google/wiki40b huggingface dataset:
מפרץ הא לונג

גאוגרפיה

מפרץ הא לונג הוא חלק ממפרץ טונקין שבים סין הדרומי, לחופו של מחוז קוואנג נין (Quang Ninh) בצפון-מזרח וייטנאם. אורכו של חוף המפרץ 120 ק"מ, שטחו 1,553 קמ"ר ויש בו 1,969 איים. החלק שהוכרז כאתר מורשת עולמית משתרע על פני 434 קמ"ר, ובו יש 775 איים. 
האיים עשויים אבן גיר, והם מכוסים בצמחייה סבוכה. חוקרים סבורים שהאיים נוצרו במהלך 500 מיליון השנים האחרונות בשל תהליכים של אורוגנזה ושל סחיפה עקב השינויים בגובה פני הים. גובהם של האיים נע בין 50 ל-200 מ'.
כמה מהאיים חלולים, ויש בהם מערות. הגדולה שבהן, האנג דאו גו (Hang Đầu Gỗ - "מערת מוטות העץ") כוללת מספר רב של זקיפים ונטיפים. על מערה זו אמר ב-1957 הו צ'י מין כי "אף מבקר לא יכול לתאר טוב מספיק את יופיו של המקום, ולכן על כל אחד לבוא למערה ולחזות בה בעצמו".
האקלים במפרץ טרופי, ויש בו שתי עונות עיקריות: קיץ חם וגשום וחורף קר ויבש יחסית. הטמפרטורה הממוצעת נעה בין 15 ל-25 מעלות צלזיוס, ומדי שנה יורדים בו בין 2,000 ל-2,200 מ"מ גשם.

אוכלוסייה

שני האיים הגדולים, טוּאַן צַ'אוּ וקאט בָּה, מיושבים דרך קבע, ויש בהם גם תשתית תיירותית. איים אחרים אינם מיושבים דרך קבע, אך הדייגים העוגנים את סירותיהם במים הרדודים שסביבם יוצאים מעין "כפרים צפים". בסך הכול, מתגוררים באיים 1,600 תושבים. בעיר הא לונג שביבשה, לחוף המפרץ, התגוררו בשנת 2001 כ-185 אלף תושבים.

תיירות

יופיו של המפרץ מהווה מקור משיכה לתיירים, וחברות מקומיות מפעילות טיולי שיט בין האיים. המפרץ הופך בהדרגה לאתר תיירות פופולרי. בשנת 1996 ביקרו בו 236 אלף תיירים, ב-2003 זינק מספר המבקרים ל-1.3 מיליון, ולפי התחזיות, עד 2010 הוא עשוי להגיע ל-3 מיליון, מה שיהפוך אותו לאתר התיירות המוביל במדינה.
קליין מטרהורן

בניית הרכבל

עוד לפני שהוגשה בקשת הרישיון, היזם היה צריך לעשות משא ומתן עם מועדון המטפסים השווייצרי והחברה להגנת הטבע השווייצרית. המשא ומתן הזה הסתיים בהכרזתן של שתי שמורות טבע: המטרהורן והמונטה רוזה. אזור שלישי (שוורצזה - קרחון תאודל - קליין מטרהורן) יועד לתיירות. האישורים התעכבו עד לשנת 1969 על ידי תושבי צרמט שהגישו תלונות לממשלת הקנטון. בדצמבר 1970, הממשלה השווייצרית אישרה את בניית הרכבל, אולם הביצוע נדחה עד שנת 1973 עקב התנגדות של גופים ירוקים. בסופו של דבר, ב-17 בדצמבר 1973, המועצה הפדרלית דחתה את כל ההתנגדויות ונתנה אישור להקמת הרכבל. הבעיה הגדולה הבאה עימה היה צריך היזם להתמודד היה מציאת ידיים עובדות. בגובה שנע בין 3,000 ל-4,000 מטר מעל פני הים התפוקה של העובדים יורדת בכ-50%, והפועלים יצטרכו לגור במחנות במשך שבועות רבים.
הבנייה החלה באוגוסט 1976 בשלושה אתרים: הטרמינל בעמק, אתר שלושת העמודים ותחנת ההר. בניית טרמינל ההר הייתה קשה מאוד לביצוע. לבנייתה השתמשו ב-2000 מ"ק של בטון שהועברו על ידי מסוקים במיכלים מבודדים מעורבבים במים וחומר נוגד קיפאון. תנאי העבודה בהר היו מאוד קשים (3,820 מטר מעל פני הים) כאשר הטמפרטורות צנחו למינוס 40 מעלות, מפולות שלגים ורוחות מעל 100 קמ"ש. בקיץ 1977 הועברו כבלים באורך כולל של 35.8 קילומטרים ובמשקל של 300 טון משווייגמטן לטרוקנר סטג, מאמץ אדיר בפני עצמו. מספר שבועות לקח להעביר את הכבלים את 3600 המטרים שטיפסו כמעט כקילומטר ולהחזירם לאחר שנתפסו בגלגלות.
בדצמבר 1978, הושלמו כל ארבעת הקטעים, ושאר ההכנות הסתיימו עד אביב 1979. בסתיו 1979, הועברו שני קרונות של 100 איש מהעיירה טש לטרמינל העמק, עם המתלה שאמור לחבר אותן לכבלים. וב-23 בדצמבר 1979, עם תחילת עונת הסקי הרכבל כבר היה מוכן.

הפעילות כיום

הקליין במטרהורן הוא בקצה הרכבל שמתחיל בצרמט ועובר דרך פורי וטרונקנר סטג. התחנה האחרונה שוכנת בגובה של 3,820 מטר, בפאה הצפונית של הפסגה. מנהרה מקשרת אותה אל מישור ברייטהורן שבצד הדרומי. יש גם תצפית נוף פנורמית בפסגה, אליה ניתן להגיע במעלית שממוקמת באמצע המנהרה, ואחריה יש לטפס כעשרה מטרים במדרגות. מערת הקרח קרחון גרוטו נמצאת בצמוד ליציאה הדרומית מהמנהרה וניתן לצפות ממנה על הקרחון הפרוש תחתיה. מאז שנת 2005, למעלה מ-14 מיליון מטיילים ביקרו באתר מאז הסתיימה הבניה, כ-560 אלף בשנה בממוצע.
האוויר הדליל באזור התחנה מקשה מאוד על פעילות ספורטיבית ומומלץ לעלות בהדרגה ולתת לגוף להתאקלם לאוויר הדליל.
המעלית משרתת את אזור הסקי הגבוה והגדול ביותר באירופה, ובמשך הקיץ אפשר למצוא גולשים מתחילים ומקצועיים באתר. הגישה למדרונות ההחלקה היא דרך מנהרה שעוברת דרך ההר.
הקליין מטרהורן הוא נקודת פתיחה לטיולים רגליים בדרך למספר פסגות בגובה 4,000 מטרים שאליהן ניתן להגיע תוך שעות ספורות, ביניהן ברייטהורן, פולוקס וקסטור.
אנרגיית סריג

אנרגיית סריג (lattice energy) של סריג יוני היא מידת החוזק של הקשרים היוצרים  אותו. אנרגיית הסריג זהה גם לאנרגיה הדרושה כדי לפרק את המוצק למרכיביו, יוני גז. באותו אופן ניתן להגדיר את אנרגיית הסריג כאנרגיה הנפלטת כאשר יוני הגז נקשרים ליצור את המוצק היוני. 
אנרגיית הסריג תלויה במטענים וברדיוס של היונים: ככל שהמטען של היונים גדול יותר אנרגיית הסריג עולה (בסימון המקובל הופכת לשלילית יותר), וככל שהרדיוס קטן (היונים במוצק מתקרבים זה לזה) אנרגיית הסריג עולה.
המושג נמצא בשימוש בעיקר בהקשר של גבישים אנאורגניים. עבור חומר נתון, לא ניתן לקבוע את אנרגיית הסריג ישירות, אך ניתן לחשבה בעזרת נתונים ניסיוניים.

חישוב

אנרגיית הסריג ניתנת בדרך כלל ביחידות של קילו-ג'אול למול.
לדוגמה, כאשר נתרן כלורי מוצק מפורק לרכיביו היוניים:
, אנרגיית הסריג היא 768 kj/mol
ניתן לחשב את אנרגיית הסריג באמצעות וריאציה של חוק קולון: 
כאשר:
 הוא המרחק בין היונים
 הם המטענים על היונים
ליאו פילר

חייו

לאונידס בן חוליו פילר נולד ב-1929 בבואנוס איירס בירת ארגנטינה. למד משחק בארגנטינה ובארצות הברית ושיחק בתיאטראות בארגנטינה ובמקסיקו, לצד לימודי הנדסה. בשנת 1950 עלה לישראל.
כשחקן תיאטרון הוא זכור במיוחד מן "הנסיכה האמריקאית" של נסים אלוני, מכיוון שהשתתף בהקלטה של ההצגה. הוא השתתף גם במחזות אחרים. 
ב-1960 ביים ב"מועדון התיאטרון" את תוכניתו של שמעון ישראלי "סתם יום של חול", שהציגה לראשונה בישראל את ה"שאנסונים". באותה שנה גם שיחק בסרט "הם היו עשרה" ובמחזה "הבוגד" מאת הנרי דנקר וראלף ברקלי בתיאטרון האוהל וב-1964 ביים את המחזה "בילי בדאי", ב"הבימה". החל משנת 1963 הקדיש זמנו בעיקר לבימוי. בין 1968 ל-1973 השתלם בבימוי קולנוע.
ב-1964 השתתף בכתיבת התסריט של הסרט משפחת שמחון.
ב-1970 עמד בראש המחלקה לקולנוע בבית הספר "בית צבי" ברמת גן, שהייתה המחלקה הראשונה ללימודי קולנוע בישראל.
נפטר בקיץ 1979, בגיל 50. נקבר בבית העלמין הדרום.
הותיר את אשתו, הרקדנית הדסה אבני.
מייקל מאסו

ביוגרפיה

מאסו נולד בסנטיאגו דה קובה הצעיר מבין שלושה אחים. אביו היה אתלט בנעוריו שהתחרה בריצת 400 מטר. 
ב-2013 זכה מאסו באליפות בתי הספר של קובה בקפיצה לרוחק ובקפיצה לגובה. 
במאי 2015 עבר לראשונה מרחק של שמונה מטרים בקפיצה לרוחק כשקפץ למרחק של 8.12 מטר בתחרות בהוואנה. באותה שנה זכה במדליית זהב באליפות העולם באתלטיקה עד גיל 17 שנערכה בקולומביה, כשקבע שיא אליפות של 8.05 מטר. הוא ייצג את קובה באליפות העולם שנערכה במוסקבה אך לא העפיל לגמר לאחר שקבע תוצאה של 7.70 מטר. באליפות העולם באתלטיקה עד גיל 20 שנערכה בבידגושץ' ב-2016 זכה במדליית זהב בתוצאה של 8.00 מטר. באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו סיים במקום ה-15 בשלב המוקדמות ולא העפיל לגמר, עם תוצאה של 7.81 מטר. באליפות העולם באתלטיקה 2017 סיים במקום החמישי בתוצאה של 8.26 מטר. באליפות העולם באתלטיקה באולם 2018 סיים במקום ה-13.
את שיאו האישי 8.33 מטר קבע ב-14 ביולי 2017 במהלך תחרות במדריד.
נעמי כהן

ביוגרפיה

כהן נולדה בשנת 1930 בניו יורק, בת הזקונים של הרב ד"ר חיים שמשון (הרברט) גולדשטיין, שהיה נשיא הסתדרות הרבנים דאמריקה, ורבקה, בתו של הנדיב הארי פישל. בשנת 1949, לאחר קום מדינת ישראל עלתה לארץ ולמדה באוניברסיטה העברית בירושלים. בתקופת לימודיה באוניברסיטה הכירה את בעלה לעתיד, שאף הוא היה סטודנט באוניברסיטה העברית, ובשנת 1953 נישאה לו.
כהן היא בעלת תואר שני בלימודים קלאסיים, מקרא ותולדות עם ישראל. נושא עבודת הדוקטורט שלה, שאושרה באוניברסיטה העברית בשנת תשכ"ט, הוא "שמות יהודים ומשמעותם בתקופה ההלניסטית והרומית באסיה הקטנה". מחקריה עוסקים גם בהיסטוריה של החינוך ובסידור התפילה. עסקה גם בתורתו של פילון האלכסנדרוני. מי שעודד אותה לעסוק בתחום זה היה חמיה, הרב הנזיר, ששאף להחזיר את כתבי פילון לארון הספרים היהודי.
לימדה בחוגים לפילוסופיה יהודית ומחשבת ישראל באוניברסיטת תל אביב ובאוניברסיטת חיפה. שימשה עמיתת מחקר בכירה באוניברסיטת חיפה.
כהן היא מחלוצות הפמיניסטיות הדתיות בישראל, והייתה פעילה במסגרות שונות לקידום מעמד האישה. בשנות ה-50 של המאה ה-20 ייסדה את חוג הנשים הצעירות של תנועת אֹמן (שהתמזגה אחר כך בתנועת אמונה) ובמשך שנים עמדה בראשו, תחילה כיושבת-ראש ואחר כך כנשיאה. כמו כן הייתה חברה בהנהלה הארצית של "אמונה". הייתה חברה בהנהלה המייסדת של שדולת הנשים ובין מייסדות ארגון נשים אקדמאיות. השתתפה בכנס היסוד של ארגון קולך, וצורפה לוועד המנהל הראשון של הארגון.
בשנת 1975 עברה לחיפה לאחר שבעלה נתמנה לרב האשכנזי הראשי של העיר. הייתה ממקימות סניף "שדולת הנשים" בחיפה. בשנת 1978 הקימה בחיפה חוג נשים ללימוד התלמוד המתקיים ברציפות עד היום. היא עצמה מעבירה את השיעורים הכוללים לימוד פרקים נבחרים ומסכתות מן התלמוד הבבלי.
כהן פעילה בתחומי התרבות, הרווחה וקידום מעמד האישה בעיר מגוריה, ובשנת 1982 זכתה בעיטור 'אשת המופת של חיפה'.
לרב שאר ישוב ולנעמי כהן בת אחת, אלירז, אשת חינוך.
רייקה (זמרת)

ביוגרפיה

רידר נולדה בעיר ונקובר, בפרובינציה קולומביה הבריטית שבקנדה. סבה הוא שווייצרי במקורו. בגיל 15 למדה לנגן על גיטרה והייתה משתתפת בפסטיבלים מקומיים. לאחר סיום לימודיה בקולג' עברה לטורונטו שם הקליטה את אלבומה הראשון "Straight Line" שיצא בשנת 2010. בשנה בה הושק האלבום בשווייץ הופיעה רידר תחת שם הבמה "כריסטינה מריה" (Christina Maria). רייקה הופיעה בטלוויזיה השווייצרית ובגרמניה. עם יציאת אלבומה "Kodiak" התפרסמה הזמרת תחת שם הבמה "רייקה" (המשמש אותה כיום). בשנת 2016 השתתפה בתחרות לבחירת הנציג השווייצרי (Die grosse Entscheidungs Show) לתחרות האירוויזיון של אותה שנה, מול חמישה מתחרים מטעם רשות השידור דוברת הגרמנית SRF/RTR שמתוכם היא ושני מתחרים נוספים העפילו לסיבוב הגמר. בגמר שהתקיים ב-13 בפברואר השתתפו המעפילים משלוש רשויות השידור של שווייץ (הגרמנית: SRF/RTR, הצרפתית: RTS, האיטלקית: RSI). בתום ההצבעה רייקה זכתה בגמר עם השיר "The Last Of Our Kind" (האחרון מסוגנו) ולייצג את שווייץ באירוויזיון 2016. שווייץ הוגרלה להתחרות כשלישית בחצי הגמר השני שיהיה ב-12 במאי. רייקה היא ילידת קנדה השלישית המייצגת את שווייץ בתולדות התחרות.
אברהם עמיצור

אברהם עֲמיצוּר (במקור: אברהם הכהן מזרחי) (י בטבת תרנ"א, 21 בדצמבר 1890, נובנדגאן, איראן – ד באב ה'תשכ"ט, 19 ביולי 1969, פתח תקווה) היה סופר ומשורר ישראלי יליד איראן, שכתב על קורות יהודי פרס.

ביוגרפיה

עמיצור נולד בכפר נובנדגאן  שבמחוז שיראז באיראן. כשהיה בן תשע התייתם מאביו, שלמה הכהן, ונשלח עם דודיו לעבוד ברוכלות, ולעזור בפרנסת משפחתו, שכללה את אמו, אחיו ואחותו.
עוד בילדותו אהב ללמוד ולקרוא, ובין ספרי אביו גילה את התנ"ך. הקריאה בספר הותירה בו רושם, והוא ביקש לדעת מה אירע לעם ישראל לאחר חורבן בית המקדש השני; אלא שבני כפרו לא היו יודעי ספר, והוא לא קיבל תשובות. מאז התפתח בו רצון עז לעלות לירושלים ולהכיר את ההיסטוריה של עם ישראל.
בשנת ה'תרע"א (1911) כשהוא בן 20, עלה לארץ ישראל עם אשתו, אסתר, בשיירה מאיראן, ושינה את שם משפחתו ממזרחי לעמיצור, שם המעיד על חלומותיו הציוניים. עם הגיעו לארץ השתכן בירושלים למשך שלושה חודשים. לאחר מכן עבר למושבה כפר סבא, שם רכש כרם שקדים עוד בטרם בואו ארצה. הכרם לא היה רווחי כלל, ובשנת 1914, זמן קצר לפני פרוץ מלחמת העולם הראשונה, פתח חנות מכולת. בסוף המלחמה לא היה זכר לכרם, שכן הטורקים עקרו את העצים לצורכי דלק לרכבות.
לאחר המלחמה עבר עמיצור למושבה פתח תקווה, שם עבד כפועל בפרדסי העיר. לאחר תקופה פתח חנות בגדים, ושם עבד בשארית חייו.
במהלך השנים ניסה לשקם את כרמו עוד פעמיים: פעם אחת מלחמת העולם השנייה גרמה גם היא לכישלון העסק, ופעם נוספת נאלץ לוותר על החלום החקלאי, כאשר בתום מלחמת העצמאות כשכבר שיקם את הכרם, באו תושבי המעברות הסמוכות, ואכלו את הפֵרות. לאחר כל זה, בלית ברירה, מכר את הפרדס במחיר אפסי.
לעמיצור נולדו שבעה ילדים, חמש בנות ושני בנים, והוא שאף שכולם יקבלו השכלה; ואכן, ילדיו גדלו והיו למורים ולגננות.
על הקריאה בתנ"ך כתב בזקנותו למשורר ישורון קשת:
לא הנחתיו עד שסיימתי את דברי הימים, אם כי קצרה דעתי מהבין את מרביתו. אבל הוא עשה עלי רושם כביר, ומאז ביקשתי לדעת מה קרה לעמנו אחרי בית שני. לא היה איש בכפר שידע לענות על שאלתי, ובי גברה התשוקה לירושלים ולדעת ההיסטוריה הישראלית, ששתיהן רחוקות היו כחלום.
— הנידחים, עמ' 4
עמיצור נפטר בפתח תקווה ב-1969, בגיל 78. נקבר בעירו.

הנצחה

עיריית פתח תקווה הנציחה את עמיצור, שהיה תושב העיר במשך שנים רבות, ברחוב על שמו.
דוד אוברמן

שירותו הצבאי

אוברמן התגייס לצה"ל ושובץ בחטיבת גולני. עבר הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר ויצא לקורס קציני חי"ר. לאחר הקורס חזר לחטיבה ומונה למפקד מחלקה. בהמשך שימש כמפקד פלוגה. לאחר מכן מונה לראש לשכת סגן הרמטכ"ל, גבי אשכנזי. בשנת 2004 הועלה לדרגת סא"ל ומונה למפקד גדוד נחשון, והוביל אותו בלחימה כנגד הטרור הפלסטיני באינתיפאדה השנייה, את תפקידו סיים בשנת 2006.  בשנת 2006 מונה למפקד בא"ח גולני. בפברואר 2007 קטע את תפקידו, לאור בקשת הרמטכ"ל הנכנס, גבי אשכנזי, לשמש בשנית כראש לשכתו, ושימש בתפקיד עד שנת 2009. לאחר מכן מונה לסגן מפקד חטיבת גולני בין השנים 2010–2011. 
בשנת 2011 הועלה לדרגת אל"ם ומונה למפקד חטיבת כרמלי ובמקביל למפקד בסיס האימונים הפיקודי של פיקוד מרכז, בתפקידיו אלו שימש עד שנת 2014. בשנת 2014 מונה לסגן מפקד אוגדת איו"ש, ושימש בתפקיד עד שנת 2016. ביולי 2016 פרש מצה"ל.
אוברמן נולד וגדל בקיבוץ לביא.
קטן (עיר)

היסטוריה

האזור יושב על ידי בני אדם עוד מתקופת האבן, לפני 250,000 שנה, הודות לאדמתו הפוריה במיוחד. ראיות על ההתיישבות המוקדמת במקום נמצאו בשפע בחפירות הארכולוגיות ובאוספים של המוזיאון הפרהיסטורי בעיר.
התעודה הראשונה המציינת קיומה של העיר Cothene היא משנת 1115. בשנת 1194 כשהפכה למושבם של נסיכי אנהלט, קטן הייתה ידועה מזמן כעיר שווקים. בסביבות שנת 1280 הוקמו בה חומות מבוצרות. במשך למעלה ממאתיים שנה (1847-1603) קטן הייתה בירת הנסיכות הגרמנית העצמאית (החל משנת 1806 - דוכסות) אנהלט-קטן.
קטן נודעה לאוהבי המוזיקה הקלאסית באירופה כמקום שבו יצר יוהאן סבסטיאן באך כמה מיצירותיו החילוניות החשובות ביותר, לרבות הקונצ'רטים הברנדנבורגיים והפסנתר המושווה. המלחין עבד בקטן בשנים 1723-1717 כקפלמייסטר של חצר לאופולד הראשון, נסיך אנהלט-קתן. בעיר פעלה גם משפחת המוזיקאים אבל, שאחד מנציגיה, קארל פרידריך אבל, יליד קטן, ייסד יחד עם יוהאן כריסטיאן באך (בנו של באך) את ה"קונצרטי באך-אבל" בלונדון, הקונצרטים הראשונים במסגרת מנוי באנגליה.
ארמון קטן שופץ במלואו פרט לאגף אחד שהופצץ מהאוויר בשנת 1944. אחת האטרקציות המרכזיות היא אולם המראות, שבו מנגנים תכופות מוזיקה של באך. החל משנת 1967 מתקיים בקטן פסטיבל באך דו-שנתי. הפסטיבל מתנהל באולמות השונים של הארמון ובכנסיות המקומיות. בשנת 2008 הוקם במתחם הארמון אולם קונצרטים חדש.
סמואל האנמן, מייסד ההומיאופאתיה, עבד בקטן בשנים 1834-1821 ובתקופה זו פרסם הרבה מספריו הידועים. בשנת 1855 תלמיד שלו, ארתור לוצה, פתח את הקליניקה ההומיאופאתית של הארמון. ביתו של האנמן פתוח לתיירים וכולל קליניקה הומיאופתית פעילה. בקטן הוקמה הספרייה ההומיאופאתית האירופית, בה מתקיימים כנסים בתחום הרפואה ההומיאופתית.
מנחם פיליפ

ביוגרפיה

פיליפ גדל כילד במשפחה חרדית מרובת ילדים בפתח תקווה. בגיל 20 התחתן, ולאחר חתונתו לימד שלש שנים בישיבת דיסקין בירושלים. לאחר מכן פרש ללימודי פיתוח קול וקריירה מוזיקלית בתחום המוזיקה החסידית. את תחילת דרכו עשה בהופעה בחתונות ובהמשך החל להפיק אלבומים, בשנת 1997 הוציא את אלבומו הראשון "האדם" שנבחר לאלבום השנה במצעד הזמר החסידי, אלבומו השני "שומר ישראל" יצא בשנת 1998 ונבחר גם הוא לאלבום השנה. בהמשך הוציא פיליפ אלבומים נוספים, בהם: עד עלות השחר, עלות השחר 2, עלות השחר 3.
פיליפ התפרסם במיוחד בשיריו "יערב", "עבדי זמן" "שומר ישראל" ו"שבת אחים".
בשנת 1996 הוא התגרש, ובשנת 2000 החל בתהליכים של יציאה בשאלה, כתוצאה מכך הוא התרחק מהחברה החרדית והקריירה שלו כזמר חסידי מוערך הגיעה לקיצה. הוא החל ללמוד קולנוע ב"קמרה אובסקורה" ובהמשך ב"מנשר לאמנות" בתל אביב.
סרטו "החתונה של יעלי" השתתף בפסטיבל דוקאביב 2007 במסגרת סרטי הסטודנטים.
סרטו הדוקומנטרי "ויהי חושך ויהי אור", אותו ביים במשותף עם הבמאי נעם ראובני, השתתף בפסטיבל ירושלים 2007 ושודר בערוץ 8. הסרט עוקב אחר המהפכים בחייו של פיליפ, ובחייהם של עוד ארבעה מאחיו שיצאו בשאלה.
סרט הגמר שלו, חוטא (28 ד') זכה בפרס הסרט האירופי הטוב ביותר בפסטיבל ונציה 2009, והיה מועמד לסרט הקצר הטוב ביותר בפרס האקדמיה האירופית לקולנוע והשתתף בכ-50 פסטיבלים בינלאומיים.
ב-2010 הוציא אלבום מוזיקה יהודית בשם "ידיד נפש".
מינואר 2011 ועד מאי 2013 הופיע בהצגה "כי בנו בחרת" בתיאטרון הבימה (מחזה מאת: יוכי ברנדס, מוזיקה: אורי וידיסלבסקי, בימוי: איציק ויינגרטן), ההצגה רצה כ-320 פעם בתיאטראות ברחבי הארץ.
הרכבת התחתית של שאנגחאי

תחנות

תחנות המערכת בנויות בצורה הדומה לתחנות הרכבת התחתית בלונדון. כך שלכל קו יש מסילות מיוחדות משלו ורציפים משלו.
קו 6 (הרכבת התחתית של מדריד)

מסלול הקו

הקו, הנוסע במסלול מעגלי סביב מרכז העיר מקשר בין תחנות וקווים רבים במערכת. במסלולו חוצה הקו עשרות יעדים נבחרים בעיר, עובר דרך תחנות הרכבת הראשיות ומקשר בין מספר קווים של הרכבת התחתית של מדריד וקווים של הרכבת הפרברית של מדריד.
אגם בואו (ניו המפשייר)

גאוגרפיה

אורכו המרבי של האגם 4.5 ק"מ, רוחבו המרבי 1.9 ק"מ, שטחו של האגם 4,649 דונמים. עומקו הממוצע של האגם 3 מטרים, ועומקו המרבי 20 מטרים. האגם נמצא בגובה של 157 מטרים מעל פני הים. באגם מצויים שבעה איים בעלי שמות: האי בנט (Bennett Island); האי לון (Loon Island); האי לונג (Long Island); האי ביץ' (Beech Island); האי פיין (Pine Island); האי ריי (Rye Island); והאי יורק (York Island); וכן מספר איים חסרי שמות.
האגם נשפך אל נהר איסנגלאס, הזורם מזרחה והנשפך אל נהר קוצ'קו ונהר פיסקטאקווה, הנשפך אל האוקיינוס האטלנטי.
פרידריך רוזן

ביוגרפיה

רוזן נולד בלייפציג לגאורג רוזן שהיה מזרחן, ולבתו של איגנץ מושלס, מומר יהודי שהתגורר באנגליה. הוא גדל בירושלים בה אביו כיהן כקונסול גרמניה, ולמד ארבע שפות: גרמנית, אנגלית, ערבית וטורקית. הוא למד שפות מזרחיות ומודרניות מזרחנות באוניברסיטאות שלברלין, לייפציג, גטינגן ופריז. לאחר שסיים את לימודיו, עבד כמורה פרטי לילדיו של פרדריק המילטון-טמפל-בלקווד, בלונדון. משנת 1887 היה מרצה לאורדו ופרסית באוניברסיטת הומבולדט של ברלין. בשנת 1890 מונה לנציג הגרמני בביירות. בתפקידו זה ליווה את גרטרוד בל בביקורה בארץ ישראל בשנת 1897. בעקבות מסע וילהלם השני לארץ ישראל מצא רוזן חן בעיני הקיסר והוא קודם במשרד החוץ הגרמני. לימים כתב רוזן בזכרונותיו, כי לא הוא אשר הדריך את הקיסר בביקור בארץ ישראל וכי הקיסר בלבל בינו ובין אדם אחר. בשנת 1899 מונה לקונסול גרמניה בירושלים.
בשנת 1904, עבד במחלקת המזרח התיכון של משרד החוץ הגרמני. הוא נפגש עם הדירקטור אויהאגען, גרמני שהציג בפניו תוכנית ליישוב המוני יהודים בארץ ישראל. הוא הביע עניין בתוכנית והעניק לו 12,000 מרק לקידום הרעיון. בשנים 1904–1905 הוא עמד בראש המשלחת המסחרית הגרמנית למנליק השני, קיסר אתיופיה ולאחר מכן היה נציג גרמניה בטנג'יר. בשנים 1910–1912 היה שגריר גרמניה בבוקרשט, בשנים 1912–1916 היה שגריר גרמניה בליסבון, ומצא עצמו מוחה שוב ושוב נגד צעדים של פורטוגל שנתפסו על ידי גרמניה כמפירים את הנייטרליות של פורטוגל במלחמת העולם הראשונה. במרץ 1916, בעקבות הכרזת המלחמה של גרמניה על פורטוגל, שב רוזן לגרמניה ונשלח לכהן כשגריר גרמניה בהולנד. בתחילת 1920 בקשו בגרמניה למנותו לשגריר גרמניה במדריד, אולם ממשלת ספרד סירבה לקבלו. במאי 1921 מונה לשר החוץ של גרמניה, תפקיד בו החזיק עד התפטרות בממשלה באוקטובר 1921.
סופיה, דוכסית בבוואריה

ביוגרפיה

סופיה נולדה ב-28 באוקטובר 1967 במינכן, לנסיך מקס, דוכס בבוואריה, בנו של אלברכט, דוכס בוואריה, ולנסיכה אליזבת, דוכסית בבוואריה, בתם של קרל לודוויג דגלאס ואוטורה מריה האס-היי.
סופיה בילתה את שנות ילדותה יחד עם משפחתה בקרוט, ובין השנים 1978–1980 למדה בבית הספר האנגלי בהייליגנשטאדט. לאחר מכן היא למדה בבית הספר התיכון בארמון הוהנבורג, לנגריז, ולאחר מכן למדה באוניברסיטה הקתולית של אייכשטט-אינגולשטאדט, שם למדה היסטוריה, ספרות וספרות אנגלית.
ב-3 ביולי 1993 התחתנה סופיה עם אלויס, נסיך הכתר של ליכטנשטיין, בנו של הנס אדם השני, נסיך ליכטנשטיין. לאחר חתונתם התגוורו השניים בלונדון, ובשנת 1996 עברו לגור בוואדוז.
בשנת 2003 התגלה אצל סופיה מנינגיומה, אולם היא התאוששה מכך.
בשנת 2006 הקימה סופיה קרן המיועדת לתת לנשים שנכנסו להריון לא מתוכנן, נקודת מבט חיובית יותר על עצמן ועל ילדן. בשנת 2015 נבחרה סופיה לנשיאת הכבוד של הצלב האדום בליכטנשטיין.
אביה הנסיך מקס, דוכס בבוואריה אמור לרשת את ראשות בית ויטלסבאך לאחר מות דודה פרנץ, דוכס בוואריה, וכן הוא אמור לרשת את זכות הטענה לכתר הבריטי, שאותו תירש סופיה אחריו.
ועידת ברלין

ועידת ברלין (מוכרת גם בשם ועידת קונגו או בגרמנית: Kongokonferenz) היא ועידה שהתקיימה בעיר ברלין שבקיסרות הגרמנית בשנים 1884–1885, במטרה להסדיר את הקולוניאליזם האירופאי והמסחר ביבשת אפריקה במהלך תקופת האימפריאליזם החדש.
הוועידה נערכה בעקבות בקשת פורטוגל ואורגנה על ידי אוטו פון ביסמרק, הקאנצלר הראשון של הקיסרות הגרמנית.

רקע

בשנות ה-70 וה-80 של המאה ה-19, גבר העניין האירופאי ביבשת אפריקה באופן דרמטי. מיפויו של נהר קונגו על ידי הנרי מורטון סטנלי בין השנים 1874-1877, הסירה את ה"טרה אינקוגניטה" (ארץ הלא נודע) האחרון מהמפות האירופאיות של היבשת. ב-1876, לאופולד השני, מלך בלגיה, ייסד את אגודת אפריקה הבינלאומית. האגודה קבעה לעצמה מטרה לחקור ול"תרבת" את היבשת ואת יושביה. ב-1878 הזמין לאופולד את סטנלי להצטרף לאגודה. באותה שנה, הוקמה "אגודת קונגו הבינלאומית" שהחליפה התארגנות דומה שהייתה חלק מאגודת אפריקה הבינלאומית. לאגודה החדשה היו אומנם שאיפות כלכליות יותר, אך היא עדיין הייתה קשורה להתארגנות שקדמה לה. לאופולד שיחד בסתר את המשקיעים הזרים באגודת קונגו, ועל ידי כך היא קיבלה על עצמה שאיפות אימפריאליסטיות, כאשר אגודת אפריקה שירתה בעיקר מטרות פילנתרופיות.
בין 1879 ל-1884, סטנלי חזר לקונגו, אך הפעם לא כעיתונאי, אלא כשליח של לאופולד עם משימה סודית להקים מדינה בקונגו, אשר לימים תיקרא בשם "מדינת קונגו החופשית". באותה העת, קצין חיל הים הצרפתי פייר דה ברזה ערך מסע לעיר ברזוויל שזה אך נוסדה (כיום עיר הבירה של הרפובליקה של קונגו), וב-1881 הניף שם את דגל צרפת. פורטוגל, אשר גם תבעה זכויות על האזור בעקבות בריתות ישנות עם ממלכת קונגו, כרתה אמנה חדשה ב-26 בפברואר 1884 עם הממלכה המאוחדת במטרה לחסום את גישתה של אגודת קונגו לאוקיינוס האטלנטי.
באותו הזמן, מדינות אירופאיות נוספות ניסו להשיג דריסת רגל באפריקה. צרפת כבשה את תוניסיה ואת השטח בו נמצאת כיום הרפובליקה של קונגו ב-1881 (ותרמה בכך להחלטת איטליה להצטרף לברית המשולשת), ואת גינאה ב-1884. בריטניה כבשה את מצרים ב-1882, שנשלטה רשמית על ידי האימפריה העות'מאנית, ושלטה מצידה על סודאן וחלקים מסומליה.

הוועידה

ליאופולד השני הצליח לשכנע את גרמניה וצרפת שמסחר משותף באפריקה הוא אינטרס של כל שלוש המעצמות. ביוזמת פורטוגל, אוטו פון ביסמרק, הקאנצלר הגרמני, קרא לנציגי האימפריה האוסטרו הונגרית, בלגיה, דנמרק, צרפת, בריטניה, איטליה, הולנד, פורטוגל, רוסיה, ספרד, שוודיה-נורווגיה (מאוחדות עד 1905), האימפריה העות'מאנית וארצות הברית לקחת חלק בוועידת ברלין כדי לגבש מדיניות מוסכמת בסוגיה. למרות זאת, ארצות הברית החליטה שלא לקחת חלק בוועידה.

עקרון המשילות

החלטה זו קבעה כי המדינות החתומות יוכלו לשלוט בקולוניות רק אם הן באמת החזיקו בהן, במילים אחרות רק אם הן כרתו בריתות עם ראשי שבטים מקומיים, הניפו את דיגלם שם או הקימו מנהל בשטח לשלטון באמצעות כוח משטרה לשמירה על הסדר. שליטי הקולוניה צריכים לעשות שימוש בכלכלתה. אם המעצמה ששלטה בקולוניה לא הייתה מבצעת זאת, המעצמות האחרות יכלו לקבל חזקה על השטח.
מלחמת האופיום השנייה

רקע

בשנות החמישים של המאה ה-19 חלה האצה משמעותית בגידול השוק הקפיטליסטי באירופה. מטרותיהן העיקריות של המעצמות הקפיטליסטיות היו הרחבת קשרי המסחר שלהן עם הארצות שמעבר לים, והקמת קולוניות חדשות בארצות אסיה ואפריקה. מטרות משותפות אלו עמדו גם בראש מעייניהן של צרפת, בריטניה וארצות הברית, ששאפו להרחיב את זכויות הסחר שלהן בסין.
אולם חצר הקיסרות הסינית, תחת שלטון שושלת צ'ינג, דחתה את דרישותיהן של המעצמות המערביות.

תחילת המלחמה

ב־8 באוקטובר 1856 פשטו כוחות שיטור סיניים על האוניה החץ, ספינה בבעלות סינית אשר הייתה רשומה בהונג קונג והניפה דגל בריטי, עקב חשד שהאוניה הייתה מעורבת בשוד-ים, הברחה וסחר באופיום שהוצא זה מכבר אל מחוץ לחוק בסין. על הספינה נתפסו ונאסרו 12 אנשי צוות. תקרית זו נזכרה בהיסטוריה בשם תקרית החץ ומכאן קיבלה המלחמה את שמה השני (למרות שיש הטוענים כי הספינה לא הניפה דגל בריטי ושעובדה זו הומצאה בדיעבד כדי להצדיק את פלישת הבריטים לסין).
הבריטים, שראו בפשיטה על ספינה בריטית עילה למלחמה, הגיבו במהרה על העלבון בהתקיפם את גואנגג'ואו מנהר הפנינה. שליטם של מחוזות גואנגדונג וגואנשי הורה לחייליו לא להתנגד בכח לחיילים הפולשים. לאחר שכבשו את המבצר המגן על גואנגג'ואו, החלו הבריטים תוקפים את העיר עצמה. ספינות מלחמה אמריקאיות הפגיזו את העיר בטענה שהן "מגינות" על אזרחיה. למרות הוראת שליט המחוז החלו אזרחי העיר, ואיתם גם החיילים, להתנגד לפולשים והדפו אותם דרומית לעיירה הקטנה חוּמֶן.
ממשלת בריטניה, בראותה את המתרחש בעקבות תקרית החץ, החליטה להקים ברית צבאית עם צרפת, ארצות הברית ורוסיה. צרפת, ראשונת המצטרפות לקואליציה, הסבירה את הצטרפותה בהוצאתו להורג של כומר צרפתי על ידי שלטונות מחוז גואנשי. ארצות הברית ורוסיה הסכימו להצטרף כתומכות בבריטניה בהבינן את הרווח הצפוי להן אם ינצחו במלחמה. ארצות הברית ורוסיה אמנם לא שלחו צבא לעזרת בריטניה וצרפת, אך הן תמכו במלחמה בעיקר בהציען צוותי תכנון שישבו בהונג קונג ועזרו לבריטים ולצרפתים לתכנן את ההתקפה על סין.
הכוחות הבריטיים והצרפתיים, תחת פיקודו של האדמירל מייקל סימור, תקפו וכבשו את גואנגג'ואו בקרב קנטון בסוף שנת 1857, הכניעו את ראש המחוז ועצרו את יה מינגשן, שליט המחוזות. ועדה משותפת לבריטים ולצרפתים החליטה להשאיר בתפקידו את ראש מחוז גואנגג'ואו, בו-גוי, כדי להשליט סדר במחוז לטובת שליטיו החדשים. זה היה המקרה הראשון בהיסטוריה של סין שבו הוקם משטר בובות במדינה. שלטונה הקולוניאלי של הברית הבריטית-צרפתית נמשך והתקיים במחוז גואנגג'ואו עד כארבע שנים משנת הכיבוש.
בשנת 1858 המשיכו כוחות הקואליציה צפונה במסע התקפות לאורך חופי המדינה, וכבשו את טיינצין (כיום טיאנג'ין) בחודש מאי של אותה השנה.

המשך המלחמה

ב־1859, לאחר שסין סירבה לאפשר לנציגי המעצמות להתמקם בבייג'ינג, תקף כח ימי בריטי בפיקודו של אדמירל ג'יימס הופ את המבצרים המגינים על נהר הפטו. אולם הכח נהדף ונפגע קשות והצליח לסגת תחת סיוע באש של שייטת ספינות מלחמה אמריקאית.
בשנת 1860 התארגן הכח הבריטי-צרפתי מחדש בהונג קונג לתקיפת היבשת. הכח נחת בפיי טאנג ב־1 באוגוסט, וכבש בהצלחה את המבצר בטאקו ב־21 באוגוסט. ב־26 באוגוסט הגיע הכח המשולב לבייג'ינג וכבש אותה ב־6 באוקטובר. הקיסר הסיני שיאנפנג, מינה את אחיו להיות אחראי למשא ומתן עם הכוחות המערביים וברח לארמון הקיץ שבצ'נגדה, כ-250 קילומטרים צפונית מזרחית לבייג'ינג. חיילי הקואליציה העלו באש את ארמון הקיץ בבייג'ינג כמו גם את ארמון הקיץ הישן (שנהרס לגמרי בהתקפה) וכבשו סופית את בייג'ינג.