google/wiki40b huggingface dataset:
קורמק מקארתי

ביוגרפיה

קורמק מקארתי נולד ב-20 ביולי 1933 בפרובידנס, רוד איילנד ועבר ב-1937 לנוקסוויל, טנסי. הוא השלישי למשפחה בת 6 ילדים ואביו היה עו"ד מצליח בטנסי. בין השנים 1951–1953 סיים את לימודיו באוניברסיטת טנסי בתואר באמנות. ב-1953 התגייס לחיל האוויר האמריקאי בו שירת 4 שנים, בחלקם באלסקה.

כתיבה

ספרו הראשון The Orchard Keeper התפרסם ב-1965. ספרו החמישי Blood Meridian התפרסם בשנת 1985 וגרר תגובות מעורבות. עם השנים עלתה חשיבותו הספרותית ובשנת 2006, במשאל שערך הירחון טיים מגזין בין סופרים וקוראים לבחירת 100 הספרים האמריקאיים החשובים ברבע המאה האחרונה, נבחר ספרו Blood Meridian במקום השלישי, אחרי חמדת של טוני מוריסון ותת עולם של דון דלילו. ב-1992 זכה בפרס הספרות הלאומי בארצות הברית על ספרו כל הסוסים היפים, שהיה הראשון ב"טרילוגיית הגבול", שהמשיכה ב-"The Crossing " וב-"Cities of the Plain". ב-2005 פרסם את "לא ארץ לזקנים" שעובד לסרט בשם ארץ קשוחה על ידי האחים כהן וזכה ב-75 פרסי קולנוע ברחבי העולם. ב-2006 זכה בפרס פוליצר על ספרו "הדרך" אשר מעובד לסרט בשם זה שיצא לאקרנים בשנת 2009. זכה בפרס פן על מפעל חיים ב-2009.
חיבר את התסריט לסרט היועץ שיצא ב-2013.
בית הספר גרוטון

בית הספר גרוטון (באנגלית: Groton School) הוא פנימיה אפיסקופלית יוקרתית בגרוטון, מסצ'וסטס ובו לומדים רבים מבני ובנות המשפחות המיוחסות של החוף המזרחי בארצות הברית.
בית הספר נוסד ב-1884 על ידי אנדיקוט פיבודי, כומר אפיסקופלי ובן לאחת מאותן משפחות בולטות של מסצ'וסטס, שאף שימש כמנהלו עד 1940. פיבודי שכנע את הנדבן עמוס אדמס לורנס שיש צורך בהקמתו של בית ספר פרטי חדש כדי לחנך את בני האליטה המפונקים. לורנס תרם את האדמה שעליה הוקם בית הספר ובעזרת תמיכתם של אישים בולטים כתיאודור רוזוולט וג'יי. פי. מורגן גויסו תרומות בסך 500,000 דולר, שהבטיחו את הקמת בית הספר.
שיטת החינוך שנהגה בגרוטון הייתה ספרטנית וקשוחה. מטרתו המוצהרת הייתה שילובם של בוגריו בשירות המדינה. מטרה זו באה לידי ביטוי במוטו של בית הספר: Cui Servire Est Regnare ("עבורם לשרת הוא למשול"). אכן בין בוגריו המפורסמים הרבים של בית הספר נמנו מספר מושלים, חברי הקונגרס של ארצות הברית על שני בתיו, חברי קבינט, שגרירים ופקידים בכירים בזרועות הממשל השונות. בוגר אחד של בית הספר, פרנקלין דלנו רוזוולט, היה לנשיא ארצות הברית.
כיום לומדים בבית הספר כ-350 תלמידים ותלמידות בכיתות ח' עד י"ב.
האקונה מטטה (שיר)

הפקה מוקדמת

השיר בוסס על שיר קודם לו שנכתב בתחילת ההפקה בשם "רפסודית חזיר היבלות".] למרות ששני השירים היו בעלי אותה משמעות ואותו מעמד בסרט, כאשר אלטון ג'ון וטים רייס החלו לעבוד על המוזיקה השיר נכתב מחדש ולבסוף התפתח ל "האקונה מטטה". "רפסודיית חזיר היבלות" לבסוף הופקה מחדש והוצאה לשווקים באלבום Rhythm of the Pride Lands.

הצלחת השיר

השיר היה מועמד לפרס השיר המקורי ביותר בתחרות פרסי האוסקר ה-67, אך הפסיד ל"Can You Feel the Love Tonight", אחד מתוך שלושה שירי "מלך האריות" שהיו מועמדים לפרס (השלישי היה "Circle of Life")‏. כמו כן דורג השיר במקום ה-99 מתוך 100 ברשימת שירי הסרטים הטובים ביותר בכל הזמנים.
ב-22 בדצמבר 1995, קיבל הסינגל מעמד של אלבום כסף בצרפת, כשמכר מעל ל-125,000 עותקים.
דב זוכובסקי

הרב חיים דב זוכובסקי (כונה: ר' ברל ינובר) (1898 - 1960) היה משגיח בישיבת כנסת ישראל (סלבודקה) בליטא ובישיבת לומז'ה בפתח תקווה. והיה אחת מהדמויות שקישרו בין עולם ישיבות המוסר המזרח אירופאי שנגדע לבין ישיבות המוסר המתחדשות בארץ ישראל.

ביוגרפיה

נולד בעיר יאנובה שבליטא, בנו של אלתר משה יוסף זוכובסקי. למד בישיבת כנסת ישראל בסלבודקה. באמצע שנות ה-30 נישא לרבקה פרוסקין, בתו של הרב פסח פרוסקין, רבה של קוברין וראש הישיבה בקוברין. הוא התמנה למשגיח בישיבת כנסת ישראל בסלבודקה וכיהן בה עד עלייתו לארץ ישראל. 
בשנת 1944 התמנה למשגיח של ישיבת לומז'ה. הוא החליף את המשגיח הקודם הרב אבא גרוסברד שהתמנה למשגיח של ישיבת פוניבז'. בשנת 1946 חלה, ומאז היה משותק בגופו. התגורר בפתח תקווה. בשנת 1958 הוציא את ספרו "זבד טוב" בענייני קדשים וטהרות וכן מאמרי מוסר ואגדה. 
נפטר בשנת 1960 ונקבר בבית הקברות סגולה בפתח תקווה. 
בנו הוא הרב נתן זוכובסקי, מרבני דגל התורה. חתנו הוא הרב מרדכי כהן, מראשי ישיבת סלבודקה בבני ברק.
המל

תכונות

המל הוא ענק כתום במרחק של כ-66 שנות אור ועם מסה של כ-2 מסות שמש, שעזב את הסדרה הראשית לאחר תום שלב היתוך המימן בליבתו. רדיוס הכוכב הוא 15 רדיוסי שמש ועוצמת הארתו היא פי 50 מעוצמת ההארה של השמש באור נראה ופי 90 אם כוללים גם את התחום התת אדום.
החור הגדול

החור הגדול או מכרה קימברלי הוא מכרה יהלומים תת-קרקעי פתוח בקימברלי שבדרום אפריקה, ונטען כי הוא הבור הגדול ביותר שנחפר בידי אדם בעבודת ידיים.

תולדות המכרה

אתר המכרה היה במקור גבעה שטוחה. הכרייה במקום החלה בשנת 1871, ואותו מועד היה גם תחילת פיתוחה של קימברלי, שנקראה בתחילה New Rush. גילוי יהלומים במקום משך לשם זרם של מחפשים, ושנה לאחר מכן כבר התקיים במקום יישוב בן 50,000 נפש. החפירה במקום נעשתה באתים ובמכושים. המחפשים כרו 22 מיליון טון של אדמה וסלעים - ויהלומים במשקל של 2,720 קילוגרמים.
תנאי המחיה במקום היו קשים - חום לוהט, מחסור במים ותנאי תברואה ירודים. כורים רבים נהרגו בתאונות כרייה. ב-1888 הסכימו בעלי המכרות השונים שנפתחו במקום לאחד את מאמציהם, וכך קמה חברת הכרייה דה בירס. הכרייה בבור נפסקה ב-1914 לאחר שהפכה לבלתי רווחית ומסוכנת מדי. אז נחפר בסמוך פיר למכרה תת-קרקעי.
אתר המכרה הפתוח נחפר עד לעומק של 240 מטרים. הבור שנוצר עקב כך הוא בקוטר של 463 מטרים ובשטח כולל של 170 דונמים. בהמשך מולא הבור חלקית וכיום מגיע עומקו ל-215 מטרים. בתחתיתו הצטברו מים בעומק של 40 מטרים, וכך נמצא מפלס פניהם 175 מטרים מתחת לפני הקרקע שסביב הבור. האתר מצוי כיום במרכזה של העיר קימברלי.
כיום נעשים מאמצים להביא להכרזה על המקום כאתר מורשת עולמית.

המוזיאון

לאחר תום הכרייה בבור הוא הפך לאתר תיירות. בשנות השישים החלה הקמתו של מוזיאון לתולדות הכרייה במקום ולימיה המוקדמים של קימברלי. המוזיאון התפתח לכלל תצוגה תחת כיפת השמיים הכוללת גם דיורמות של העיר בימיה המוקדמים והצגה של אמצעי כרייה וטכנולוגיות כרייה. המוזיאון נפתח רשמית ב-1971, במסגרת חגיגות שנת המאה לייסוד העיר. בראשית שנות האלפיים השקיעה חברת דה בירס 50 מיליון ראנד בפיתוח החור הגדול כאתר תיירות.
ספינת פיראטים (מתקן שעשועים)

ספינת פיראטים הוא מתקן שעשועים דמוי ספינה, הנע קדימה ואחורה ויוצר (לעיתים קרובות) רבע עיגול או חצי עיגול אך ישנן גרסאות של מתקן זה בהן הספינה מסוגלת להתהפך סיבוב מלא.
ספינת הפיראטים הראשונה הומצאה ופותחה על ידי צ'ארלס אלברט מרשל בין השנים 1893-1897 ובשנת 1897 נוסתה לראשונה על ידי משפחתו וחבריו. ישנן גרסאות הדומות למתקן בשמות אחרים (kamikaze- שתי ספינות אחת ליד השנייה, במהלך הפעולה הספינות מתהפכות אחת לכל כיוון, rangar- ספינה שנראית כמו סירת הקמיקזה אך היא אחת בודדה, בגלל ההיפוכים הספינות מצוידות בגג סורגים למעט looping starship). עקב המורכבות והסכנות הנובעות מכך, ספינות הפיראטים בעלות דרישות תקן ובטיחות בדרגה גבוהה ביותר.
אורי פורת

ביוגרפיה

פורת נולד בראשון לציון, דור חמישי לתושבי העיר. הוא החל את הקריירה העיתונאית שלו בביטאון חיל הים. לאחר שיחרורו מצה"ל התקבל לידיעות אחרונות ככתב, ומילא שם תפקידים מגוונים. בין היתר היה בעל טור קבוע בעיתון, בין היתר כתב את הטור "רישון זה גזע". בשנת 1976 נבחר לסגן יושב ראש אגודת העיתונאים בתל אביב וליושב ראש ועדת האתיקה של האגודה. ב-1981 נבחר כיו"ר אגודת העיתונאים, אך בטרם החל את תפקידו זה התמנה ליועץ התקשורת של ראש ממשלת ישראל מנחם בגין. שימש בתפקידו זה במשך חצי שנה גם תחת יצחק שמיר. 
בין השנים 1984 ל-1989 כיהן מנכ"ל רשות השידור. בתום הכהונה חזר לכתוב טור בידיעות אחרונות, אחר כך היה מנכ"ל "ג.ג. אולפני ישראל" מקבוצת גלובוס גרופ.
ב-1998 נבחר לקדנציה שנייה כמנכ"ל רשות השידור, ממנה התפטר ב-2001, בשל חילוקי דעות עם השר הממונה, רענן כהן. 
כתב את הספר "רישון: המזרח הפרוע", הכולל אנקדוטות וסיפורים מבדחים מראשון הקטנה ו"הפרלמנט של ראשון".
בתפקידו האחרון, כיהן כיו"ר מועצת המנהלים של חברת "גלובוס גרופ" כנציגו של המפיק יורם גלובוס.
נפטר ב-6 בפברואר 2007. הותיר אחריו אישה ושני ילדים. בתו נטע נשואה לאורן ז'ורבין, בנו של אליעזר ז'ורבין. בראשון לציון קרוי רחוב על שמו.
ארבעת המופלאים: עלייתו של הגולש הכסוף

תקציר העלילה

פרק זה דורש עריכה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולערוך אותו. הסיבה לכך: כתיבה לקויה.
שנתיים לאחר הסרט הראשון, ריד ריצ'רדס וסוזן מתכוננים לחתונתם. בעודם בהכנות לחתונה, עצם כסוף בלתי מזוהה נכנס לאטמוספירת כדור הארץ, אשר פולט קרינה קוסמית שיוצרת אי יציבות מולקולרית וגורמת לחורים במקומות שונים בכדור הארץ. הממשלה פונה לריד שיבנה חיישן שיעקוב אחר התנועות של עצם זה.
כאשר חתונתם של ריד וסוזן מתחילה, המערכת של ריד מבחינה שהעצם מתקרב לניו יורק וגורם לכיבוי החשמל בעיר, ובכך הורס את החתונה של ריד וסוזן. ג'וני רודף אחר העצם הבלתי מזוהה, ומגלה שהוא דמוי אדם, אשר מקבל את הכינוי "הגולש הכסוף". ג'וני מתעמת עם הגולש, אשר גורר את ג'וני הרחק מאטמוספירת כדור הארץ שם ג'וני מתעלף עקב חוסר חמצן ולחץ אוויר נמוך. לאחר מכן, הגולש משליך את ג'וני חזרה לכדור הארץ. בעודו הוא נופל, ג'וני חוזר להכרה, מצליח להפעיל את כוחותיו מחדש ושורד את הנפילה.
ג'וני חוזר לביתם של הארבעה ומספר את סיפורו. בעוד סוזן מנסה לנחם אותו, כוחותיהם של השניים מתחלפים: ג'וני נהפך להיות בלתי נראה וסוזן עולה באש. כאשר שניהם נוגעים זה בזה שוב, כוחותיהם המקוריים חוזרים אליהם. לנוכח האירוע שקרה, ריד בודק את ג'וני ומגלה שהחשיפה לגלשן שינתה את המבנה המולקולרי ובכך אפשרה לו להחליף את כוחותיו עם כוחותיהם של שותפיו לצוות על ידי מגע. לאחר מעקב אחר הגולש הכסוף, ריד מגלה שכל הכוכבים שבהם ביקר הגולש לפני כדור הארץ, הושמדו.
כעת על ארבעת המופלאים מוטלת המשימה לעצור את הגולש הכסוף, לפני שיהרוס גם את כדור הארץ.

מוזיקה

את המוזיקה לסרט כתב והלחין ג'ון אוטמן, המוזיקאי של סרטי "אקס-מן" ושל הסרט הראשון בסדרה.

ביקורות והכנסות

הסרט קיבל ביקורות מעורבות עם ציון של 37% באתר Rotten Tomatoes וממוצע של 4.8 מתוך 10 בהתבסס על 168 חוות דעת. באתר Metacritic קיבל הסרט ציון ממוצע של 45 מתוך 100, בהתבסס על 33 ביקורות. הסרט הצליח יחסית לפרק שקדם לו, והביא לרווח של 289 מיליון דולר עם תקציב הפקה של 130 מיליון דולר.
וירג'ין

וירג'ין בישראל

בראשית המאה הנוכחית ניסתה וירג'ין להיכנס לשוק הישראלי והחלה לשווק משקאות תוססים בבקבוקים משפחתיים. תשדיר הפרסומת של המשקאות החדשים עורר מחאות עזות. בתשדיר נראו שני בקבוקי משקה מתנועעים ומתחככים זה בזה באופן שלא הותיר ספק לכך שהכוונה ליחסי מין. בעקבות תגובות נזעמות, קבעה ועדת ערר פרסומות שיש בתשדיר רמיזות מיניות ופגיעה ברגשות הציבור העומדים בניגוד לכללי האתיקה בפרסומת. הדבר בלט במיוחד לאור העובדה שהתשדיר שודר בחופש הגדול, שבמהלכו צופים ילדים ובני נוער רבים יותר בטלוויזיה בשעות הלילה. הוחלט להגביל את שידור התשדיר כולו משעה 21:00 ואילך - אך הותר לשדר במהלך היום טיזרים של התשדיר המפנים את הצופה לצפות בגרסה המלאה.
בסופו של דבר נכשל הניסיון להחדיר את המוצר לישראל והמשקאות התוססים של וירג'ין ירדו מהמדפים במרכולים הישראלים. בדיעבד נראה כי אחת הסיבות לכישלון היא אי-התאמה בין קהל היעד (סיסמת הפרסום הייתה: "צעירים תוססים הנהנים מהעולם") לבין האופן שבו שווקו המשקאות (בקבוקים משפחתיים).
סל"ה - הסטודיו לאמנויות התיאטרון מיסודו של יורם לוינשטיין

היסטוריה

ראשיתו של בית-הספר בשיעורי המשחק שהעביר יורם לוינשטיין במסגרות שונות בתחילת שנות השמונים. לתקופות קצרות במיוחד העביר שיעורים בבית-הספר לאמנויות-הבמה של מכללת "סמינר-הקיבוצים", בבית-הספר לאמנויות-הבמה "בית צבי" ובבית-הספר "קמרה אובסקורה", כאשר מרוב המסגרות פוטר, בעוד שבסטודיו למשחק בהנהלת ניסן נתיב לא קיבל הזדמנות ללמד. עקב הקושי בתפקוד במסגרות הנזכרות לעיל, המשיך לוינשטיין לפתח את סדנאות המשחק העצמאיות בניהולו, ושכר ב-1988 מבנה ללימוד בתל אביב. באותה תקופה למדו אצלו שחקנים מתחילים רבים, בהם אקי אבני ואיילת זורר.
בשנת 1997 הקים לוינשטיין אולם הצגות בשכונת התקווה שבדרום תל אביב, ובשנת 2000 הועבר הסטודיו למשחק במלואו לשכונת-התקווה, למבנה שהוקם על ידי חנה רובינא וננטש עם השנים. לאורך השנים זכה הסטודיו להצלחה רבה, ולומדים במסגרתו עשרות תלמידים מדי שנה, הן במסגרת הפורמלית של שלוש שנות לימודים, והן במסגרת סדנאות למבוגרים ולבני-נוער וקורסים של מכינות. הפקות הסיום של התלמידים נוחלות אהדה וזוכות לביקורות משבחות, ורובן משתתפות בפסטיבלים לתיאטרון בארץ ובחו"ל. בית הספר ידוע בתרומה הקהילתית שמעניק לקבוצות חלשות, בין השאר בתחום סביבתו.
ביולי 2013 זכה הסטודיו להצלחה גדולה בפסטיבל iTSELF - International Theatre Schools Festival שהתקיים בוורשה עם ההצגה הנאהבים והנעימים מאת יצחק בשביס-זינגר ובבימוי יאיר מוסל. שחקני ההצגה שפי מרציאנו ועמית אפשטיין זכו בפרס על משחקם בהצגה.
אדוארד השני (סרט)

תקציר העלילה

לאחר מות אביו, אדוארד (סטיבן וודינגטון) מוכתר למלך והוא מזמין את חברו ואת אהובו פירס גבסטון (אנדרו טיירנן) בחזרה אל אנגליה משהותו בגלות. אדוארד מעניק לו מתנות, תארים ואהבה. מערכת היחסים ביניהם לוהטת ומלאת תשוקה, והם מהווים מוקד לרכילות וללעג בכל הממלכה. עם שובו, גבסטון מתנקם בבישוף וינצ'סטר (דאדלי סאטון), שהיה אחראי לגירושו מאנגליה בתקופת השלטון הקודם, בכך שעינה אותו באופן אישי. קנט (ג'רום פלין), אחיו של אדוארד, הוא הראשון שמוחה על חזרתו של גבסטון. רבים אחרים חשים אותו הדבר, לרבות בישוף וינצ'סטר והלורד רוג'ר מורטימר (נייג'ל טרי), האחראי על כוחות הצבא של הממלכה. עם זאת, אדוארד מגן על אהובו מפני אויביו הגוברים.
חיפושיו של אדוארד אחר תענוגות מסיחים את דעתו מעיסוק בענייני המדינה, דבר שבסופו של דבר מעורר מצוקה וכעס בקרב אנשי החצר (המוצגים בסרט כגברים ונשים קודרים בחליפות עסקים). המלכה איזבלה (טילדה סווינטון), אשתו הצרפתיה של אדוארד, מנסה לשווא כל דבר כדי להחזיר אותו אליה מאהובו, אך היא נדחית ללא רחם על ידי בעלה. איזבלה הכמהה לאהבה פונה אל גבסטון, המשלהב את תשוקתה של איזבלה על ידי לחישת גסויות באוזנה ואז לועג להיענותה.
גבסטון הנאה, הנהנתן והאופורטוניסטי, דוחה את כולם מלבד את אדוארד. אויביו של אדוארד מאחדים כוחות ומאיימים על אדוארד כי יודח ממלכותו ויישלח לגלות; אדוארד נאלץ להיענות לדרישותיהם ומגרש את גבסטון. הפרידה של האוהבים מלווה בעיבוד חדש לשירו של קול פורטר "Ev'ry Time We Say Goodbye" בביצועה של אנני לנוקס.
המלכה מקווה שכעת, כשגבסטון איננו בסביבה, היא תוכל סוף סוף להתפייס עם בעלה, אך אדוארד ממשיך לדחות אותה ממנו. במאמץ אחרון להחזיר את חיבתו של בעלה, היא מאפשרת לגבסטון לחזור. המלך ואהובו מחדשים את מערכת היחסים ביניהם, בעוד אויביהם מתכוננים לתקוף.
איזבלה ומורטימר, שהפכו לנאהבים, מתכננים לשלוט בממלכה באמצעות הנסיך אדוארד (ג'ודי גרבר), בנה הצעיר של איזבלה ויורש העצר שעתיד להיות המלך הבא. כאשר קנט מנסה להציל את אחיו, הוא נרצח על ידי איזבלה. האצילים זוממים במהרה להיפטר לא רק מגבסטון אלא גם מהמלך. מורטימר, מנהיגם, הוא איש צבא וסאדו-מסוכיסט, המפיק הנאה עגומה מלבצע בעצמו מעשי עינויים בגבסטון ובחברו ספנסר (ג'ון לינץ'), אותו הוא מכנה "girl boy". מעשי העינויים מתרחשים בזמן עימות בין המשטרה לבין OutRage! , ארגון למען זכויות להט"ב בממלכה המאוחדת.
לאחר רציחתם של גבסטון וספנסר, אדוארד נזרק לצינוק ומוצא להורג באכזריות, באמצעות החדרת מוט ברזל לוהט אל פי הטבעת שלו. מעשה מזוויע זה מוצג בסרט כסיוט ממנו מתעורר המלך הכלוא. התליין, כשהוא מגיע, משליך את הנשק הקטלני שלו ומנשק את האיש שהוא נשלח להרוג.
בחזרה בטירה, מורטימר ואיזבלה נהנים מניצחונם, אך לזמן קצר בלבד. בנו הצעיר של המלך, אדוארד השלישי, ששני הוריו הזניחו אותו לאורך כל הזמן, והוא היה עד למריבותיהם, נראה עומד על כלוב שבו כלואים אמו ומורטימר, כשהוא רוקד לצלילי מוזיקה קלאסית אותה הוא שומע עם אוזניות בווקמן שלו, בעודו עונד את תכשיטי אמו ומאופר בליפסטיק שלה.

ביקורות

הסרט קיבל ביקורות חיוביות מצד המבקרים. לסרט יש דירוג של 100% באתר האינטרנט Rotten Tomatoes.‏  הרולינג סטון כינה את הסרט "זעקה נוקבת מהלב" בעוד הוושינגטון פוסט שיבח את ג'רמן על "שמירה על הסיפור יעיל וצלול בעוצמה תוך שמירה על שפת התקופה הפואטית של מרלו". האובזרבר נכתב כי זהו אחד "הסרטים המוצלחים ביותר של דרק ג'רמן". הסרט נחשב כדוגמה קלאסית לקולנוע הקווירי החדש.
פטריץ'

היסטוריה

בעידן הממלכה התראקית במאה ה-5 לפנה"ס, נוסד במקום יישוב בשם פטרה. במאה ה-1 לפנה"ס נכבשה העיר על ידי צבאות האימפריה הרומית ובהמשך עברה לחזקת האימפריה הביזאנטית. במאה ה-6 פלשו לאזור שבטים סלאבים ופרוטו בולגארים, החריבו את היישוב ושרפו אותו עד הייסוד. במקום נותרה היאחזות קטנה והיישוב גדל והתעצם שוב, עת נכבש ב-837 על ידי פרסיאן הראשון שליט האימפריה הבולגרית הראשונה. 18 קילומטרים מערבית לעיר נערך ב-1014 קרב בלאסיצה בו הכו הביזאנטים את צבאות האימפריה הבולגרית, שבו ועיוורו 14,000 לוחמים והביאו בפועל לקץ העצמאות הבולגרית. קרב זה נחשב לאסון הצבאי הגדול ביותר בהיסטוריה הבולגרית.
בין המאות ה-13 וה-14 שכנה במקום מצודה, כחלק משרשרת מצודות אשר הגנו על דרום האימפריה הבולגרית השנייה. בסוף המאה ה-14 נכבשה העיר על ידי צבאות האימפריה העות'מאנית ונותרה בחזקתה גם לאחר תבוסתם במלחמה העות'מאנית-רוסית. ב-1912, בעת מלחמת הבלקן הראשונה נכבשה העיר על ידי צבא ממלכת בולגריה ונותרה בחזקתה גם לאחר תבוסת הבולגרים במלחמת הבלקן השנייה, מתוקף הסכם בוקרשט. ב-1920 זכה היישוב למעמד של עיר. ב-22 באוקטובר 1925 פלש במפתיע כוח יווני וכבש את העיר. בהתערבות חבר הלאומים נסוג ב-29 באוקטובר הצבא היווני מהעיר ויוון חויבה בתשלום פיצויים לבולגריה על הנזקים החומריים שנגרמו לעיר וסביבתה. 
ב-27 ביולי 1955 הופל מעל צפונה של העיר פטריץ' מטוס לוקהיד קונסטליישן של חברת אל על, שנכנס בטעות למרחב האווירי הבולגרי, בידי שני מטוסי יאק 23 של חיל האוויר הבולגרי. כל 58 הנוסעים ואנשי הצוות מצאו את מותם באירוע. הבולגרים חשדו שמדובר במטוס ריגול אמריקני, מאחר שדגם דומה הופעל על ידיהם, ולפיכך, באישור הפיקוד הסובייטי, מיהרו ליירט את המטוס ולהפילו.

כלכלה ודמוגרפיה

הרוב המוחלט של התושבים הוא ממוצא בולגרי בני הדת הנוצרית אורתודוקסית. העיר היא מרכז אזורי של תעשיית עיבוד טבק, ירקות ופירות. כמו כן עשיר האזור במעיינות מרפא, המושכים אליהם תיירות פנים וחוץ.

אקלים

בעיר שורר אקלים ממוזג עם השפעה ממתנת מכוון רכס הבלאסיצה, החוסם רוחות צפוניות קרות. הטמפרטורה השנתית הממוצעת היא 13.7ᵒc וערכי הקיצון הממוצעים נעים מ 1.6ᵒc בחודש ינואר ועד 25.6ᵒc בחודש יולי. כמות המשקעים השנתית הממוצעת עומדת על 693 מילימטרים גשם.
היינצ'ה

ביוגרפיה

נולד בשם ניקולאס הנדריק תיאודור סימונס ב-Bleijerheide, שבהולנד. בנו של כורה פחם שנאלץ לפרוש בשל מחלת הצורנת, מה שהביא את משפחתו לסף העוני. המשפחה פתחה חנות, והיינצ'ה הקטן נהג לשיר יחד עם הג'וקבוקס. בגיל 11 הוא ניצח בתחרות שירה עם הגרסה ההולנדית לשיר האיטלקי "מאמא" ("אמא"), והוחתם על חוזה על ידי המוזיקאי והמפיק ההולנדי אדי קליינגלד. קליינגלד הפך למנהלו הקבוע וכן הלחין עבורו את רוב שיריו. באותה שנה הוציא באמסטרדם את תקליטו ההולנדי הראשון, ונחל הצלחה רבה בהולנד.
היינצ'ה רכש לעצמו מוניטין בגרמניה, עת הציג שם באוקטובר 1967 את הגרסה הגרמנית ל"מאמא". השיר הפך את הזמר לאלילן של אמהות גרמניות רבות, והופיע במשך שנה שלמה במצעדים. בשנת 1968 אף היה לשיר הנמכר ביותר בגרמניה. עם שיריו הבאים (ביניהם השיר "Du sollst nicht weinen" (אל נא תבכי), גרסה מחודשת לשיר "Das Lied der Taube" (שיר היונה), משנת 1949, שהולחן על ידי ראלף מריה סיגל), היינצ'ה עמד שלוש פעמים ברציפות בראש טבלאות המצעדים בגרמניה, ורשם בכך הצלחה מוזיקלית נוספת.
בכתבה של הלוס אנג'לס טיימס משנת 1971, הוא תואר כַּ"נכס החם ביותר באירופה". העיתון ציטט את ה"אלגמיינה צייטונג" שכתב כי "אין כיום מישהו גדול ממנו בעסקי השעשועים בגרמניה". בתוך מספר שנים זכה היינצ'ה ב-40 אלבומי זהב, אלבום פלטינה אחד, ושני אלבומי זהב מרדיו לוקסמבורג, וכן בפרסים רבים אחרים. בשנת 1968 לוהק גם לסרטים אחדים בהם שיחק בתפקידים הראשיים, אך אלו לא הבשילו לקריירת משחק.
לאחר הפסקה קצרה עקב שינוי קולו בגיל שש עשרה וחצי, היינצ'ה שב לשיר, אך מעולם לא נפטר לחלוטין מתדמיתו כ"ילד פלא". הוא אמנם הוציא בשנת 1975 שני תקליטים פופולריים מאד בדרום אפריקה, ושמר על בסיס מעריצים גדול באירופה, אולם הצלחתו נותרה צנועה. הוא ניסה לערוך מספר קאמבקים נוספים תחת שמות שונים משם החיבה שלו (tje - "צ'ה" היא סיומת חיבה בהולנדית). תחילה הופיע תחת השם היינצ'ה סימונס, ומאוחר יותר כהיין סימונס, שהפך מאמצע שנות ה-90 לשמו המוכר בתעשיית המוזיקה הפופולרית. מאז הוא מופיע תכופות כאורח בתוכניות טלוויזיה מוזיקליות, וכן ממשיך להוציא אלבומים חדשים שזכו להצלחה מוגבלת.
היינצ'ה מכר בחייו מעל 40 מיליון תקליטים ברחבי העולם. שלושה מתקליטיו יצאו לשוק הבינלאומי (כולל ארצות הברית, קנדה, אוסטרליה) ותורגמו לאנגלית. לאחר שהתעשר, הוא העביר את משפחתו לעיר הולדתו של אביו בבלגיה, שם הוא מתגורר עם רעייתו ושלושת ילדיו.
חמנית (סוג)

תיאור

לרוב מיני הסוג גבעול ארוך, בחלקם הוא ישר ומרכזי ובחלק הוא נוטה להסתעף לכמה ענפים קטנים שאינם מעוצים בדומה לגבעול המרכזי. עלי הכותרת לרוב צהובים אך וגודלם, צורתם וצבעם עשויים להשתנות מהותית ממין למין ואף בזנים התרבותיים באותו מין.

היסטוריה

מוצאו ממערב אמריקה הצפונית, אולם כבר בעת העתיקה בטרם גילוי אמריקה טופחו על ידי האינדיאנים לצד מיני הבר זני תרבות מטיפוסים שונים בעיקר כחומר גלם למוצרי מזון ומרפא אך לעיתים גם לנוי. כשהגיעו הספרדים לאמריקה הם הפיצו חלק מהמינים בעולם הישן וגם שם התפתחו מגמות חדשות לטיפוח המינים ובניהם בלטו המינים חמנית חד-שנתית (המכונה גם חמנית מצויה) אשר משמשת להפקת שמן וגרעינים המוגשים כמתאבן או מזון לבעלי חיים. והמין חמנית הפקעות שפקעותיו ניתנות לאכילה לאחר בישול.

שימושים

במקומות שונים בעולם מופקים ממיני הסוג השונים מוצרים שונים בהתאם לדרישות המקומיות ולעיתים אף כמה מוצרים מאותו מין כמו בחמנית המצויה בה רבים השימושים. למשל באירופה רוב התוצרת מהחמנית מופנית לתעשיית השמן למאכל וזהו אחד השמנים הנפוצים ביותר באירופה. ושאר התוצרת להפקת ביו דיזל מהשמן. בעוד בישראל ובעוד כמה מדינות במזרח התיכון כדוגמת טורקיה ולבנון רוב הצריכה של החמניה היא כמתאבן או כחטיף, הידוע בלשון הסלנג כפיצוחים - גרעיני חמנייה קלויים ומומלחים. בעוד השמן המבוקש במדינות אלו הוא שמן קנולה או שמן זית. בעוד שבחמנית המצויה החלק הנאכל הוא הזרעים בחמנית הפקעות החלק הנאכל הוא הפקעות כפי שניתן להבין משמה. הפקעות משמשות בעיקר למאכל אדם כירק שורש לבישול הידוע כאמור לעיל, כ"ארטישוק ירושלמי" ונמכרות בשל כך בשווקים ובחנויות לממכר ירקות ברחבי העולם.
קשת גלריוס והרוטונדה

קשת גלריוס

הקשת נבנתה בפקודת הקיסר גלריוס, בשנים 299 – 298, לציון הניצחון הרומי על הפרסים הסאסאנידים, ונחנכה ב-305.
הקשת הייתה מבנה של שמונה עמודים: 4 ראשיים שתמכו את הקשת המרכזית והכפה שמעליה, ושניים נוספים בכל צד שתמכו את הקשתות המשניות. גרעין המבנה היה עשוי מ-rubble masonry שצופה בלבנים ועליהן חיפוי לוחות שיש עם תבליטים המפארים את הקרבות של גלריוס בסאסאנים. מיפתח הקשת המרכזית 9.7 מטר וגובהה 12.5 מטר. מיפתח הקשתות המשניות היה 4.85 וגובהן 6.5 מטר.
כיום שרדו רק שלושה עמודים וחלק מהמבנה שעליהם. שרידי המבנה יוצבו בחיפוי לבנים מודרני. על שנים מהעמודים הראשיים נשארו תבליטי השיש המציגים את מלחמותיו של גלריום כנגד הסאסאנים.

הרוטונדה

הרוטונדה, היא כנסיית גאורגיוס הקדוש. נבנתה בשנת 306 בפקודתו של גלריוס ולפי השערה אחת נועדה להיות המאוזוליאום שלו, אולם הוא נקבר במקום אחר. לכן סבירה יותר ההשערה שהמבנה נועד להיות מקדש פגני. קונסטנטין הגדול הורה על הפיכת המבנה לכנסייה שהוקדשה לגאורגיוס הקדוש. הכנסייה הייתה מעוטרת בפסיפסים, מהם נשארו רק שרידים מעטים. ב-1430, עם הכיבוש העות'מאני, המבנה פסק לשמש ככנסייה, בשנת 1590, הפכה הכנסייה למסגד. עם כיבוש העיר על ידי היוונים ב-1912 המסגד הפך שוב לכנסייה. הרוטונדה, שהיא הכנסייה הקדומה ביותר בסלוניקי, נכללת בקבוצת המבנים מהתקופה הנוצרית המוקדמת והביזנטית בסלוניקי שהוכרו על ידי אונסק"ו כאתרי מורשת עולמית.
קוטר המבנה 24.5 מטר, עובי קירות התוף הוא כ-6 מטר, מעליהן מתנוססת כפה, בנויה מלבנים, המגיעה לגובה 30 מטר. בבניין המקורי היה אוקולוס בראש הכפה. המינרט הוסף עם הכיבוש העות'מאני וההפיכה למסגד.
בית ויקטור הוגו

היסטוריה

המבנה בו שוכן המוזיאון הוקם בשנת 1605 כאשר המגרש בפינה הדרום מזרחית של פלאס דה ווז' הוענק לאייזק ארנו (Isaac Arnauld). ארנו בנה שם מבנה שהורחב משמעותית לאחר שמשפחת רוהאן רכשה אותו והחלה להשכיר את דירותיו. באוקטובר 1832 ויקטור הוגו בן ה-30 עזב את דירתו ברובע השמיני של פריז ושכר יחד עם משפחתו דירה בשטח של 280 מטר רבוע בקומה השנייה של הבניין Hôtel de Rohan-Guémené. במהלך שהותו בדירה זו אירח רבים מגדולי הסופרים הצרפתים לתקופתו: אלפונס דה למרטין, אלפרד דה ויניי, פרוספר מרימה, אלכסנדר דיומא האב ואונורה דה בלזק. בפברואר 1843 גם חגג את חתונת בתו, לאופולדין (Léopoldine Hugo), ובספטמבר ביכה את מותה הטרגי. בחדר העבודה של דירה זו כתב כמה מיצירותיו המפורסמות, בין היתר חלק גדול מעלובי החיים וב-1841 אף נבחר כחבר האקדמיה הצרפתית. 
לאחר עזיבתו ב-1848 עבר הבניין מספר שיפוצים שלא מאפשרים לשחזר במדויק את המסגרת המקורית של המבנה, למשל היעלמות המסדרונות והמרפסות הצופות לכיכר. המוזיאון והתצוגה שבו התאפשרה בזכות תרומתו של הסופר פול מוריס, ידידו הטוב של הוגו, שאפשרה לעיריית פריז בשנת 1902 לרכוש את המבנה. המוזיאון נחנך ב-30 ביוני 1903.
אבי גוט

אביהוא (אבי) גוט (נולד ב-8 באוגוסט 1955) הוא יועץ תקשורת ויועץ אסטרטגי, וממקימי ובעלי "קונקורד פתרונות אסטרטגיים".

קורות חייו

גוט נולד, גדל והתחנך בירושלים. את לימודיו השלים בתיכון ליד האוניברסיטה, במגמה מתמטית פיזיקלית. בשירותו הצבאי שימש גוט כקצין מודיעין (סא"ל במילואים). אחר כך סיים את לימודי התואר הראשון במדעי המדינה ויחסים בינלאומיים באוניברסיטה העברית בירושלים, והמשיך לימודי תואר שני בפוליטיקה ישראלית.
אבי גוט החל את דרכו המקצועית בדסק החדשות של ערוץ 1, ככתב לענייני ירושלים, כתב פלילי וכתב בדסק הצבאי. לאחר מכן שימש כיועץ התקשורת ליצחק נבון, לרבות בחירות 1984. בין השנים 1987–1991 ערך והגיש בתחנת הרדיו גלי צה"ל והיה העורך הראשי של התוכנית "בוקר טוב ישראל". במקביל, שימש כבמאי ומפיק ברשת ועסק בתקשורת והפקות לסרטי טלוויזיה, תדמית ושיווק.
בשנת 1989 זכה בתואר איש השיווק של איגוד המפרסמים, על עריכת שידור השירותרום הגדול בתולדות צה"ל, כאשר בין השנים 1990–2000 גוט שימש גם כמדריך הראשי של צה"ל להופעה בתקשורת. בשנת 1991 הקים גוט את "קונקורד תקשורת" חברה להפקות טלוויזיה, אשר יצרה תוכניות טלוויזיה וסרטים תיעודיים לערוצי טלוויזיה בישראל ובחו"ל, במסגרתם הפיק בישראל את הפרויקט הבינלאומי של סטיבן ספילברג לתיעוד ניצולי השואה בלוס אנג'לס. בשנת 2001 הקים גוט, בשותפות עם משרד הפרסום "אדלר חומסקי & ורשבסקי", את "קונקורד פתרונות אסטרטגיים" - חברה לייעוץ תקשורת אסטרטגי. בשנת 2011 קנה גוט את חלקו של משרד הפרסום והוא משמש כבעליו.
בשנת 2010 קושר שמו לפרשת מסמך הרפז. גוט היה זה שקיבל את המסמך מתמיר פרדו, לימים ראש המוסד, והעביר אותו לעיתונאי אמנון אברמוביץ', ששידר את הידיעה בערוץ 2.
בימים אלו גוט משמש כיועץ אסטרטגי לשרים, לראשי המשק ולארגונים, כאשר בין היתר נחשב גוט כמומחה להופעה בתקשורת האלקטרונית.
גוט מתגורר ברמת אפעל, נשוי ואב לשלושה בנים.