google/wiki40b huggingface dataset:
צ'קררה

צ'קררה (Chacarera) היא סגנון מוזיקלי וריקוד אופייני לצפון מערב ארגנטינה ולדרום בוליביה והיא מזוהה בעיקר עם הפרובינציה של סנטיאגו דל אסטרו, יש לה קצב מהיר ומקצב של 3/4 או 6/8, והיא נרקדת בזוגות.

מקורה של הצ'קררה

רוב המידע על היווצרותה של הצ'קררה מגיע מכתביו של אנדרס צ'סרטה (Andrés Chazarreta 1876-1960) יליד סנטיאגו דל אסטרו שהיה ראשון חוקרי הפולקלור והראשון לאזכר את הצ'קררה כסגנון מוזיקלי בתחילת המאה ה-20.
יש קווי דמיון בין הריקודים של הצ'קררה, הסמבה הארגנטינאית, הקואקה ועוד; וייתכן שיש להן מקור משותף בריקודים ספרדיים מתקופת הבארוק.
למשל- ניתן להבחין בקווי דמיון מסוימים בין הצ'קררה לסביליאנה (Sevillana) הספרדית.
מקור שמה הוא במילה chacarero שמציינת עובד בשדות התירס בדיאלקט הקצ'ואה של סנטיאגו דל אסטרו.
הצ'קררה התפתחה והפכה למוכרת בכל רחבי ארגנטינה בתור הזהב של הפולקלור באמצע המאה ה-20, מיטב להקות הפולקלור ביצעו אז צ'קררות, ובעיקר בני משפחת קראבחל (Carabajal) - משפחה של מוזיקאים מסנטיאגו דל אסטרו שבני דור ההמשך שלהם עדיין מופיעים.

המבנה של הצ'קררה

לצ'קררה יש שני חלקים, כאשר בכל חלק יש שני בתים בודדים ובית כפול שחלקו השני המשמש כפזמון חוזר; ולפני כל חלק ובין הבתים מנוגן קטע המעבר. 
כלומר, מבנה כל חלק מתוך השניים הוא A B A B A B B (משמאל לימין) כאשר A הוא ההקדמה או קטע הביניים, ו-B הוא הבית.
בכל אחד מהבתים - ארבע שורות.

הגאטו (Gato) והאסקונדידו (Escondido)

במקביל לצ'קררה התפתחו סגנונות נוספים כמו הגאטו (Gato) והאסקונדידו (Escondido) שהמקצב שלהם זהה לזה של הצ'קררה, אך המבנה שונה.

הריקוד

הצ'קררה נרקדת בזוגות מבלי שהרקדנים נוגעים זה בזה, הם נעים בתנועות מעגליות תוך החלפת מקומות, פורשים את זרועותיהם, והגבר רוקע ברגליו.
במהלך ההקדמה אין רוקדים.
מקובל להכריז על תחילתו של כל חלק, סיום ההקדמה, והסיום (תחילת הבית האחרון בבית הכפול); והכרזות אלו הן לא פעם חלק מההקלטה גם אם היא נועדה להאזנה בלבד.

כלים מוזיקליים

בנוסף לגיטרות ולתוף הבומבו לגוארו (bombo legüero) האופייניים לכל סגנונות המוזיקה הצפון מערבית, נעשה שימוש גם בכינור.
בצד זה - יש צ'קררות המבוצעות א-קפלה, בליווי תוף בלבד (Casas más casas menos, Chakay manta; שניהם של לוס צ'לצ'לרוס).

תוכן

כמקובל במוזיקה הפולקלורית - השירים עוסקים בנופים, במנהגים, במקומות; בעיקר בהתייחס לסנטיאגו דל אסטרו, גם כשהמבצעים הם בני פרובינציה אחרת.
ניתן לפגוש לא פעם במונחים ובשימוש בסלנג מקומי, שוב - בעיקר זה של סנטיאגו דל אסטרו.
כדאי לציין  שיש מספר צ'קררות הומוריסטיות (Casas más casa menos, El casamiento, La gorda), דבר שפחות מוכר בסגנונות אחרים של הפולקלור.
Free Lunch Design

חברת Free Lunch Design‏ (FLD) היא חברה שוודית שהוקמה על ידי יוהאן פייץ בשנת 1998 ומתמקדת בהפקת משחקי מחשב חינמיים, שאינם דורשים עיבוד גרפי מסיבי.
החברה הוציאה עד היום כ-16 משחקי מחשב שונים שכולם ניתנים להורדה בחינם מאתר החברה. 
המשחק שהעניק לחברה את רוב פרסומה הוא המשחק "אייסי טאוור (Icy tower)" והמשחק Happyland Adventures שהופיעו בכמה מגזיני משחקים וקיבלו ביקורות טובות.
שמה של החברה באנגלית מרמז על התוכנית העסקית לפיה היא פועלת, במסגרתה היא מעניקה את הזכות להשתמש ולשחק בחינם במשחקים שהיא מפתחת, בפרפרזה הפוכה של הביטוי הידוע "אין ארוחות חינם".
ירון שרוני

שירות צבאי

שרוני התגייס לצה"ל בשנת 1997, התנדב לצנחנים ושובץ בגדוד 202. עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. בסיום הקורס שב לגדוד 202 ומונה למפקד מחלקה, ולקח חלק בלחימה בדרום לבנון. לאחר מכן שימש כמפקד פלוגה בגדוד, והוביל אותה בלחימה כנגד הטרור הפלסטיני באינתיפאדה השנייה. בהמשך מונה למפקד פלנ"ט צנחנים בין השנים 2005–2006, והוביל אותה בין היתר במהלך מלחמת לבנון השנייה. לאחר מכן מונה לסגן מפקד גדס"ר צנחנים.
לאחר שהועלה לדרגת סא"ל מונה בשנת 2013 למפקד גדס"ר צנחנים, והוביל אותו בין היתר במבצע צוק איתן. את תפקידו סיים ב-1 באפריל 2015. לאחר מכן מונה לקצין אג"ם של אוגדת הגליל בין השנים 2015–2017. ביולי 2017 הועלה לדרגת אל"ם וב-6 באוגוסט מונה למפקד חטיבה 226, ושימש בתפקיד עד 13 באוגוסט 2019. באוגוסט 2019 מונה לסגן מפקד עוצבת האש.
שלמה יעקב אייכנשטיין

ביוגרפיה

נולד בשנת ה'תק"ץ בזידיטשוב לרבי יצחק אייזיק אייכנשטיין (המהרי"א מזידיטשוב), נישא בזיווג ראשון לבתו של רבי יוסף רוטנברג מקוזובה, ובזיווג שני נישא לחיה בתו של רבי אברהם אבא הורוביץ משנדישוב. 
לאחר פטירת אביו בט' בסיון ה'תרל"ג החל רבי שלמה יעקב לכהן באדמו"רות בזידיטשוב לצד אחיו הגדולים רבי אלכסנדר סנדר יום טוב ליפא ורבי אליהו. עם זאת מרבית חסידי אביו היו אצל אחיו ורק מקצתם היו חסידיו. במחציתה השנייה של שנת ה'תרל"א היגר רבי שלמה יעקב לעיר סטרי שבמחוז סטריסקי בחבל לביב שבמערב אוקראינה, שם התגורר עד לפטירתו בכ"ו בכסלו ה'תרל"ג.
קלמין

קלמין (Calamine) הוא המרכיב הפעיל בתרחיץ קלמין, המקל על עקיצות יתושים וגרויים שונים בעור.
הקלמין הוא תערובת של 99.5 אחוז תחמוצת אבץ (ZnO) בתוספת חצי אחוז בקירוב של תחמוצת הברזל (Fe₂O₃). התרחיץ מצר את נקבוביות העור וגורם ליובש באזור עליו הוא נמרח. מעבר לאלחוש המקום העקוץ, התרחיץ גם מחטא במידה מסוימת את המקום ומונע זיהום הנובע מגרד. בתרחיץ קלמין אין סטרואידים, אנטיהיסטמינים (חומרים מדכאי אלרגיה), או חומרים מלאכותיים אחרים, והוא נחשב תרופה טבעית ובטוחה יחסית להקלה מהירה מפני גרד הנובע מעקיצות חרקים או מחלות עור כגון אבעבועות רוח, אקזמה וגרדת.
פצצת עטלף

פצצת עטלף הוא כינוי להצעה שהועלתה בארצות הברית בזמן מלחמת העולם השנייה, להשליך מעל האימפריה היפנית עטלפים הנושאים פצצות תבערה זעירות. שמו הרשמי של הפרויקט היה "מבצע אקס-ריי" (מבצע רנטגן) שהתנהל בראשותו הזואולוג ד"ר לייטל ס. אדמס מפנסילבניה. הרעיון היה שהעטלפים ינוחו על בניינים ביפן העשויים בעיקר עץ ונייר, אז יפוצצו הפצצות בצעד שיגרום לדליקות רבות באזור. 
לצורך המשימה נבחר עטלף ממין מקסיקני שמשקלו היה 14 גרם. במהלך הפיתוח שארך כשנתיים בין 1942 ל-1944 פותחה במיוחד פצצת תבעירה זעירה שהכילה נפלם (בנזין וסבון נוזלי), במשקל 30 גרם, והוצעו מספר דרכים להפעלת הפצצה. בין השאר נבחנו מרכז בקרה חיצוני שיפעיל את הפצצות מהמטוס שישליך אותם, אפשרות שנפסלה משום שהצבא חשש מתלות שכזו; מרעום שיופעל על ידי תנועת כנפי העטלף, אפשרות שנפסלה בגלל רגישות המתקן; ומנגנון השהיה פנימי, מה שנבחר בסופו של דבר. המנגנון כלל חלל בו תיל פלדה שהחזיק את פתיל ההצתה, מעט לפני שחרור העטלפים הוזרקה לחלל תמיסת נחושת כלורית, שהמיסה את הפלדה וגרמה להפעלת הפצצה. 
לבסוף התוכנית שנתקבלה הייתה לשמור את העטלפים בקירור שיגרום להם לשנת חורף, ולהטיל אותם ממטוסים במארזים שיוצנחו ויפתחו בזמן ירידתם. בזמן זה העטלפים היו אמורים להתעורר ולעוף החוצה ולנסות למצוא מחסה בבתים ותוך כדי כך להבעיר אותם.
הוכחה ליעילותה של הפצצה התקבלה כשקבוצת עטלפים מחומשת הצליחה לברוח מהבסיס בקרלסבאד שבניו מקסיקו, והציתה שריפות רבות באזור. בעקבות תקרית זו הוחזר הפרויקט לשיפור וחשיבה מחודשת, מאחר שהוחלט שיש לעשותו לבטיחותי יותר.
בניסוי שחל ב-15 בדצמבר 1943 הפרויקט נחל הצלחה מרשימה והצליח להעלות באש כפר דמי שנבנה לצורך הניסוי.
עלותו של הפרויקט נעה בין 2 ל-4 מיליון דולר, סכום שנחשב גבוה באותה התקופה.
בשנת 1944 עקב הצלחת פרויקט מנהטן (פיתוח פצצת האטום), שנחשב לדרך יעילה יותר להבאת קץ המלחמה, בוטל פרויקט פצצת העטלף. המטוסים שיועדו לנשיאת העטלפים, מפציצי B-29 הוסבו לנשיאת פצצות האטום.
הספר "Sunwing" של קנת' אופל קיבל את השראתו מתקרית זו.
מרלו תומאס

חיים אישיים

תומאס נולדה בדטרויט, מישיגן לדני תומאס (1912–1991) ולרוז מארי קסניטי (1914–2000). סבתה מצד אמה הייתה המתופפת ונגנית כל ההקשה מארי "מרי" קסניטי (1896–1972). אחיה, טוני תומאס, הוא מפיק קולנוע וטלוויזיה, ואחותה, טרה תומאס, היא שחקנית לשעבר. אביה היה אמריקאי ממוצא לבנוני, ומוצא אמה היה איטלקי.
תומאס גדלה בבברלי הילס, קליפורניה. כילדה הוריה כינו אותה בשם מרגו (Margo), אך במהרה נודעה בשם מארלו, כשטענה בראיון ל-"The New York Times", שכינוי זה נבע מהגייה לא נכונה בילדותה של הכינוי המקורי. למדה בבית הספר "Marymount High School" שבלוס אנג'לס, וכן סיימה לימודיה ב"אוניברסיטת דרום קליפורניה" עם תואר בהוראה. בראיון על הנושא סיפרה: "רציתי פיסת נייר שאומרת כי אני מוסמכת לעשות משהו". בנוסף, הייתה חברה באחוות "Kappa Alpha Theta".
קיימה מערכת יחסים עם הרב גרדנר, ובשנת 1980 נישאה למנחה פיל דונהיו. יש לה חמישה נכדים חורגים.

קריירה

בין השנים 1961–1962 גילמה תומאס את אחותו הנערצת של ג'ואי, סטלה בארנס, בסיטקום "The Joey Bishop Show". במהלך שידורי הסדרה, ביצעה הופעות אורח בסדרות "The Many Loves of Dobie Gillis",‏ "Ben Casey", "אזור הדמדומים", "My Favorite Martian" ובוננזה. בשנת 1998 שיחקה בדרמה הקומית "מסונוור" לצידן של איימי סמארט וכרמן אלקטרה.
דנוטה לאטו

תולדות חייה

דנוטה לאטו נולדה בפולין בשנת 1963. בשנות השמונים עברה לגרמניה במטרה להפוך לדוגמנית ובסופו של דבר התפרסמה כדוגמנית עירום. החלה בקריירת סרטים קצרה. צילומים שלה הוצגו מספר פעמים בכתבי עת ובמגזינים, כמה מהם ארוטיים.
משנות השמונים המאוחרות ועד שנות התשעים פיתחה קריירה מוזיקלית. כזמרת, זכתה להצלחה מסוימת באירופה עם הסינגל שלה Touch My Heart. שיריה האחרים יצאו בסינדיקציה בדיסקים אירופיים של אוסף שירי דיסקו איטלקי בשנים אלו. הופיעה בדיסק אוסף עם שתי דוגמניות עירום אחרות שהפכו לזמרות: סמנתה פוקס וסברינה.
לאטו התפרסמה בישראל (בשמה הפרטי, דנוטה) עקב הופעתה בשני סרטי מתיחות של יהודה ברקן, חלק מסדרת סרטים מסוגה זו שיצר וזכו להצלחה רבה.
עמוד הניצחון של ברלין

העברת העמוד ממקומו

בעת הקמתו ניצב העמוד מול בניין הרייכסטאג בקֶניגספלאץ (Königsplatz) - הנקראת כיום כיכר הרפובליקה (Platz der Republik). בשנת 1939 בעקבות התכנון המחודש של העיר ברלין על ידי המפלגה הנאצית ובמסגרת עבודות ההכנה לקראת הפיכת העיר ברלין לעיר בשם "גרמאניה" שעתידה הייתה להפוך, על פי התכנון הנאצי, לבירת העולם, הוחלט להעביר את העמוד לכיכר הכוכב הגדול בו הוא נמצא כיום באמצע רחוב ה-17 ביוני. 
העמוד, שגובהו היה אז 50.66 מטרים בלבד הוגבה ב-7.5 מטרים נוספים (לגובה של 66.89 מטרים), והועבר לכיכר שנבנתה בשנת 1941 בתכנונו של אלברט שפר. ארבע מנהרות להולכי רגל נבנו על מנת לאפשר גישה לעמוד במרכז כיכר הנמצאת במרכז פארק הטירגארטן. 
ככל הנראה, העברת העמוד למקומו הביאה לכך ששרד את מלחמת העולם השנייה. בעוד שבניין הרייכסטאג נפגע קשות בקרבות כיבוש ברלין והאזור ממול הבניין נהרס לחלוטין, האזור בו נמצא העמוד שרד את המלחמה.

תיאור העמוד

בראש העמוד ניצב פסל של אלת הניצחון המכונפת שגובהו 8.3 מטרים ומשקלו 35 טונות. הפסל עוצב על ידי פרידריך דראקֶה. הפסל מכונה בידי תושבי ברלין "גולדאֶלזֶה" (Goldelse) - אלזה המוזהבת.
הפסל ניצב בראש העמוד, העשוי ארבעה חלקים מאבן חול. שלושה מארבעת חלקי אבני החול מעוטרים בתותחים שנלקחו מאויביה של פרוסיה שנוצחו במלחמות. הרביעי מחלקי העמוד מעוטר בזר עשוי זהב. זר זה נוסף לעמוד בשנת 1938 בעת שהעמוד הובא למקומו הנוכחי.
העמוד ניצב על בסיס העשוי גרניט אדומה. הבסיס הוא אכסדרת עמודים שקירותיה מעוטרים בפסיפסים מעשי ידי אנטון פון ורנר.
בבסיס העמוד ארבעה תבליטי ברונזה המציגים את ניצחונותיה של פרוסיה בשלוש המלחמות ואת צעידת הכוחות המנצחים לברלין. התבליטים נוצרו על ידי הפסלים מוריץ שולץ, קארל קייל, אלכסנדר קלנדרלי ואלברט וולף.
התבליטים הוסרו לדרישת צרפת בשנת 1945 (בעיקר לאור העובדה שהם מנציחים את הניצחון על צרפת בשנת 1871). בשנת 1987 שוחזרו התבליטים לרגל יום השנה ה-750 לייסוד העיר ברלין. התבליטים נחנכו מחדש בנוכחות נשיא צרפת פרנסואה מיטראן.

העמוד בקולנוע ובתרבות

העמוד מופיע בסרטו של וים ונדרס "מלאכים בשמי ברלין" בתור המקום בו נוהגים המלאכים להתאסף. כמו כן פסל אלת הניצחון שבראש העמוד מופיע בקליפ "Stay (Faraway, So Close)" של להקת U2.
וולאס וגרומיט: עניין של חיים ומוות

עלילה

רוצח סדרתי הרג שנים עשר אופים, הקורבן השנים עשר נהרג על ידי הרוצח שמכה בו במערוך ופניו של האופה בבצק ללא רוח חיים. וולאס קורא בעיתון על מות האופה, ולא היה מודאג בקשר לרצח, במקום זאת הוא התמקד בעסקו החדש, אפיית לחמים. כאשר הם שולחים את כיכרי הלחם לעוברים ושבים, וולאס וגרומיט הצילו אישה בשם פיילה בייקוול, דוגמנית מפורסמת לשעבר בזכות חברת הלחם בייק-או-לייט, וכלבת הפודל הלחוצה שלה, פלאפלס כאשר המעצורים באופניהן כשלו. גרומיט מצא כי אין בעיה במעצורים, ואילו וואלס התאהב בדוגמנית. הוא ופיילה התחילו בקשר רציני, וגרומיט כעס מאוד ונאלץ לשפץ את הבית, על מנת להביא "מגע נשי" לבית. פלאפלס וגרומיט התחילו להיות ברגע רגשני כאשר היא מחזירה לגרומיט את רכושיו, שנלקחו בידי פיילה.
וואלס שלח את גרומיט לביתה של פיילה כדי להחזיר לה את הארנק שאיבדה אצלו. בביתה של פיילה, גילה גרומיט בובות אשר תיארו את שנים עשר האופים שנרצחו, ואלבום תמונות שצולמו בהן פיילה והאופים שנרצחו לפני מותם. כמו כן הוא גילה שוואלס הוא האופה הקורבן השלושה עשר שעומד להיהרג. כאשר הוא מראה לוואלס את הראיות. וואלס מספר לגרומיט שהוא עומד להתארס לפיילה.
גרומיט מתקין בביתם מתקן ביטחון, אשר כולל גלאי מתכות. פיילה לומדת שגרומיט מנסה לחשוף אותה, וגורמת לו להישאר מחוץ לעניינים, ואז היא נשכה את ידה ובכתה והאשימה את גרומיט. וואלס קשר את פיו של גרומיט כעונש והכריח אותו לשטוף את כל הכלים במטבח. גרומיט צפה בפיילה מנסה לדחוף את וואלס אל המטחנה. למרבה המזל וואלס ניצל על ידי שק קמח שדחף את פיילה. לאחר שכעסה בקשר לאופים, פיילה עזבה, אולם ביום למחרת היא חזרה והתנצלה והביאה איתה עוגה. גרומיט החושד עקב אחריה לביתה, שם פיילה זורקת אותו לארון עם פלאפלס.
כאשר יצאו מביתה של פיילה באמצעות הכדור הפורח של בייק-או-לייט, גרומיט ופלאלפס הגיעו אל ביתו של וואלס שם הוא מדליק את הנר. לאחר מאבק, העוגה נופלת ונחשפת הפצצה. וואלס וגרומיט נתקפו בידי פיילה אשר נחשפת בתור הרוצחת הסדרתית שרצחה את האופים לאחר שכעסה על האופים אשר גרמו לה לעלות במשקל מהמוצרים שלהם ובעקבות כך הקריירה שלה נהרסה.
היא התכוונה להרוג את וואלס, אולם הותקפה על ידי פלאפלס אשר נוהגת במלגזה. לאחר הכאוס, הפצצה נמצאה במכנסיים של וואלס. גרומיט ופלאפלס נטרלו את הפיצוץ כך שמלאו את מכנסיו של וואלס בבצק ופיילה ניסתה לברוח באמצעות הכדור הפורח. אולם המשקל שלה גרם לכדור הפורח לרדת ופיילה נטרפה בידי התנינים בגן החיות. וואלס היה עצוב בעקבות אובדן האישה שאהב וצפה בה בתור רוח (הגרסה הרזה שלה) באה לגן עדן, האמין ששם יהיה לה טוב.
לאחר מכן, וואלס וגרומיט החליטו להמשיך עם המשלוחים. לפתע הם מצאו את פלאפלס, שבורת לב לאחר שאיבדה את בעלה. גרומיט החליט לצריף אותה לשירות המשלוחים, ופלאפלס הצטרפה לצוות של וואלס וגרומיט ביחד.

ביקורות ופרסים

הסרט הקצר שודרה בחג המולד של 2008 בהממלכה המאוחדת, והביא קהל גדול של צופים ב-5 שנים. זה גם היה הסרט הקצר הנצפה ביותר בהממלכה המאוחדת ב-2008. עם קהל ממוצע של 14.4 מיליון. הסרט הקצר הרוויח רייטינג של 53.3%, יחד עם 58.1% ו-15.88 מיליון בסוף הסדרה.

פרסים

הסרט הקצר זכה בפרס באפט"א לסרט האנימציה הקצר הטוב ביותר ובפרס אנני לסרט הקצר הטוב ביותר. כמו כן הוא היה מועמד לפרס אוסקר לסרט המונפש הקצר הטוב ביותר.
דיאן ראצ'וניצה

קריירה

ראצ'וניצה החל את הקריירה במחלקת הנוער של שיבניק, ובשנת 1986 עלה לקבוצה הבוגרת של המועדון, ששיחקה לפרקים בליגת העל היוגוסלבית. בשנת 1992, עם עצמאותה של קרואטיה, הצטרף להיידוק ספליט מליגת העל הקרואטית, ובעונתו הראשונה במועדון זכה עמה בגביע הקרואטי. באותה שנה ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת קרואטיה החדשה, במשחק מול נבחרת מקסיקו בזאגרב, וכבר באותו משחק כבש את שער הבכורה שלו בנבחרת. בשנת 1994 זכה עם היידוק ספליט באליפות, ורשם הופעה שנייה ואחרונה בנבחרת קרואטיה, במשחק מול נבחרת סלובקיה בברטיסלאבה. בינואר 1995 עבר לקבוצת אוסטריה זלצבורג מהבונדסליגה האוסטרית, ועמה זכה בשתי אליפויות. לאחר שנתיים וחצי בזלצבורג חזר להיידוק ספליט, ושיחק במדיה שנתיים נוספות.
לקראת עונת 1999/2000 הובא ראצ'וניצה לישראל על ידי המאמן דרור קשטן, וחתם בקבוצת הפועל תל אביב. את שער הבכורה שלו בקבוצה כבש בניצחון 0-2 על הפועל באר שבע ברבע גמר גביע המדינה, ובתום העונה זכה עם הקבוצה בדאבל, לאחר שבגמר הגביע כבש את השער הראשון במשחק מול בית"ר ירושלים, וכן כבש את שער הניצחון בבעיטות הכרעה. בעונה שלאחר מכן שיחק עם הקבוצה במוקדמות ליגת האלופות, ובפברואר 2001 שוחרר מהקבוצה בעקבות החתמתו של דמיטרי מיכאלנקו, ועבר לעירוני ראשון לציון, שם שיחק עד תום העונה.
לאחר שעזב את ישראל עבר ראצ'וניצה לשחק בקבוצה הסינית צ'ונגצ'ינג ליפאן. בשנת 2002 חזר להיידוק ספליט, זכה עמה בגביע נוסף, ובעונתו האחרונה בקריירה זכה באליפות נוספת. ב-12 ביולי 2004 פרש ממשחק פעיל, לאחר שנתגלו בעיות בלבו, וזכה למשחק פרידה חגיגי בין היידוק ספליט לנבחרת כוכבים קרואטים שכללה, בין היתר, את רוברט פרוסינצ'קי וסלאבן ביליץ'.
לאחר פרישתו שימש כעוזר מאמן בהיידוק ספליט, ואימן לסירוגין גם את קבוצות הנערים והנוער של המועדון. לקראת יורו 2008 מינה אותו מאמן נבחרת קרואטיה, סלאבן ביליץ', לסקאוט האחראי על צפייה בנבחרות היריבות. בשנת 2010 החל לשמש כמאמן ראשי בליגות הנמוכות בקרואטיה, תחילה בקבוצת NK אוסקוק. בשנת 2012 מונה למאמנה של NK ג'ונאק סינג' מליגת המשנה. בשנת 2015 שימש כעוזר מאמן קבוצת דונאיסקה סטרדה מליגת העל הסלובקית. בשנת 2017 מונה לעוזר מאמן בקבוצה האוסטרלית מלבורן נייטס, ובשנת 2018 מונה לסקאוט בקבוצת אל-איתיחאד מערב הסעודית.
ביוני 2019 מונה ראצ'וניצה לעוזרו של סלאבן ביליץ', מאמן וסט ברומיץ' אלביון מליגת המשנה באנגליה.
שינחואה

שינחואה (בסינית: 新华通讯社) היא סוכנות הידיעות הרשמית של ממשלת הרפובליקה העממית של סין. מטה הסוכנות ממוקם בעיר בייג'ינג ולה 170 משרדים אזוריים ברחבי העולם. הסוכנות מעסיקה כ - 10,000 איש, מספר ההופך אותה לסוכנות הידיעות הגדולה בעולם. נוסף על היותה סוכנות ידיעות, משמשת שינחואה כמו"ל, ומוציאה לאור עיתונים וכתבי עת במספר שפות.

היסטוריה

שינחואה נוסדה בנובמבר 1931 ונקראה בתחילה "סוכנות הידיעות של סין האדומה", שם ששונה לשם הנוכחי בשנת 1937. סוכנות ידיעות זו החלה להפיץ מידע באנגלית על סין בשנת 1944.

שינחואה כיום

סוכנות הידיעות שינחואה מפיצה ידיעות ותמונות הקשורות באירועים שונים המתרחשים בסין לגופי תקשורת ברחבי העולם, במספר שפות ובהן אנגלית, ספרדית, רוסית, צרפתית וערבית. בניגוד ליומון העם, עיתון רשמי של המפלגה הקומוניסטית של סין, מופיעים מאמרי מערכת ודעות באופן נדיר בדיווחי שינואה. כסוכנות ידיעות בעלת נוכחות גלובלית, מעבירה שינחואה ידיעות מהמתרחש בעולם לתושבי סין. שינחואה מפעילה אתרי אינטרנט במגוון שפות.
פולבר יולו

תולדות חייו

בן שבט הלארי. נולד במדיבו שליד ברזוויל. ב-1929 החל ללמוד בסמינר לכמרים בברזוויל, לאחר מכן למד ביאונדה, שם פגש את עמיתו מהרפובליקה של מרכז אפריקה, ברתלמי בוגנדה. ב-1946 הוסמך ככומר והחל לצרף לשמו את הכינוי "אבה" (Abbé) כלומר "אב מנזר" ולהתהלך בגלימה בהירה. בשנת 1956 נשללה ממנו הכהונה, לאחר שהפר את נדריו על ידי רומן עם אישה,  אך הוא המשיך לקרוא לעצמו כומר ולהתהלך בגלימה.
כבר ב-1956 התמודד בבחירות לפרלמנט אפריקה המשוונית הצרפתית כמנהיג שבט הלארי, אך לא נבחר. בהמשך אותה שנה ייסד את האיחוד הדמוקרטי להגנה על האינטרסים האפריקאים (Union Démocratique de la Defense des Intérêts Africains - UDDIA) ואת בטאון הארגון - Cette Semaine ("השבוע") וייצב את עצמו לצד שארל דה גול וכנגד המפלגה הסוציאליסטית (הסניף המרכז-אפריקאי של המפלגה הסוציאליסטית הצרפתית). החלוקה בין המפלגות לא הייתה פוליטית בעיקרה אלא סימנה את החלוקה לשתי קבוצות שבטיות - לארי ומבושי. בנובמבר 1956 נבחר יולו לראש עיריית ברזוויל. תוצאות הבחירות שנערכו ב-1957 סימנו שוויון בין UDDIA למפלגה הסוציאליסטית. הן זכו ב-21 מושבים כל אחת, מבין 45 המושבים בפרלמנט של קונגו. מנהיג הסוציאליסטים ז'אק אופאנגו (Jacques Opangault) נבחר לראש ממשלה ויולו כיהן כשר החקלאות בממשלתו. בנובמבר, לאחר שחבר סוציאליסטי החליף צד, היה יולו לראש הממשלה. ב-1959 פרצו מהומות בין תומכי שתי המפלגות (למעשה, בין שתי הקבוצות השבטיות היריבות בטריטוריה). יולו אסר את אופאנגו וראשי מפלגתו והביא לרגיעה. בבחירות שנערכו ביולי אותה שנה זכתה מפלגתו של יולו ל-51 מושבים מתוך 61. אופאנגו זכה בקולות, אך עדיין היה במאסר. לאחר שחרורו היה לשר בממשלה שקיבלה עת עצמאות המדינה ב-15 באוגוסט 1960.
יולו שאף ליצור איחוד מחודש של הטריטוריות שהרכיבו את אפריקה המשוונית הצרפתית (הרפובליקה המרכז-אפריקאית, צ'אד, גבון, הרפובליקה של קונגו וקמרון), אך נכשל עקב התנגדותו של לאון מ'בה מגבון. ביוני 1961 ביקר בוושינגטון די. סי. והתקבל על ידי נשיא ארצות הברית, ג'ון פיצג'רלד קנדי.
יולו התערב במשבר קונגו  בקונגו -לאופולדוויל השכנה, תחילה כתומך של הנשיא ז'וזף קסא-וובו ולאחר מכן כתומכו של מואיז צ'ומבה .  הוא אירח שתי וועידות בברזוויל במטרה להגיע לפתרון המשבר והיה פעיל בזימון כוחות שמירת השלום של האומות המאוחדות להתערב במדינה השכנה.
ב-1962 ביטל יולו את הדמוקרטיה בארצו והכריז על משטר חד-מפלגתי. במדינה שסועה מבחינה אתנית פירוש הדבר היה שלילת זכויות מקבוצה אתנית יריבה. ב-1963 הודיעה צרפת שהיא מקצצת את הסיוע הכספי למדינה ב-1.1 מיליון פרנק. יולו נאלץ להעלות מיסים, מחירי המזון עלו והאבטלה גאתה. בתגובה פרצו הפגנות שאורגנו על ידי איגודי העובדים. ביולי אותה שנה, בעת שערך יולו ביקור ממלכתי בווינה, פרצה הפיכה צבאית, עם שובו למדינה הודח יולו ונאסר. ראש ממשלת קונגו-לאופולדוויל , מואיז טשומבה, ארגן את המלטותו של יולו מהמדינה ומעבר לנהר הקונגו למקלט מדיני בלאופולדוויל ב-1 באפריל 1965. ב-1966 עבר יולו לספרד, שם נפטר ב-1972.

יחסיו עם מדינת ישראל

יולו ("האב יולו" בעיתונות התקופה) ביקר בישראל בין ה-21 ל-29 באוגוסט 1960, שבועיים בלבד לאחר שארצו קיבלה את עצמאותה. בין היתר ביקר במכון ויצמן למדע והיה אורח צה"ל.
באוגוסט 1962, במסגרת מסעו באפריקה, ביקר נשיא מדינת ישראל, יצחק בן-צבי בברזוויל.
שינוי ארגוני

אופן הובלת השינוי

הובלת שינוי בארגונים היא משימה מורכבת, המצריכה איזון בין גיבוש אסטרטגיה רלוונטית ביחס למצב הארגוני הנתון (ברמת העובדים, המשאבים, הלקוחות), הבנה של סביבת הפעולה, והתמודדות עם התנגדויות לשינוי. רכיב קריטי בהובלת השינוי היא הימצאותם או רתימתם של סוכני השינוי כמי שמוביל בפועל את השינוי בארגון, בסביבות הפעולה השונות. סוכני השינוי יכולים להיות פנימיים, דוגמת עובדים, מנהלים או יועצים ארגוניים הפועלים בארגון, או חיצוניים, כדוגמת יועצים חיצוניים. לסוכני השינוי שלושה מקורות עוצמה אפשריים: ידע, אישיות (כריזמה, מוניטין או מהימנות מקצועית), והון חברתי המספק גישה לרשתות או משאבים.
אף על פי שעל פי רוב שינוי ארגוני מתייחס להובלה "מלמעלה למטה" של השינוי הרי שלא פעם שינויים ארגוניים מתרחשים מלמטה למעלה (כתוצאה מהתאגדויות עובדים, שביתות, או פעולות של סוכני שינוי ברמות הנמוכות של הארגון).

התנגדות לשינוי

כל שינוי בארגון מלווה בתחושת חוסר וודאות ואובדן שליטה ועלול לגרום לתחושת לחץ ומתח בקרב העובדים. התנגדות לשינוי מונעת הסתגלות וחדשנות של הארגון ועלולה להביא לכישלון בהטמעת השינוי הארגוני. כאשר העובדים מביעים את ההתנגדות בצורה גלויה על ידי שביתות והאטת עבודה, קל יותר להנהלה להתמודד עימה. אך לעיתים הסימפטומים מובעים בצורה עקיפה על ידי חוסר מוטיבציה לעבוד, העלאת הטעויות בעבודה, הבעת חוסר נאמנות לארגון ועוד.
זיהוי הגורמים להתנגדות והבנתם מסייע בהתמודדות איתם וביישום אפקטיבי של השינוי הארגוני. ניתן לסווג את הגורמים להתנגדות לשינוי לפי התנגדות הפרט והתנגדות קבוצתית, אך לעיתים קרובות יש חפיפה בין התחומים הנ"ל.

מודל פוליטי של שינוי - התמודדות עם התנגדות

מודל זה פותח על ידי גריינר ומצגר ב-1983 ומציג טכניקות לטיפול בהתנגדות, שעיקרם הוא צירוף המתנגדים לפני שקולם הופך למאיים על השינוי; גיוס שותפים רבים ככל הניתן בעד התהליך; הצגת פתרונות שנמנעים מתקיפת "פרות קדושות" בארגון; העלאת פתרונות אלטרנטיביים וגמישים ולא תוכנית אחת בודדת שנפילתה או דחייתה תמנע את השינוי; יצירת תגמולים לעובדים הזוטרים על מאמצם לקחת חלק בשינוי.

מודל שינוי ארגוני ממוקד

משמעות המושג שינוי ארגוני ממוקד היא בחירת תחומי השינוי המשמעותיים ביותר וניהולם, כך שניתן יהיה להשיג מקסימום הישג במינימום שינוי (כפי שנהוג לתאר על ידי עקרון פארטו: מהם ה-20% אותם יש לשנות על-מנת לקבל 80% תועלת). לשם כך, יש למפות בתחילה את אותם תחומים שהם קריטיים להצלחת הארגון ולהשקיע בהם את עיקר מאמצי השינוי.

בניית ושמירת קואליציה - Beckhard&Harris

הנעת שחקנים לנקודות רצויות, במטרה ליצור קואליציה יציבה, ולא שבירה. ההנחה היא שלא ניתן להכריח את השחקנים להשתנות, אלא לצפות שיבצעו שינוי קטן בתהליך החשיבה (שיאמינו בשינוי, אך לא שיטיפו לביצועו).

גישה קוגניטיבית ליישום שינוי - מחסומים קוגניטיביים לשינוי

הגישה הקוגניטיבית מייחסת חשיבות להבנה של העובדים את מהות השינוי, ומצריכה ממובילי השינוי התמקדות גם בהובלת תהליך הלמידה של הארגון והפרטים בתוכו.
אביב הברון

אביב הַבְרוֹן (נולד ב-1959) הוא עיתונאי ישראלי. כתב וערך בכלי תקשורת רבים, חשף את "פרשת נערות הליווי", פרסם את הספר "הירוקים" על  קבוצת הכדורגל מכבי חיפה, ומשמש כעורך "המוסף לשבת" של "ידיעות אחרונות".

ביוגרפיה ומשפחה

הברון נולד בקיבוץ בארי להורים חברי הקיבוץ, הסופרת רינה הברון ודוקטור אברהם הברון. היום הוא מתגורר בתל אביב, נשוי ואב לשלושה ילדים.
סבו הוא צבי נשרי, הנחשב לאבי החינוך הגופני בישראל; בן דוד של אמו הוא רפאל איתן (רפול), הרמטכ"ל לשעבר; בן דודו הוא המאייר והצייר דודו גבע; דודו מצד אביו הוא האדריכל חנן הברון.

קריירה עיתונאית

את צעדיו הראשונים בתקשורת עשה הברון ב"תוספתן", העלון של קיבוץ בארי. ב-1982 הצטרף לשבועון "כותרת ראשית", בעריכת נחום ברנע. הוא פרסם בשבועון כתבות מגזין והיה בעל טור קבוע שנקרא "אם אשכחך הפועל ירושלים". בהמשך מילא שורת תפקידים בעיתונות הכתובה: סגן עורך המגזין "מבט ספורט"; סגן עורך המקומון התל אביבי "העיר" של רשת שוקן; כתב ועורך במוסף סוף השבוע של "חדשות"; עורך במקומון מעריב "זמן תל אביב"; וסגן עורך המקומון "תל אביב" של רשת ידיעות תקשורת. כתבה פרי עטו, שתיארה את תלאותיהם של דודו גבע ואשתו בדרך לקבלת רישוי לבניית ביתם, נבחרה בגיליון ה-1000 של "העיר" לאחת מעשר הכתבות הבולטות של המקומון בשנות קיומו.
ב-1996 התמנה הברון לעורך מדור הספורט של "מעריב" ושימש בתפקיד שבע שנים. בנובמבר 1999 הוא חשף (בסיוע יונתן הללי) את "פרשת נערות הליווי", שעוררה בישראל סערה גדולה והובילה להחלתו של הקוד האתי על שחקני נבחרת ישראל בכדורגל. ב-2003 עבר לשמש כעורך מוסף "סופשבוע" של מעריב, וב-2008 התמנה לעורך "המוסף לשבת" – המוסף הפוליטי של "ידיעות אחרונות".
במקביל לעיתונות הכתובה, עבד הברון גם בתקשורת האלקטרונית: הוא ערך בגלי צה"ל את התוכניות "707" עם אלכס אנסקי, "נכון לעכשיו" עם רפי רשף, ו"שעתיים משתיים" עם ראודור בנזימן. בנוסף, שימש כתסריטאי בתוכנית הכדורגל של ערוץ 2, "הדקה ה-91", בהגשת עינב גלילי. מ-2005 עד 2007 הוא היה עורך אתר האינטרנט של ערוץ הספורט  
ב-1992 כתב הברון את הספר "הירוקים" (מכבי חיפה - כל הסיפור) - שמתבסס על ליווי קבוצת הכדורגל מכבי חיפה במשך שנה שלמה ומתאר גם את ההיסטוריה של המועדון. הספר הופיע בהוצאת "ספרי עליית הגג".