ז'יזל

סיפור העלילה

הבלט מספר על בת איכרים בשם ז'יזל, שמתה משברון לב אחרי שנודע לה שאהובה, אלברכט, הונה אותה והוא מאורס לאחרת. 
הו"ויליות", קבוצה של נשים מיסטיות שמחוץ לגדר הטבע, המרקידות גברים אל מותם, מזמנות את ז'יזל מקברה. אלברכט, מוכה צער וחרטה על אשר עולל לז'יזל, בא לפקוד את קברה באישון ליל ולעתור למחילתה, אבל הוויליות, שצירפו אליהן את ז'יזל, מקיפות אותו. הן כופות אותו לרקוד עד שייפח נפשו מתשישות, אבל אינן יכולות לעמוד בפני אהבתה הגדולה של ז'יזל, ונאלצות לשחרר אותו מלפיתתן. 
הוויליות הן ישויות מטרידות ביותר. הן רוחותיהן של נערות בתולות, שמתו לאחר שאהוביהן נטשו אותן לפני הנישואים. הישויות האלה היו מקובלות מאוד בבלטים מן התקופה הרומנטית. בהנהגת מירטה, מלכת הוויליות, הן מפגינות את עוצמתן במספרן הגדול, כשהן נעות ללא מאמץ בין תבניות דרמטיות ותנועות מתואמות, ושולטות בבמה בשמלות המלמלה הארוכות שלהן ובפניהן נטולי-ההבעה. נוכחותן של הוויליות, המרחפות חסרות-ממשות למראית עין, נועדה ליצור הלך רוח שלא מן העולם הזה, שהשפעתו גדלה והולכת ככל שהבלט נמשך והן סוגרות על אלברכט. הן אכזריות ושוטמות גברים, משום שכולן מתו מלב שבור. ז'יזל, בניגוד להן, מוצאת בה את הכוח לסלוח לאלברכט, אבל היא יודעת שהוויליות לא ינהגו כמוה. מטרתן ברורה והן אינן יודעות  רחם במסע הנקם שלהן; בהצילה את אלברכט, ז'יזל מצילה גם את עצמה מלהיעשות אחת מהן.

מערכה ראשונה

הבלט נפתח בבוקר סתווי בהיר בארץ הריין בימי הביניים. בציר הענבים בעיצומו. הדוכס אלברכט משלזיה, אציל צעיר, מתאהב בבת איכרים יפה וביישנית, ז'יזל, על אף אירוסיו לבאתילד, בת הדוכס מקורלנד. אלברכט מתחפש לכפרי שפל-דרג בשם "לויס" כדי לחזר אחר ז'יזל המקסימה והתמימה, שאינה יודעת דבר על זהותו האמיתית. בעזרת נושא כליו, מחביא אלברכט את מלבושיו המשובחים, קרן הצייד שלו וחרבו, כדי לשדל את ז'יזל לצאת מביתה ולעגוב עליה עם פתיחת חגיגות הבציר.
הילריון, שומר ציד מקומי, מאוהב גם הוא בז'יזל וחושד בבחור הזר, שאך זה הגיע וכבר זכה באהבתה של ז'יזל. הוא מנסה לשכנע את ז'יזל הנאיבית, שאל לה לתת אמון במחזרה, אבל היא מתעלמת מאזהרותיו. אמה של ז'יזל, ברת', מגוננת מאוד על בתה, משום שז'יזל לוקה בלבה ובריאותה רופפת. היא מנסה להכשיל את הקשר בין ז'יזל ללויס, במחשבה שהילריון יהיה שידוך טוב יותר, ורואה במורת רוח את חיבתה של ז'יזל לריקוד, בגלל העומס על לבה.
קבוצת אצילים, המבקשים לסעוד את לבם אחרי מאמצי הצייד, מגיעה אל הכפר ועמם ארוסתו של אלברכט, באתילד. אלברכט ממהר להסתלק, משום שברור לו שבאתילד תכיר ותברך אותו לשלום, ובכך תחשוף את זהותו כאציל. הכפריים מקדמים בברכה את החבורה, מציעים להם משקאות ויוצאים במחולות אחדים. באתילד מתפעלת ממתיקותה וענוותה של ז'זל, בבלי דעת על קשריה עם אלברכט. ז'יזל רואה כבוד לעצמה כאשר הזרה היפה והאצילה מציעה לה מחרוזת במתנה לפני שקבוצת האצילים מסתלקת לדרכה.
הכפריים ממשיכים בחגיגות הבציר, ואלברכט מופיע שוב ויוצא בריקוד עם ז'יזל, המוכתרת למלכת בציר הענבים. הילריון מפסיק את החגיגות. הוא גילה את חרבו המשובחת של אלברכט ומציג אותה כהוכחה לכך, שבן האיכרים המאוהב לכאורה הוא למעשה אציל, המחויב לאישה אחרת. הילריון משתמש בקרן הציידים של אלברכט כדי להזעיק חזרה את חבורת האצילים. אלברכט איננו מספיק להתחבא ואין לו ברירה אלא לקדם את פני באתילד ולהציגה כארוסתו. הכל מזועזעים למשמע הגילוי, ויותר מכולם ז'יזל, ההמומה ואינה מוצאת לה נחמה לנוכח מעשה הרמייה של אהובה. בהבינה, כי לעולם לא יוכלו להתאחד, פורצת ז'יזל בסערת יגון, שבה עוברים לנגד עיניה כל רגעי הרוך והיופי שידעה עם האיש, שכינה עצמו "לויס". היא מתחילה לחולל בפראות וללא שליטה, ובסופו של דבר מביאה את לבה הפגום לקריסה. היא מתמוטטת ומתה בזרועותיו של אלברכט. הילריון ואלברכט מסתערים זה על זה בחימה שפוכה לפני שאלברכט נמלט מן המקום מוכה צער וחרטה. המסך יורד על ברת', המבכה את בתה המתה.
בגרסה המקורית, שאומצה שוב לאחרונה בהפקה של הבלט המלכותי, ז'יזל דוקרת את עצמה בחרבו של אלברכט, מה שמסביר את קבורתה ביער, בקרקע שאינה מקודשת, שם יש לוויליות הכוח לזמן אותה מקברה. רוב הגרסאות המודרניות מעדיפות להשמיט את ההתאבדות.

מערכה שנייה

בשעת לילה מאוחרת, הילריון מתאבל על קברה של ז'יזל בעובי היער, אבל נס באימה עם הופעת הוויליות, רוחות הרפאים של עלמות, שאהוביהן נטשו אותן בבתוליהן. ויליות רבות ננטשו ביום כלולותיהן, וכולן מתו משברון לב. הוויליות, בהנהגת מלכתן האכזרית מירטה, רוקדות ומשוטטות ביער בשעות הלילה כדי לנקום בכל גבר שיפגשו, יהיה אשר יהיה. הן מאלצות את קורבנותיהן לחולל עד למותם באפיסת כוחות.
מירטה והוויליות מקימות את רוחה של ז'יזל מקברה ומצרפות אותה ללהקתן לפני שהן נעלמות בעובי היער. אלברכט מגיע להניח פרחים על קברה של ז'יזל ומבכה את מותה בייסורי אשם. רוחה של ז'יזל מופיעה ואלברכט מתחנן לסליחתה. ז'יזל, שאהבתה לא אזלה, שלא כאחיותיה שוחרות הנקם, סולחת לו ברוך. היא נעלמת להצטרף לשאר הוויליות ואלברכט עוקב אחריה ביאושו.
בינתיים, הוויליות לכדו את הילריון המבועת. הן מפעילות את כשפיהן לאלץ אותו לרקוד עד שהוא קרוב למוות, ואז מטביעות אותו באגם סמוך. אז הן רואות את אלברכט, מסתערות עליו ודנות גם אותו למוות. הוא מתחנן לפני מירטה לחוס עליו, אבל היא מפנה לו עורף ומסרבת בצינה. גם תחינותיה של ז'יזל נדחות ואלברכט מאולץ לרקוד עד זריחת השמש. אף על פי כן, עוצמת אהבתה של ז'יזל גוברת על כשפי הוויליות ומציל את חייו. שאר הרוחות חוזרות עם עלות היום אעל קבריהן, אבל ז'יזל ניתצה את כבלי השנאה והנקם המושלים בוויליות, ובכך היא משוחררת משליטתן ולא תיאלץ עוד לפקוד את היער. אחרי שהיא נפרדת ברוך מאלברכט, חוזרת ז'יזל לקברה, שם תנוח בשלום על משכבה.

רקע

המהפכה הצרפתית (1789) - (1799) הביאה עמה תמורות גורפות לתיאטרון בצרפת. לא עוד הבלטים שהיו חביבים על האצולה, על אלים ואלות מהר אולימפוס. את מקומם תפסו בלטים על אנשים רגילים, מקומות אמיתיים, זמן אמיתי, עבר היסטורי ותופעות על-טבעיות. בלטים מסוג זה התחבבו על המעמד הבינוני הגדל והולך.
שני בלטים עוררו התרגשות רבה בפריז בשנות ה-30' של המאה ה-19. בנובמבר 1931, התקיימה הופעת הבכורה של האופרה "רוברט השד". נכלל בה בלט קצר בשם "בלט הנזירות". בבלט הקטן הזה עלו נזירות בלבוש חושפני מקבריהן ויצאו במחול מופקר לאור הירח. הקהל אהב את הבלט הקטן העל-טבעי הזה.
  
במרץ 1832 עלה בהצגת בכורה בלט הסילפידים בפריז. הבלט סיפר על רוח-יער יפהפייה שמתאהבת בג'יימס, סקוטי צעיר. העלילה מתפתחת לטרגדיה. אחרי שהשניים מבלים ביערות, מתה רוח היער כשאהובה הארצי משתמש בצעיף מכושף כדי ללכוד אותה. בלט זה הציג את מארי טליוני לפני הקהל הצרפתי. היא הייתה הראשונה שרקדה על קצות האצבעות לשם אמנות ולא לראווה והייתה גם הראשונה ללבוש את חצאית הבלט הלבנה, הפעמונית, באורך השוק, הנחשבת כיום לאביזר חיוני בבלט הרומנטי. המשורר והמבקר תאופיל גוטייה צפה בהצגה הראשונה של "הסילפידים". ברעיונות שלו ל"ז'יזל", כעבור עשר שנים, ניכרת השראה מן ה"סילפידים". עלילת הבלט תהיה נעוצה הן במקום מציאותי והן בעבר, למשל, ותעסוק הן באנשים של יום-יום והן בדמויות על-טבעיות.

התפתחות

במאמר חדשות מ-1841 שהודיע על ההצגה הראשונה של "ז'יזל", תיאר תאופיל גוטייה את חלקו ביצירת הבלט. הוא קרא את התיאור של היינריך היינה לוויליות ב"De l'Allemagne" וחשב, שהרוחות הרעות הללו יתאימו ל"בלט יפה". הוא תכנן את סיפורן למערכה השנייה ובחר בשיר מאת ויקטור הוגו בשם "Fantômes" כהשראה למערכה הראשונה. השיר מספר על נערה ספרדיה יפה בת חמש-עשרה, שאוהבת לרקוד. היא מתלהטת מדי בנשף ריקודים ומתה בהצטננות בקרת הבוקר. 
קטע הפרוזה של היינה ב"De l'Allemagne" מספר על הנשים הצעירות העל-טבעיות המכונות ויליות. הן מתו נטושות מאהוביהן לפני יום כלולותיהן והן עולות מקבריהן בחצות הלילה לצאת במחול. כל גבר צעיר שנקרה בדרכן מאולץ לרקוד עד צאת נשמתו. בספר אחר, מתוארות הוויליות כנשים צעירות נטושות, שמתו והפכו לערפדות. זו אמורה להיות הסיבה לשנאה שהן רוחשות לגברים.
גוטייה סבר, שהוויליות של היינה והנערה הספרדיה בת החמש-עשרה של הוגו יהוו עלילה טובה לבלט. הרעיון הראשון שלו היה להציג אולם נשפים ריק, זוהר ומנצנצץ בגביש ואור-נרות. הוויליות יכשפו את הרצפה. ז'יזל ורקדניות אחרות ייכנסו ויחוללו בחדר, בלתי מסוגלות להתנגד לכישוף המאלץ אותן להמשיך לרקוד. ז'יזל תנסה למנוע מאהובה לרקוד עם נערות אחרות. מלכת הוויליות תיכנס, תניח את ידה הקרה על לבה של ז'יזל והנערה תצנח תחתיה מתה.
גוטייה לא היה מרוצה מסיפור זה. הוא היה למעשה רצף של מחולות עם רגע אחד של דרמה בסופו. לא היה לו ניסיון בכתיבת תסריטי בלט, ומשום כך פנה אל ורנוי דה סן ז'ורז', אדם שכתב הרבה לבריות בלט. סן ז'ורז' היה מרוצה מן הרעיון הבסיסי של גוטייה, על הנערה הענוגה והוויליות. הוא כתב את סיפור העלילה של ז'יזל כפי שהוא מוכר כיום בשלושה ימים ושלח אותו ללאון פילה, מנהל האופרה של פריז. פילה היה זקוק לסיפור טוב כדי להציג את קרלוטה גריזי לקהל הפריזאי. הוא מצא סיפור כזה ב"ז'יזל". גם בעיני גריזי הוא מצא חן באותה מידה, וכך יצאה "ז'יזל" מיד להפקה.