כלכלת יפן

היסטוריה

בתקופת מייג'י (1868–1912) אימצה יפן דפוסים חינוכיים וכלכליים מן המערב, והממשל, אשר החליט להסתמך על המגזר הפרטי כמנוע לצמיחה ולפיתוח, פעל לתיעוש המדינה ולבניית מערכות תחבורה מתקדמות.  המדינה בנתה מפעלים ומספנות, ומכרה אותם ליזמים פרטיים. הסתמכות זו הביאה ליצירת תאגידים רבי עצמה ("זאיבצו") אשר נשלטו על ידי מספר קטן של משפחות, אשר החזיקו תחתיהם חברות בת רבות ובנקים פרטיים ופעלו כמונופלים (ביניהן ניתן למנות את קבוצת מיצובישי שפועלת גם כיום).
המחסור במשאבי טבע בשטחה של יפן והתלות שלה בסחר חוץ, הביאו בשנות ה-30 וה-40 לניסיונות להעמיק את השפעתה הכלכלית ביבשת אסיה, ניסיונות שהיו כרוכים במהלכי כיבוש אלימים כנגד שכנותיה, כגון סין וקוריאה.
לאחר תבוסת יפן במלחמת העולם השנייה, החליטה ארצות הברית ששלטה ביפן באותן שנים לפעול לפירוק הזאיבצו, אך היא זכתה להצלחה מועטה, וגם לאחר מכן המשיכה כלכלת יפן להתבסס במידה רבה על תאגידי ענק בעלי מאפיינים מונופוליסטיים ("קיירצו"), שכל אחד מהם מומן על ידי בנק-על משלו ("Main Bank").
שיתוף פעולה ממשלתי-תעשייתי, מוסר עבודה גבוה, שליטה בטכנולוגיה עילית, דגש חזק על חינוך ותקציב הגנה קטן יחסית עזרו לקדם את יפן באורח מהיר ביותר לאחר תום מלחמת העולם השנייה, והפכו אותה לאחת מהמעצמות הכלכליות הגדולות בעולם, לצד ארצות הברית והאיחוד האירופי. במשך שלושה עשורים, הצמיחה הכלכלית הכללית הייתה גבוהה ביותר: ממוצע של 10% בשנות ה-60, 5% בשנות ה-70, ו-4% בשנות ה-80. על רקע זה במיוחד בלטה הפריחה של ענפי הרכב והאלקטרוניקה.

מאפיינים

ממאפייניה הבולטים של הכלכלה היפנית היא העבודה יחד של תעשיינים, ספקים, מפיצים ובנקים בקבוצות מרוכזות הקרויות קרייטסו; איגודי היזמים החזקים וה"שונטו"; יחסים קרובים עם הביורוקרטיה הממשלתית, והבטחת משרה לכל החיים ("שושין קויו") בחברות הגדולות. בתקופה האחרונה, חברות יפניות החלו לנטוש חלק מהנורמות האלה בניסיון להגדיל את הרווחיות ולהביא לתחלופה רבה יותר של העובדים.
בעקבות צפיפות אוכלוסייה גדולה מאוד, בעיקר בערים הגדולות, בערי יפן הגדולות הולכים ותופסים תאוצה מיזמי-ענק של בנייה לגובה, של גורדי שחקים אשר יהוו בית לאלפי בני אדם; דוגמאות למיזמים אלו הן התוכניות ההיפותטיות לבניית סקיי סיטי 1000 ואקס-סיד 4000 אשר, על פי הצעות שהועלו, ייבנו בטוקיו.

המגזר החקלאי

רק כ-12% משטח יפן מתאים לעיבוד חקלאי, ולכן נעשה בה שימוש בשיטה של חקלאות טרסות. על פי המדד של ייצור ליחידת שטח, יפן היא מהמתקדמות ביותר בעולם. אך המגזר החקלאי הקטן של יפן גם מקבל סובסידיות והגנות כלכליות רבות, עם תקנות ממשלתיות שמקלות על גידול בקנה מידה קטן ולא בקנה מידה גדול כפי שנהוג בצפון אמריקה. על אורז מיובא, הגידול המוגן ביותר, משולם מכס של 490% וחלקו מוגבל ל-7% בלבד משוק האורז. אם כי יפן בדרך כלל מגדלת מספיק אורז בשביל התצרוכת שלה, על המדינה לייבא כ-50% משאר הדגנים ומאכלי הבהמות (בעיקר מארצות הברית), ונסמכת על יבוא לרוב אספקת הבשר שלה. יפן היא השוק הגדול ביותר עבור היצוא החקלאי של מדינות האיחוד האירופי. במדינה מגדלים פירות כגון תפוזים, אגסים ותפוחים.
ליפן יש אחד מציי הדיג הגדולים בעולם, וכ-15% מהדגים בעולם מגיעים מספינותיה, ויש שטוענים כי הדיג היפני מביא לדיג-יתר במינים מסוימים כמו טונה. ישנה גם ביקורת על החלטתה של יפן לתמוך בציד לווייתנים מסוים.

מגזר השירותים

מגזר השירותים של יפן מהווה כשלושה רבעים מהתוצרת הכללית. בנקים, ביטוח, נדל"ן, קמעונאות, תחבורה ותקשורת הם כולם תעשיות חשובות. ממשלתו של קואיזומי פעלה להפריט את שירות הדואר היפני, שהוא אחד המוסדות הגדולים במדינה לשירותי ביטוח וחסכונות, וההפרטה מתוכננת להסתיים עד שנת 2014.

כח העבודה

כח העבודה, הכולל נכון לשנת 2008 כ-66 מיליון בני אדם, מורכב מ-40% נשים, ונמצא במגמת ירידה מתמדת. שיעור הילודה נמוך תורם לירידה זו. בשנת 2007 עבר מספר הפטירות ביפן את מספר הלידות, ומאז החלה אוכלוסיית יפן לפחות. אף שיש הטוענים כי הפתרון לכך הוא הגמשת מדיניות ההגירה למדינה, ממשלת יפן לא מעונינת בכך כעת. לצד הירידה בילודה, לתושבי יפן תוחלת חיים מהגבוהות בעולם, עובדה שתורמת להזדקנות האוכלוסייה, ולירידת שיעור המשתתפים בכח העבודה.
ביולי 2009 עלה שיעור האבטלה ל-5.7%, הגבוה ביותר מאז תום מלחמת העולם השנייה. במקביל לכך חלה ירידה במשכורות.