google/wiki40b huggingface dataset:
מרדכי רוביו

הרב מרדכי רוביו (נפטר תקמ"ג, 1783) היה ראש הרבנים בחברון.

תולדותיו

נולד בירושלים והשתקע בחברון. בחברון שימש כראש אב הדין וכראש הרבנים. כן עמד בראש הישיבות "חסד לאברהם ואמת ליעקב" בעיר. נסע לטורקיה בשליחות הקהילה לאיסוף כספים. 
ספרו שו"ת שמן המר (ראשי התיבות – שאלות מן הרב מרדכי רוביו), יצא אחרי פטירתו. בהסכמת הרב יום טוב אלגאזי ורבני חברון. 
בנו רבי אברהם גם הוא היה מרבני חברון, הוציא לאור את ספרי אביו, ונישא לבתו של רבי אברהם גרשון מקיטוב, גיס הבעש"ט.

היתר המכירה

בספרו שמן המור, עונה הרב רוביו לשאלת אחד מיהודי חברון, לקראת שנת השמיטה:
איש ישראל אשר קנה לו כרם בחברון ת"ו (תבנה ותכונן).... ואי לזאת שאול שאל האיש מה משפט ותקון יבחר לו להתנהג בו בשנת השמיטה כדי שלא תהא מכשילו עבודת הגוי אשר הוא חורש ומזמר בארץ אשר לו בשנה ההיא שנת השמיטה? יורנו המורה ויבא שכמ"ה [שכרו מן השמים].
 
בתשובה לשאלה, עונה הרב רוביו שיוכל למכור לגוי את הכרם ערב שנת השמיטה, וכך יהיה פטור בעל הכרם היהודי מאיסור העבודות של ששנת השמיטה בשדהו שלו. לגבי האיסור ההלכתי של לא תחנם ענה הרב רוביו, שהוא אינו קיים במצב הנוכחי דאז, שכל הקרעות שייכות למעשה לשליט העותמאני ("המלך ירום הודו"), והם רק בחכירה אצל הבעלים. 
תשובתו זו, הייתה למעשה התשובה הראשונה בספרות ההלכה שהתירה במפורש את המכירה לגוי, כפתרון לבעיית עבודת היהודים בשדותיהם בשנת השמיטה.
עם חיפוש היתר לעבודת היהודים, עם תחילת ההתיישבות היהודית בארץ ישראל בסוף המאה ה-19, חיפשו רבני חובבי ציון את הספר "שו"ת שמן המר" בו פורסם ההיתר, הספר שהיה נדיר במזרח אירופה הובא לפניהם מברלין לאחר מלאכת איתור.
מיכלובו

היסטוריה

בתחילה נוסד במקום כפר בשם נייזבודקה, ובמחצית הראשונה של המאה ה-19 ואחר כך נוסף לה השם "מיכלובו" על שם בעליה האציל סוורין מיכלובסקי. מיכלובסקי פיתח במקום תעשיית טקסטיל והביא אליה גרמנים רבים, שהיו הרוב באוכלוסייה עד מלחמת העולם השנייה, וגם כמות גדולה של יהודים.
במלחמת העולם הראשונה השלטון של רוסיה הקיסרית פינה מפעלים רבים באזור בגלל קרבתם לחזית לפרוורי מוסקבה, מה שהוביל לפיחות באוכלוסייה. לאחר שהעיירה סופחה ב-1939 לברית המועצות בהתאם להסכם ריבנטרופ-מולוטוב, הסובייטים העבירו לגרמניה הנאצית את התושבים הגרמנים בעיירה.
מיכלובו קיבלה זכויות עירוניות באופן רשמי ב-2009.

לפני מלחמת העולם הראשונה

היהודים הראשונים אשר גרו בעיר התיישבו בה במחצית של המאה ה-19 (למרות איסור רשמי על ישיבתם, על סמך התחייבות קודמת של הגרמנים). איסור זה בוטל רק ב-1903.
בשלהי המאה הזו, הגיע מספר היהודים בה ליותר מאלף ואף היו ביניהם כמה משפחות של תעשייני טקסטיל גדולים. יהודים רבים מהעיר התפרנסו כשכירים במפעלי טקסטיל אלו, או עבדו בייצור ותחזוקה של הציוד המכני.
לצד מפעלים אלו, במיכלובו היו בתי מלאכה קטנים של יהודים. כמו כן, בין המאה ה-19 למאה ה-20, הצטמצמו הרווחים בענף הטקסטיל עקב עליית הגרמנים לשלטון, וסגירתם של מפעלי טקסטיל רבים. כשהגרמנים עזבו את העיר, היהודים החזיקו מעמד ושכללו את הציוד ואת שיטות הייצור, ואף הפכו ל"מעצמת ענק". בשנת 1906 נקלע ענף הטקסטיל של מיכלובו לשפל עקב ריחוקה ממסילת הברזל אשר היוותה פלטפורמת שינוע והובלה של חומרי טקסטיל מן המפעל ואליו.
מרכזי תעשייה אחרים במחוז ביאליסטוק התפתחו במהירות ודחקו אותה ממעמדה. לצד תעשייני טקסטיל פעלו גם סוחרים זעירים: סנדלרים, חייטים, נפחים, פחחים, נגרים, מסגרים, קצבים, אופים, עגלונים ואחרים.
במאה ה-19 ובראשית המאה ה-20 היו המסחר והמלאכה בעיירה בידיים יהודיות.

בימי מלחמת העולם השנייה

בערב מלחמת העולם השנייה ישבו בעיר כ-730 יהודים. ב-17 בספטמבר 1939 נכנס למיכולובו הצבא האדום והונהג בה משטר סובייטי. מפעלי הייצור והחנויות הגדולות הולאמו, ובעקבותיהם נסגרו גם העסקים הקטנים שפעלו קודם לכן. בתקופת השלטון הסובייטי לא הייתה אבטלה. כל תושבי העיירה, יהודים כלא יהודים, שובצו בעבודות כאלה או אחרות. הילדים ללא הבדל דת ולאום למדו בבית ספר יסודי כללי על פי תוכנית הלימודים הסובייטית. זמן קצר לפני הכיבוש הגרמני כ-20 יהודים, בעיקר בעלי המפעלים ומשפחותיהם, גורשו על ידי השלטונות לכפר קרגסוק  במחוז טומסק בסיביר.
ב-27 ביוני 1941, ימים אחדים לאחר תחילת מבצע ברברוסה, כבשו הנאצים את מיכלובו. כעבור זמן קצר המושל הצבאי הגרמני הטיל שורת מגבלות על היהודים והם כונסו בגטו צפוף ומגודר. הגטו מנה 1,500 יהודים, כולל מאות מגורשים שהועברו מזבלודוב הקרובה. כעבור כמה זמן השליטה הועברה למושל אזרחי שביטל את הגטו והתיר ליהודים לחזור לבתיהם, אך רבים מהם גילו שבינתיים פולנים השתלטו על בתיהם והם נותרו חסרי בית. בהמשך היהודים חויבו לבצע עבודות כפייה ובשלב מאוחר יותר, ייתכן שבאוגוסט 1942, הוקם הגטו מחדש.
ב-2 בנובמבר 1942 הגיעה לגטו יחידה של האס אס והעבירה את היהודים למחנה מעבר שהוקם בבסיס נטוש של צבא פולין ליד ביאליסטוק; הם שהו במחנה מספר שבועות ולאחר מכן גורשו למחנה ההשמדה טרבלינקה. בחודשים שלאחר חיסול הגטו כוחות גרמנים המשיכו לסרוק את האזור בחיפוש אחר נמלטים והוציאו להורג את אלו שנמצאו, ובכל זאת יהודים מעטים הצליחו לשרוד והצטרפו לפרטיזנים באזור.
דימיטר פטקוב

ביוגרפיה

פטקוב לחם בשורות צבא האימפריה הרוסית במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) ובכלל זה בקרב על מעבר שיפקה. במהלך המלחמה נפצע ואיבד את ידו השמאלית. בין 1888 ל-1893 כיהן כראש עיריית סופיה ובתקופתו עברה העיר תנופת פיתוח נרחבת. הוא כיהן כחבר הפרלמנט הבולגרי, בהמשך גם כיושב ראשו ובדצמבר 1893 מונה לשר לעבודות ציבוריות ותקשורת בממשלתו של סטפן סטאמבולוב. הוא כיהן כשר הפנים והשר לעבודות ציבוריות ותקשורת בממשלתו השנייה של ראצ'ו פטרוב. לאחר סיום תפקידו של פטרוב, מינה אותו הנסיך פרדיננד הראשון לראש ממשלת בולגריה. בנוסף, כיהן פטקוב גם בתפקיד שר הפנים והשר לעבודות ציבוריות ותקשורת. ב-11 במרץ 1907 נורה דימיטר פטקוב למוות בידי מתנקש. הרוצח נלכד והוצא להורג בתלייה.

משפחתו

פטקוב נישא לאקתרינה ריזובה (1869–1937), ולזוג נולדו ארבעה ילדים, שתי בנות ושני בנים. בנו, פטקו פטקוב (1891–1924), שכיהן כחבר פרלמנט מטעם מפלגת האיכרים הבולגרית, נרצח בכדורי מתנקש אשר פעל בשליחות משטרו של אלכסנדר צאנקוב. בנו השני ניקולה פטקוב, שהיה ממנהיגי מפלגת האיכרים וחבר בחזית המולדת הבולגרית, הוצא להורג בידי הקומוניסטים, במהלך מסע השתלטותם האלים על בולגריה.
בוניפאצ'ו, רוזן סבויה

ביוגרפיה

בוניפאצ'ו נולד בשנת 1245 בשיאמברי, לאמדאו הרביעי, רוזן סבויה ולססיל מבו, בתם של בארה הראשון, הלורד של בו וסיביל ד'אנדוז.
בשנת 1253 מת אביו אמדאו הרביעי, רוזן סבויה, ובוניפאצ'ו עלה לשלטון במקומו. אולם מכיוון שהיה קטין, שימשו אמו ססיל מבו ודודו טומאסו השני, רוזן סבויה כעוצרי הרוזנות. דודיו האחרים ניסו בתחילה לחלק את הרוזנות ביניהם, אולם לבסוף הוסכם להמשיך עם ההחלטה שהתקבלה בשנת 1234, ולפיה הם ישלטו על נחלות כחלק מהרוזנות, ואף התווספו להם עוד נחלות כפיצוי. בשנת 1259 מת דודו טומאסו השני, רוזן סבויה, ואמו נשארה עוצרת הרוזנות לבדה.
בוניפאצ'יו ניהל כמה מערכות בפלנדריה ובפיימונטה, אולם לא נחל בהם הצלחה. בספטמבר 1262 הביע ראול השני, רוזן ז'נבה את נאמנותו בפני בוניפאצ'ו. ב-7 ביוני 1263 נהרג בוניפאצ'ו בקרב בטורינו, ודודו פייטרו השני, רוזן סבויה עלה לשלטון במקומו.
אשף נגישות

אשף נגישות הוא כלי המובנה במערכת ההפעלה של המחשב ותפקידו הוא להקל את השימוש בכלל הכלי הנגישות (התאמה עבור אנשים עם לקות) המובנים במערכת ההפעלה. מעבר לסיוע שהאשף נותן לאנשים עם לקויות, הוא מקל את הערכת העמידה בתקני נגישות המוכתבת על ידי חוקים ותקנות של ארגונים שונים. לדוגמה, החוק המכונה Telecommunication Act (1984) המכתיב את תנאי נגישות המחשבים המותרים לקנייה בידי מוסדות ממשלתיים אמריקניים.

מבנה כללי

אשף נגישות פשוט יכול להיות תיקיית מחשב עם צלמיות קיצורי דרך לכלי הנגישות המובנים במחשב או תיבת דו-שיח עם הסברים ומתגי הפעלה לכלים אלה. אשף מסובך יותר עשוי להיות תיקיה המכילה צלמיות קיצור דרך לתיבות דו-שיח, לכלים עצמם ותת תיקיות המכילות גם הן צלמיות קיצורי דרך לתיבות דו-שיח ולכלים עצמם. במקרה שיש באשף מספר תת-תיקיות או מספר תיבות דו-שיח, הן מאגדות את הגישה לכלי הנגישות או לפי סוג הלקות של המשתמש הפוטנציאלי (למשל, תיקייה אחת עבור כבדי ראייה, אחרת עבור כבדי שמיעה וכיוצא בזה) או לפי החלקים של המחשב שאת פעולתם הם משנים (תיבת דו-שיח אחת עבור שינויים בתצוגת המסך, שנייה עבור שינויים בתפקוד המקלדת, שלישית עבור העכבר, רביעית עבור כרטיס הקול וכיוצא בזה).
על פי רוב אשף הנגישות לא יאפשר גישה למאה אחוז מכלי הנגישות המובנים במערכת ההפעלה אלא רק לקבוצה גדולה מתוכם. לדוגמה, אשפי הנגישות של מערכות ההפעלה Windows אינם מכילים גישה נוחה למכוונן הרזולוציה (הפרדה, גודל תמונה) של המסך, למרות שההגדלה עבור כבדי ראייה בעזרת מכוון זה, עשויה להיות נוחה יותר מהשימוש בתוכנת ההגדלה המובנת שהאשף מפנה אליה. סיבה אפשריות אחת לזה שלא אל כל כלי הנגישות האשף מפנה את המשתמש היא שלא כל כלי הנגישות עוצבו בכוונה תחילה ככלי נגישות (כלים לייעול שימוש על ידי אנשים עם לקות). חלק מהכלים האלה עוצבו למטרות אחרות והתגלו בדיעבד כמועילים גם לנגישות. על כן היצרן לא היה מודע להיותם כלי נגישות כאשר הוא סידר את אשף הנגישות. סיבה אפשרית אחרת היא שמבין שני כלי נגישות מובנים בעלי פעולה דומה, היצרן עשוי להעדיף דווקא כלי אחד.
פרמיום

היסטוריה

הפרמיום זוהה על ידי קבוצת חוקרים בראשות אלברט גיורסו בשנת 1952 באתר שבו פוצצה פצצת המימן הראשונה, וקיבל את שמו על שם הפיזיקאי הדגול אנריקו פרמי, אבי הכור הגרעיני. האיזוטופ שזיהו החוקרים היה ²⁵⁵Fm, אשר נוצר לאחר התנגשות של ²³⁸U עם 17 נייטרונים בטמפרטורה ולחץ גבוהים.

מאפיינים

מכיוון שעד כה הצליחו להפיק רק כמויות קטנות של פרמיום, מעט ידוע עליו. הפרמיום נמצא באתרים שבוצע בהם פיצוץ תרמו-גרעיני, שכן בעת פיצוץ כגון זה נוצרים התנאים שגורמים להיווצרותו בשרשרת של תגובות גרעיניות. לפרמיום אין שימוש מלבד לצורכי מחקר.
כיום ידועים 17 איזוטופים של פרמיום, שהיציב מביניהם הוא ²⁵⁷Fm, שזמן מחצית חייו הוא 100 ימים. איזוטופים יציבים אחרים הם ²⁵³Fm עם זמן מחצית חיים של 3 ימים, ²⁵²Fm עם זמן מחצית חיים של 25.4 שעות, ו-²⁵⁵Fm עם זמן מחצית חיים של 20 שעות. שאר האיזוטופים שלו, הנמצאים בטווח בין ²⁴²Fm ל-²⁵⁹Fm, יציבים פחות, וזמנם מחצית חייהם לרוב אינו עולה על 3 דקות.
אינה מיימן קיטרוסקי

ביוגרפיה

אינה מיימן נולדה בשם אינה פוקסון למשפחה יהודית במוסקבה, סיימה לימודי שפה אנגלית באוניברסיטה הלינגוויסטית של מוסקבה, שם עבדה במשך שנים רבות בהוראת השפה האנגלית. בהמשך כתבה דוקטורט ושני ספרי לימוד: אנגלית כשפה זרה שנייה (רוסית- Английский язык как второй иностранный) ואנגלית עכשווית (רוסית- Современный английский язык) אשר שימשו במספר אוניברסיטאות בברית המועצות. מיימן גם תרגמה מאנגלית לרוסית. מיימן נישאה לנחום קיטרוסקי, ונולד להם בן. נישואין אלה הסתיימו לאחר מספר שנים בגירושין.

מאבק לעלייה

בשנת 1977 מיימן ביקשה אשרת יציאה, אולם אחרי שנתיים של המתנה, היא סורבה. בשנת 1981 נישאה בשנית למסורב העלייה ופעיל זכויות האדם פרופ' נחום מיימן (רוסית- Нау́м Ната́нович Ме́йман), והחלה גם היא להיות פעילה בתחום זכויות האדם. החלה ללמד רוסית גם אזרחים זרים, כולל עובדי שגרירות ארצות הברית. הזוג היה תחת עינו הפקוחה של הק.ג.ב., אשר גם ניתק את הטלפון בביתם וביצע בו חיפוש.
בשנת 1983 היא אובחנה כחולת סרטן בצווארה. המחלה התקדמה במהירות, והיא עברה כמה ניתוחים תוך כשנה וחצי. בעלה פעל רבות כדי לאפשר לאשתו לצאת לחו"ל לקבלת טיפול. מיימן הצטרפה לקבוצה של חולי סרטן "סרובניקים". הקמפיין לעזרתה הואץ בהדרגה, והצטרפו אליו פוליטיקאים ידועים ובהם סנטורים אמריקאים כמו גארי הארט ופול סיימון, ולבסוף קיבלה ויזת יציאה. מיימן נפגשה עם הרבה אנשים בחו"ל והעניקה ראיונות לטלוויזיה. 
אינה מיימן נפטרה כמה שבועות לאחר שהגיעה לטיפולים בארצות הברית, אולם בעלה לא הורשה להגיע להלווייתה.בעלה נחום מיימן נפטר בתל אביב ב-2001 ובנה מהנישואים הראשוניים לוי (גם כן מסורב עלייה) ושבעת נכדיה מתגוררים בישראל משנת 1987.

הנצחה

סטודנטית אמריקנית בשם ליסה פול, אשר התרשמה מאוד מאינה מיימן, שבתה רעב במשך 25 ימים כדי למשוך תשומת לב למקרה שלה. 25 שנה מאוחר יותר, כתבה ליסה פול את הספר אודות המקרה: "Swimming in the Daylight: An American Student, a Soviet-Jewish Dissident, and the Gift of Hope".
אוניברסיטת מינסוטה מעניקה מלגה במסגרת התוכנית לזכויות אדם במרכז לחקר השואה על שמה של מיימן קיטרוסקי.
יאסין בנזיה

קריירת מועדונים

בעקבות קמפיין גביע העולם בכדורגל עד גיל 17 לשנת 2011 בנזיה חתם ב-27 באוקטובר 2011 על חוזה לשלוש שנים בשורותיה של קבוצת אולימפיק ליון. בנזיה ערך את הופעת הבכורה שלו במדיה ב-20 במאי 2012 במשחק ליגה נגד ניס.
ב-31 באוגוסט 2015 חתם בנזיה בליל.

נבחרת אלג'יריה

בינואר 2016 נשיא ההתאחדות לכדורגל באלג'יריה נתן את האפשרות לבנזיה לשחק עבור הארץ שבה נולד או עבור אלג'יריה עקב מוצאו. בחודש מרץ פיפ"א אישרה את בקשתו לבחור לשחק עבור נבחרת אלג'יריה. ב-26 במרץ רשם את הופעתו הראשונה במדים הלאומיים נגד נבחרת אתיופיה במסגרת מוקדמות הגביע אפריקה לאומות 2017. את שערו הראשון כבש ב-2 ביוני נגד נבחרת סיישל.
הלחישה הרועמת

תקציר העלילה

מרתה דובי (שירלי מקלין) וקארן רייט (אודרי הפבורן) הן חברות מגיל 17 שבו החלו ללמוד בקולג' להוראה. לאחר סיום הלימודים הן פתחו בעיירה קטנה, פנימייה קטנה לעשרים ילדות שם הן מורות ומנהלות. אתם נמצאת גם לילי (מרים הופקינס), דודתה של מרתה. שחקנית מתוסכלת ועצבנית המשמשת כמורה בפנימייה.
הסרט מתחיל בקבלת פנים בפנימייה למשפחות התלמידות. שתי תלמידות מנגנות סונטה של מוצרט בארבע ידיים ולאחר מכן מתכבדים בני המשפחות בכיבוד עשיר. בין האורחים מתבלטת גב' אמליה טילפורד (פיי ביינטר) שנכדתה מרי (קארן בלקין) לומדת בפנימייה. גב' טילפורד היא אישה אמידה ובעלת קשרים פוליטיים חזקים בעיירה. על פיה יקום וייפול דבר.
מרי היא ילדה מפונקת, מניפולטיביות ובעלת תכונות של בריונות. לאחר שהיא מגלה צמיד גנוב אצל התלמידה רוזלי היא סוחטת אותה שתגלה זאת אלא אם תענה לכל בקשה שלה.
קארן מאורסת לג'ו קארדין (ג'יימס גארנר), גינקולוג מצליח, קרוב משפחה של גב' טילפורד והם עומדים להתחתן.
קארן מענישה את מרי לאחר שתפסה אותה בשקר והיא מחליטה לנקום. לאחר שהאזינה לשיחה בין מרתה לדודתה על זה שאיננה מתעניינת בגברים וראתה נשיקה ידידותית וחטופה בין מרתה וקארן, היא מחליטה לפעול. בעת נסיעה במכונית של סבתה היא אומרת לה שברצונה לומר לה דבר נורא אבל רק בלחישה. היא לוחשת על אזנה של גב' טילפורד את הסוד הנורא שהיא יודעת על מרתה וקארן (הלחישה הרועמת). פניה הנדהמות של גב' טילפורד מביעות הכל. מרי מגייסת לטובתה את רוזלי ושניהן טוענות שראו את מרתה וקארן במצב אינטימי (ללא פירוט). כדור השלג מתחיל להתגלגל במהירות. בהשפעתה של גב' טילפורד מוציאים כל ההורים את בנותיהם מהפנימייה. מרתה וקארן תובעות את גב' טילפורד על הוצאת דיבה אך תביעתן נכשלת. הן מוחרמות בעיירה ונהגים הנוסעים בכביש הסמוך שולחים לעומתן תנועות מגונות.
קארן שואלת את ג'ו אם הוא מאמין שההאשמות נגדן אינן נכונות. הוא עונה כי אכן הוא חושב כך אבל אומר זאת בקול רפה, דבר שמספיק לקארן להחליט לנתק את הקשרים אתו.
לבסוף מוצאת אמה של רוזלי את הצמיד הגנוב. רוזלי נשברת ומספרת על כך שמרי סחטה אותה בגלל זה לתת עדות שקר נגד המורות. היא מודיעה זאת לגב' טילפורד וזו ממהרת לפנימייה, מתנצלת ומבקשת לפצות את מרתה וקארן על הנזקים שנגרמו להן, אבל זה מאוחר מדי.
קארן מציעה למרתה לעבור למקום אחר ולהתחיל מחדש אבל מרתה מסרבת בטענה שהפרשה תרדוף אחריהן לכל מקום. מרתה נשברת ומתוודה לפני קארן הנדהמת כי בעקבות הפרשה הבינה כי אהבה אותה אהבת נשים מרגע שהכירה אותה אבל הדחיקה את הרגש הזה ולא הייתה מודעת לו וכי היא מצטערת שהרסה להם את החיים.
מרתה בורחת לחדרה וקארן יוצאת לטייל בשבילי הפנימייה. כאשר היא רוצה לפתוח את דלתה של מרתה ולשוחח אותה היא מוצאת אותה נעולה. היא פורצת בכוח את הדלת ומוצאת את מרתה תלויה.
הסצנה האחרונה היא ההלוויה של מרתה שבסיומה עוזבת קארן את בית הקברות כשג'ון מתבונן בה מרחוק.
חיים מרין

ביוגרפיה

במהלך השנים שימש מרין כתסריטאי של מספר סרטי קולנוע. בשנת 1982 כתב את תסריט הסרט "מתחת לאף". בשנת 1987 כתב את תסריט הסרט "אבא גנוב", בכיכובם של יהודה ברקן ואלונה קמחי. בשנת 1991 שב לשמש כתסריטאי בסרט ההמשך "אבא גנוב 3". 
בשנת 1991 שימש כתסריטאי הסרט "מעבר לים", על תסריט הסרט זכה בפרס אופיר בקטגוריית התסריט הטוב ביותר. בשנת 1994 כתב את תסריט הסרט "מקס ומוריס", שהיה כמעין סרט המשך של "מתחת לאף", שנכתב גם כן על ידי מרין.
בשנת 2000 כתב את תסריט הסרט "הבולשת חוקרת". בשנת 2005 שימש כתסריטאי הסרט "לרקוד", בכיכובם של אלון אבוטבול, יובל סגל ומיטל דוהן. בשנת 2006 שימש כתסריטאי הסרט "אין לה אלוהים". 
כמו כן, הוא שימש כתסריטאי של סדרות טלוויזיה, כמו: "מעורב ירושלמי" ו"בר מצווה".
הוא כתב מספר מחזות, כמו: "אוטובוס 92" בתיאטרון הסימטה, "סורגים" (עם איציק ויינגרטן) בבימויו של עודד קוטלר, "ביער ביער" בתיאטרון תמונע, "חיי נישואים" (עם גדליה בסר) בתיאטרון חיפה, הוא עיבד לעברית את המחזה "רחוב" מאת ג'ים קרטרייט שהוצג בתיאטרון צוותא במסגרת פסטיבל עתיד התיאטרון והשתתפו בו בוגרי הסטודיו "הדרך" בניהולו של אייל כהן, וכן כתב את המחזה "יום הולדת שמח", שנוצר בהשראת שלושה ספרים מאת אנטון צ'כוב, והוצג בתיאטרון יפו. 
כמו כן, הוא כתב את המחזות "בונקר" שהוצג בתיאטרון הבימה, "יהודית" בתיאטרונטו, "הדנטיסט" שהוצג בפסטיבל אישה יוצרת חולון, וכן את המחזה "The Dentist".
בתו היא הסופרת, המבקרת וחוקרת הספרות תמר מרין.
יזהר כהן (שחיין)

ביוגרפיה

כהן נולד בקיבוץ דגניה א'. הוא איבד את ראייתו בשנת 1985, בעת ששרת בצה"ל כקצין הנדסה. בעת פינוי שדה מוקשים בצפון מדינת ישראל, סמוך לגבול עם לבנון, התפוצץ  מוקש בסמוך לו, ורסיסים חדרו לתוך גלגלי עיניו. לאחר אובדן ראייתו הוא החל לעסוק בבית הלוחם בתל אביב בספורט נכים במקצוע השחייה. הוא שחה במהלך הקריירה שלו בכל סגנונות השחייה (חזה, פרפר, גב וסגנון חופשי) משנת 1987 הוא לוקח חלק בתחרויות בינלאומיות, בהן שש אולימפיאדות הנכים שהתקיימו בין 1988 ל-2008. עד לשנת 2004 הוא השתתף בארבע אליפויות עולם ושמונה אליפויות אירופה.
כהן השתתף לראשונה באליפות אירופה שנערכה במוסקבה בשנת 1987 וזכה בה בארבע מדליות זהב.

אולימפיאדת השיא

באולימפיאדת הנכים סיאול (1988) הוא זכה ב-4 מדליות, מהן שלוש מדליות זהב ומדליית כסף אחת. מדליות זהב במשחה ל-50 מטר חופשי, במשחה ל-100 מטר חופשי ובמשחה ל-50 מטר חזה בשיא עולם חדש של 36.79 שניות, השיא הנוכחי. מדליית כסף בשמחה ל-100 מטר חזה.
באולימפיאדת הנכים ברצלונה (1992) זכה כהן במדליית ארד במשחה ל-50 מטר חופשי.
באולימפיאדת הנכים אטלנטה (1996) זכה כהן במדליית כסף במשחה ל-50 מטר חופשי. 
במשחקים הפאראלימפיים בייג'ינג (2008) נבחר כהן לשאת את דגל ישראל בטקס הפתיחה.
כהן פרש משחייה תחרותית לאחר השתתפותו באולימפיאדת בייג'ינג. הוא עובד כמטפל בשיאצו בקופת חולים מכבי, נשוי ואב לחמישה ילדים.
טוביה בן משה המעתיק

טוביה בן משה המעתיק (לעיתים מופיע בתיאורים: האבל, הבקי או העובד) היה מלומד ומתרגם קראי שפעל בקושטא שבאימפריה הביזנטית במחצית השנייה של המאה ה-11.
בן הקהילה הקראית בקושטא, את שאלותיו בהלכה היה מריץ לחכמים הקראים שישבו בירושלים. זמן מה עלה בעצמו לירושלים ולמד אצל ישועה בן יהודה, לפי אליהו בשייצי (איגרת גיד הנשה), כשחזר טוביה בתום לימודיו לקושטא הנהיג בקהילה הקראית המקומית את פסקיו של ישועה בן יהודה, בייחוד בדיני עריות.
בירושלים למד ערבית ומאז עסק בתרגום כתבים רבים מערבית לעברית, אך שפתו רצופה בתחדישים אישיים וקשה לפיענוח.
לוטה שלין

מועדונים

לוטה שלין נולדה בפברואר 1984 בפרברי סטוקהולם, וכשהייתה ילדה עברה משפחתה לגטבורג. כבר מגיל צעיר הביעו היא ואחותה הגדולה קמילה, התעניינות רבה בכדורגל ושיחקו יחדיו בקבוצות הנערות שבעיר. מלבד כדורגל, עסקה שלין גם בטניס שולחן, אתלטיקה קלה וסנואובורד, אך בסופו של דבר החליטה להשקיע את מרב המאמצים בכדורגל. כשהייתה נערה מתבגרת, החלו להופיע לה בעיות בעמוד השדרה, והרופאים אף המליצו להפסיק לעסוק בספורט. שלין לא ויתרה, התחילה בסדרת אימונים אינטנסיבית, ועד גיל 17, כל פציעותיה נרפאו.
בשנת 2001, כשהיא בת 17 בלבד, ערכה שלין את הופעת הבכורה בקבוצת גטבורג מליגת העל השוודית. מהר מאוד קיבלה שלין מעמד של אחת מכוכבות הקבוצה, אך פציעה מאוגוסט 2002 השביתה אותה לשנה וחצי. בשנת 2004, לאחר החזרה מהפציעה, זכתה שלין בפרס פריצת השנה בליגה, לאחר שכבשה 14 שערים ב-15 משחקים לטובת גטבורג.
בעקבות יכולתה הטובה, זכתה שלין להצעות רבות מקבוצות בכירות משוודיה ומארצות הברית, אך היא החליטה להישאר בביתה שבגטבורג. למרות זאת, לאחר הופעתה הטובה בטורניר הכדורגל של אולימפיאדת בייג'ינג ב-2008, היא החליטה לעבור לאולימפיק ליון מהליגה הצרפתית. עם ליון זכתה שלין בחמש אליפויות ופעמיים בליגת האלופות, וביססה את מעמדה כאחת משחקניות הכדורגל המצליחות בעולם. בשנת 2013, היא נבחרה לכדורגלנית השנה בליגה הצרפתית, והייתה לשחקנית הזרה הראשונה שזוכה בפרס זה.

נבחרת שוודיה

ב-16 במרץ 2004, במשחק נגד צרפת במסגרת גביע אלגארבה, ערכה שלין את הופעת הבכורה שלה בנבחרת הבוגרת. בהמשך השנה, היא אף זומנה לסגל הנבחרת לטורניר הכדורגל של אולימפיאדת אתונה. במהלך הטורניר היא שותפה בשלושה משחקים כמחליפה, אך לא הצליחה לכבוש שערים. שנתיים לאחר מכן, בגביע אלגארבה 2006, שלין תיפקדה כשחקנית המפתח של הנבחרת השוודית והובילה אותה עד למקום השלישי. בעקבות ביצועיה בטורניר, היא זכתה בפעם הראשונה בפרס כדורגלנית השנה בשוודיה. באותה שנה, היא אף נבחרה לחלוצת השנה בליגה העל השוודית.
אל גביע העולם ב-2011, הגיעה שלין ככוכבת הבלתי מעורערת של הנבחרת השוודית. שלין הצליחה לעמוד בציפיות הרבות והובילה את השוודיות לזכייה במדליית הארד, תוך כדי שהיא כובשת שני שערים ואף נבחרת להרכב הטורניר. באותה שנה, היא נבחרה בפעם השנייה לכדורגלנית השנה בשוודיה ואף סיימה במקום השישי בקרב על תואר כדורגלנית השנה בעולם של פיפ"א.
שוקית

חלק עליון (מקורב)

חלקה העליון של השוקית הוא ראש השוקית (Caput fibulae). עבה יותר מהגוף ומופרק בחלקו התיכון עם נישה מתאימה בתחתית העלי הצידי של השוקה, ליצירת מפרק השוקה והשוקית העליון. בחלקו העליון של הראש, בליטה גרמית בשם זיז החרט או חוד הראשיש של השוקית (Apex capitis fibulae). בחוד נאחזים שריר הירך הדו ראשי והרצועה העקיפה הצידית של הברך.

גוף העצם

לגוף העצם ארבעה גבולות המחלקים אותו לארבעה פנים:
הגבולות מכונים לפי מיקומם היחסי: הקדמי-צידי, הקדמי-תיכון, האחורי-צידי והאחורי-תיכון. הגבול הקידמי-תיכון הוא הרכס הבין גרמי (Margo interosseus fibulae) אליו מחובר הקרום הבין גרמי (Membrana interossea) - רקמה חזקה המחברת בין השוקית לשוקה. הגבול האחורי-תיכון, מכונה גם הקו המלוכסן.
לאורך פני העצם השונים, נאחזים שרירים רבים המניעים את כף הרגל ובהונותיה. בין היתר, נאחזים שם ריכוז של שרירים המניעים את הבוהן הגדולה וריכוז של שרירים האחראים לתנועת איברציה (סיבוב כף הרגל לאורך צירה האורכי, כאשר הבוהן הגדולה יורדת והבוהן הקטנה עולה).

חלק תחתון (מרוחק)

חלקה התחתון של השוקית מתעבה למבנה דמוי פירמידה, מעט משוטח מצד לצד. זהו הפטישון הצידי (Malleolus lateralis), הנמוך יותר מהפטישון התיכון של השוקה. אפשר למשש את הפטישון הצידי ואת המשטח שמעליו מכיוון שהם תת-עוריים. בחלקו התיכון של הפטישון, משטח מפרקי המתאים לחיבור עם עצם הערקום (talus). מעל למשטח המפרקי, אזור החיבור של הרצועה הבין גרמית של מפרק השוקה והשוקית התחתון.
בית שליט

ההיסטוריה של הבית

אליעזר אלחנן ואשתו שרה שליט הגיעו ארצה ב-1882 מהעיר פולטבה שבאוקראינה יחד עם חמשת ילדיהם. ההחלטה לעלות ארצה התקבלה על ידי המשפחה בעקבות פרעות סופות בנגב שפגעו בעסקי המשפחה. בהגיעם ארצה התיישבו ביפו ושליט הצטרף לקבוצת חלוצים בשם "ועד חלוצי יסוד המעלה" ויחד עם קבוצה זו עלה להתיישב בראשון לציון.
משפחת שליט עסקה בחקלאות (כרמים, זיתים, שקדים ועוד). ההורים גידלו בבית זה את תשעת ילדיהם. ב-1915 חלה אבי המשפחה, נסע לברלין להירפא אך שם נפטר. משפחת שליט המשיכה להתגורר בבית עד שנות השלושים של המאה העשרים.

מבנה הבית

בית שליט כלל 3 חדרים בקומה אחת כשבחזיתו מרפסת קטנה ובעורפו מטבח. הבית נבנה מאבני כורכר, שנחצבו ממחצבה קרובה, וקירותיו החיצוניים טויחו. הגג כוסה ברעפי מרסיי. לבית נבנה מרתף שנחסם עם השנים. בשנים הראשונות היה הבית חסר רצפה ותקרה ובלתי מטויח ורהיטיו נבנו על ידי בני הבית אך עם השנים שופר מראהו ונקנו רהיטים נוחים יותר. עם נישואי הילדים הורחב הבית ונוסף לו אגף מגורים בצידו הדרום מזרחי.
בחצרו של הבית נבנתה אורווה מאבני כורכר חשופות בשטח של כ-80 מטר מרובע כשגם הגג של מבנה זה כוסה ברעפי מרסיי. בנוסף למקום לסוסים ובקר שימשה האורווה כמתבן.
לאחר מכירת הבית שימשו חדריו כחנויות שפנו לרחוב והאורווה שימשה כמחסן סחורות.

שיפוץ הבית והאורווה

ב-1985 רכשה עיריית ראשון לציון את המבנה ואת האורווה אולם רק באוקטובר 2000 הסתיימו השיפוצים ובית שליט המשופץ נחנך. חלק מהוצאות השיפוץ נתרמו על ידי אלי שליט, נכדו של אליעזר אלחנן. הבית המשוחזר מארח תערוכות קבע הכוללות רהיטים, כלי בית ופריטי לבוש האופייניים לתקופת ייסוד המושבה. אחד מחדרי הבית, הנקרא "אולם המייסדים", הוקדש ל-17 המייסדים ועל קירותיו נתלו דיוקנאותיהם שהוכנו על ידי האמן פרנק מייזלר.
גם האורווה שופצה והוקמה בה תערוכת "כוח סוס" (על התפתחות התחבורה מראשית ההתיישבות עד ימינו). ליד האורווה הוצב שיחזור של דיליז'נס כדוגמת זה ששימש את המתיישבים לנסיעות ליפו.
סמל הסן

סמל הסן (בגרמנית: Landeswappen Hessens) הוא סמלה הרשמי של המדינה הגרמנית הסן. הסמל נכנס לשימוש ב-1949‏, עם הקמת המדינה לאחר מלחמת העולם השנייה.

הסמל מעוצב ממגן כחול שבו מוטען אריה זקוף, צבוע בעשרה פסים אדומים ולבנים לסירוגין שטפריו זהובים. מעל המגן מוצג כתר זהב מעוטר בפירות כחולים.
בדומה לסמל תורינגיה, יורש הסמל את מקורו מסמלו של דוכס תורינגיה מהמאה ה-13, ששלט גם על מחוזות שנמצאים כיום בתחומה של הסן. כמו כן, היו בעברה של המדינה תקופות בהן השתמשו בסמלים בעיצוב זהה או דומה כגון בשנים 1918-1945.
על פי חוקת המדינה, מותר רק למוסדותיה הרשמיים להשתמש בסמל, ועל כן עוצב גם סמל לשימוש אזרחי שכולל רק את האריה בצבע אדום או לבן בלבד‏.
אלפא בזבוב

מאפיינים

α בזבוב הוא תת-ענק כחול עם סיווג ספקטרלי B2 IV שנמצא במרחק של כ-315 שנות אור ממערכת השמש. מסתו גדולה למדי ומוערכת בקרוב ל-9 מסות שמש, רדיוסו קרוב ל-5 רדיוסי שמש והוא מאיר בעוצמה של פי 700 מעוצמת ההארה של השמש באור נראה, אך בשל טמפרטורת פניו הגבוהה, כ-21,400 קלווין, רוב קרינתו היא בתחום העל-סגול, כך שעוצמת הארתו הכוללת היא קרוב לפי 4,000 מעוצמת ההארה של השמש. בדומה לתת-ענקים כחולים אחרים, בהירותו של α בזבוב משתנה במחזוריות של 2 שעות, 10 דקות ו-2 שניות, כלומר כ-11 מחזורים ביממה, אך השינוי הוא של מאיות דרגת בהירות בלבד. עקב כך הוא מסווג כמשתנה β בקפאוס. למרות שגילו של הכוכב מוערך בפחות מ-20 מיליון שנים, הוא נמצא לקראת סיום שלב ההיתוך של מימן להליום בליבתו, ובתחילתו של תהליך התקררות והתנפחות בדרך להפוך לעל-ענק אדום.
במרחק זוויתי של כחצי דקת קשת מ-α בזבוב נמצא כוכב נוסף עם בהירות מדרגה 12.8, שמסומן α בזבוב B. אם הוא נמצא באותו המרחק כמו α בזבוב A, אז מדובר ככל הנראה בכוכב הסדרה הראשית מסוג ספקטרלי B4 V, והמרחק הזוויתי ביניהם שקול לכ-3,000 יחידות אסטרונומיות, אך ייתכן ששני הכוכבים אינם קשורים זה לזה ורק במקרה נמצאים על אותו קו ראייה. בשנת 2002 דווח על קיומו של כוכב עמום קרוב יותר, שנמצא במרחק זוויתי של כ-5 שניות קשת מ-α בזבוב, אך לא ניתן היה לקבוע בוודאות אם מדובר בבן זוג או בכוכב שאינו קשור. אם מדובר בבן זוג, אז המרחק בין שני בני הזוג הוא כ-475 יחידות אסטרונומיות. תצפיות נוספות משנת 2010 הראו בן זוג צמוד שמקיף את α בזבוב במרחק זוויתי של כ-10 אלפיות של שניית קשת, השקול למרחק של יחידה אסטרונומית אחת.
מילים למנגינות

שירים בקובץ

השירים בקובץ הובאו בפרקים: