה פקווין). אדה לא דיברה מאז שהייתה צעירה והיא מתקשרת עם העולם באמצעות שפת הסימנים והפסנתר שלה שעליו היא מנגנת שעות בכל יום. פלורה לומדת שהיא בתו של מורה שאדה חשבה שהוא יכול לקרוא את מחשבותיה אך הוא עזב אותה.
כשאדה ופלורה מגיעות לניו זילנד, הן נאלצות לנטוש את הפסנתר על החוף כיוון שאין מספיק אנשים שיוכלו לסחוב אותו למקום מגוריו של אליסטור. אדה פונה לחברו של אליסטר, ג'ורג' ביינס (הרווי קייטל), שייקח אותה לחוף. למרות חוסר רצונו הראשוני, ג'ורג' לוקח את אדה לחוף. לאחר שהם חוזרים, ג'ורג' מציע לאליסטר שאם הוא יקבל שיעורי נגינה מאדה, אליסטר יוכל לקבל קרקע שהוא רוצה. במהלך שיעורי הנגינה, מתפתח רומן בין ג'ורג' לאדה.
לבסוף, אליסטר מגלה אודות הרומן והוא מרחיק את אדה מג'ורג', אך אדה שולחת מכתב אהבה לג'ורג' שמגיע בסוף לאליסטר. בתגובה כורת אליסטר את אצבע האמה של אדה. לבסוף, אליסטר מגרש את אדה, ג'ורג' ופלורה. השלושה עוברים לנלסון שם אדה מלמדת נגינה בפסנתר עם אצבע מלאכותית, ולוקחת שיעורי דיבור כדי ללמוד איך לדבר.
ארווינד אדיגה

ארווינד אדיגה (בקאנדה: ಅರವಿಂದ ಅಡಿಗ; נולד ב- 23 באוקטובר 1974) הוא סופר ועיתונאי הודי, בעל אזרחות אוסטרלית, זוכה פרס מאן בוקר לשנת 2008 בעבור הרומן הטיגריס הלבן.
אדיגה נולד ב-1974 בצ'נאי בירתה של מדינת טמיל נאדו למשפחה אמידה כלכלית, אשר מוצאה ממדינת קארנאטקה, המצויה בדרום הודו, סבו היה יו"ר בנק קארנאטקה. שפות האם של הסופר הן קאנדה ואנגלית, הוא סיים את לימודי התיכון ב-Canara High School ואת לימודיו האקדמיים השלים אדיגה במספר מוסדות להשכלה גבוהה מחוץ להודו, בהן אוניברסיטת קולומביה - שם למד ספרות אנגלית.
אדיגה החל את הקריירה העיתונאית שלו ככתב כלכלי בעיתון Financial Times. ב-2008 רומן הביכורים שלו טיגריס לבן
עורר הדים בעולם הספרות, תורגם לשפות רבות ואף הביא לזכייתו בפרס מאן בוקר. ספרו השני, בין הרציחות, תורגם אף הוא לשפות רבות והוא מתאר את הווי החיים בהודו בשנות השמונים, אדיגה משתמש בעיר ההודית הדמיונית קיטור כמקום התרחשות הסיפורים המתוארים בספר. וציר הזמן של הספר מצוי בין רצח אינדירה גנדי לבין רצח בנה רג'יב גנדי.