בג"ץ פרופ' משה גביש ואח' נ' הכנסת

רקע

פרישה לגמלאות היא המועד בו האדם פורש מעבודתו, בעיקר עקב גיל (בין אם הגיע לגיל הפרישה, או לגיל אחר) או מנסיבות אחרות (כגון מחלה).
בישראל, כמו במדינות רבות בעולם, נוהגת תפיסה תרבותית וחברתית לפיה יש לאפשר לאנשים לפרוש מעבודתם, תוך שמירה על רמת חיים לה היו מורגלים גם כאשר אינם מסוגלים עוד לעבוד וזאת באמצעות קבלת תקבולים שנצברו בתקופת עבודתם (כגון, פיצויי פיטורין, קרן פנסיה, קופות גמל) ובאמצעות קצבאות הביטוח הלאומי (כגון קצבת זקנה וקצבת נכות). תפיסה זו נתגלתה כברברומא העתיקה בה הקים הצבא עמותות לעזרה הדדית, שתפקידן היה לכלכל חיילים שפרשו ואלמנות חיילים, אך מוסדה רק בשלהי המאה ה-19, כאשר הקנצלר הגרמניאוטו פון ביסמרק קבע גיל פרישה אחיד, וקרא לכל מי שמלאו לו 65 שנה לפרוש מהעבודה ולדרוש קצבה.
עד לשנת 2004 לא היה בדין הישראלי חוק המסדיר באופן כללי את סוגיית היציאה לגמלאות וממילא גם לא את גיל הזכאות לפרישה (המועד בו זכאי אדם לפרוש מרצון עם מלוא הפנסיה שצבר במהלך חייו) או את גיל פרישת החובה (גיל בו ניתן לחייב עובד לפרוש מעבודתו בשל גילו). באותה תקופה עוגן גיל פרישת החובה, שעמד במוקד העתירה, בהסכמים קיבוציים, בתקנונים של קרנות פנסיה או בהוראות חוק שחלו על קבוצות עובדים מסוימות במשק (כגון עובדי מדינה, שופטים ואנשי צבא). בשנת 1997 מינו שר העבודה והרווחה ושר האוצר ועדה ציבורית לבחינת גיל הפרישה מעבודה, בראשות השופטת שושנה נתניהו ("ועדת נתניהו"), עליה הוטל לבחון את סוגיית גיל הפרישה על היבטיה החברתיים והכלכליים, וכן את סוגיית האחדת גיל הפרישה לנשים ולגברים. הוועדה הגישה המלצותיה ביולי 2000, לפיהן אין להרחיק לכת כפי שקורה במדינות אחרות בהן בוטל לחלוטין גיל פרישת חובה, ויש לנקוט ב"התקדמות הדרגתית תוך בחינת ההשלכות של השינוי המוצע בגיל הפרישה" וכך הומלץ על העלאה הדרגתית של גיל הפרישה שהיה מקובל באותה עת מ-65 ל-67. במרץ 2003 אימצה הממשלה את המלצות הוועדה בהתאמות הנדרשות נוכח חלוף הזמן והשינויים במצב הכלכלי, ובינואר 2004 נחקק חוק גיל פרישה ובו נקבע גיל הזכאות לפרישה מרצון, שהועמד על 67 שנים לגבר ובכפוף להוראות מסוימות, גיל 62 לאישה, תוך מתן אפשרות לפרישה מרצון, בתנאים מסוימים, בגיל מוקדם יותר. וכמו כן נקבע גיל פרישת החובה, אשר הועמד על 67 לגבר ולאישה, באופן המאפשר למעסיק לחייב עובד לפרוש מעבודתו בשל גילו, תוך מתן האפשרות לעובד ולמעסיק להסכים ביניהם כי גיל הפרישה מהעבודה יהיה שונה מגיל פרישת החובה.
לאחר שנחקק החוק הוגש לבית הדין הארצי לעבודה ערעור במסגרתו נטען כי החיוב לפרוש בגיל 67 אינו חוקתי ויש להורות על בטלותו. בית הדין לעבודה מצא כי קביעת גיל פרישת חובה נועדה לתכלית ראויה, תוך שציין כי קיימים סימני שאלה לגבי עמידתה בדרישת המידתיות וקבע כי הפורום הנאות לדון בסוגיות חוקתיות הוא בפני בג"ץ.
בית הדין קבע כי יש לפרש את הוראות סעיף 4 (הקובע את גיל פרישת החובה) יחד עם הוראות סעיף 10 (המאפשר לעובד ומעסיק להסכים על גיל פרישה מאוחר לגיל פרישת החובה) ובאופן המחייב את המעסיק לשקול את בקשת העובד שלא לפרוש בגיל החובה באופן ענייני.

הצדדים לעתירה

העותרים  :פרופ' משה גביש ופרופ' מרדכי שגב, חברי הסגל האקדמי של הטכניון, פרופסור גביש הגיע לגיל הפרישה בשנת 2014. פרופסור שגב צפוי להגיע לגיל הפרישה בשנת 2027. לפי ההסכם הקיבוצי שמחבר בין הטכניון לבין ארגוני העובדים נקבע שחברי הסגל האקדמאי חייבים לפרוש בגיל 68, שנה מעל הקבוע בחוק. לעתירה הצטרף גם פרופ' אסא כשר, מהקתדרה לאתיקה מקצועית ולפילוסופיה של הפרקטיקה. לאחר הגשת העתירה הצטרפה אליה פרופסור רות בן-ישראל אשר התמחותה בתחום דיני עבודה וזכתה בהכרה אקדמאית ואף בפרס ישראל. בן ישראל הצטרפה לעתירה כחוקרת של התופעה של האפליה נגד מבוגרים בשוק העבודה.
המשיבים הם: הכנסת, שר האוצר, היועץ המשפטי (כולל המדינה) והנהלת הטכניון.

טענות העותרים

העותרים,  טענו כי גילו של עובד לא יכול להוות אמת מידה ליכולותיו וכישוריו וכי מתן משקל לנתון זה הוא מפלה ומשפיל, המנוגדלחוק שוויון ההזדמנויות בעבודה בעבודה, התשמ"ח-1988, וכי הסדר פרישת החובה פוגע פגיעה קשה בזכותם החוקתית לשוויון ואף בחופש העיסוק, וזאת באופן העולה על הנדרש.  
העותרים טענו כי ניתן להמיר את מודל קביעת גיל פרישה חובה במודל של פרישה תפקודית, המבוסס על מבחני כשירות אינדיבידואלים, שיפגע פחות בזכויות העובדים המבוגרים, שכן הוא נסמך על טעם ענייני, תפקודו של העובד, ולא על קריטריון שרירותי כגיל העובד.

טענות המשיבים

המשיבים לעתירה, הכנסת, שר האוצר, היועמ"ש והטכניון, לא חלקו בפה מלא על הטענה שפרישה כפויה מחמת גיל עשויה לפגוע במבוגרים שביכולתם וברצונם להמשיך לעבוד, אך לדידם פגיעה זו בטלה בשישים כאשר שוקלים מולה את היתרונות הקיימים בגיל פרישה כרונולוגי, אחיד וקבוע מראש.  
המשיבים טענו שהסדר פרישת חובה צולח את הבחינה החוקתית, כי סוגית גיל הפרישה היא סוגיה כלכלית וחברתית רבת-פנים, אשר להתערבות שיפוטית בה עשויות להיות השלכות מרחיקות-לכת על המשק הישראלי והדגישו כי למודלים השונים של פרישה לגמלאות יש יתרונות וחסרונות, ואין פסול בהחלטתו של המחוקק לבחור במודל פרישת החובה.  
בכל הנוגע לפרשנות החוק שנקבעה בבית הדין לעבודה, המשיבים לא כפרו בכך שהמעסיק חייב לשקול את בקשתו של העובד להמשיך בעבודתו לאחר גיל הפרישה, אך הדגישו כי אין משמעות הדברים כי המעסיק חייב להאריך את העסקתו של העובד.

הנשיאה מרים נאור

פסק הדין העיקרי בעתירה נכתב על ידי הנשיאה מרים נאור, אליה הצטרפו כל יתר השופטים, תוך שחלקם הוסיפו נימוקים משלהם.
נאור עמדה על כך שתקיפה ישירה של חוק בבג"ץ היא בחינה צרה בהיקפהבחינה של חוק המחייבת איזון עדין בין עקרונות שלטון הרוב והפרדת רשויות לבין ההגנה החוקתית על זכויות אדם ועל ערכי היסוד של המשטר בישראל, לא כל שכן כאשר מדובר בחקיקה המתווה מדיניות חברתית וכלכלית רחבת היקף כסוגית הפרישה לגמלאות.
נאור קיבלה את טענתם של העותרים כי חוק גיל הפרישה פוגע בזכות לשוויון, הנגזרת מהזכות החוקתית של כבוד האדם, שכן מדובר בחוק שלפי לשונו ותכליתו הוא חוק גורף וכוללני המבחין לעניין פרישה מעבודה בין עובדים צעירים לבין עובדים מבוגרים.בלי כל זיקה ישירה לכישוריהם או ליכולת העבודה שלהם, והוא חל על כלל העובדים במשק מבלי להבחין בין סוגים שונים של עיסוקים.
לאחר שנקבע כי אכן יש פגיעה בזכות חוקתית, פנתה נאור לבחון האם פגיעה זו עומדת בתנאי פסק ההגבלה, שבסעיף 8 לחוק היסוד : כבוד האדם וחירותו, דהיינו האם מדובר בחוק ההולם את ערכיה שדל מדינת ישראל כיהודית ודמוקרטית, האם מדובר בחוק שנועד לתכלית ראויה והאם הפגיעה אינה במידה העולה על הנדרש.
נאור מצאהלטענתה כי מדובר בחוק שנועד לתכלית ראויה הבא להגשים אינטרסים ציבוריים חשובים השלובים זה בזה, ביניהם הגנה על כבודם של עובדים ושיפור הביטחון התעסוקתי במשק עד לגיל הפרישה; מתן אפשרות למעסיק לנהל את כוח האדם במקום העבודה;  שילובם וקידומם של עובדים חדשים במקומות עבודה – וקידום הגינות בין-דורית ספציפיים שבהם מספר מקומות העבודה מוגבל.
בהמשך לכך מצאה נאור כי החוק עומד בתנאי המידתיות,הן במבחן הקשר הרציונלי, שכן קיימת זיקה ברורה בין הסדר פרישת חובה לבין תכליות החוק, זיקה לה ניתן למצוא תימוכין בפסיקה ובספרות הכלכלית והמשפטית הגורסת כי קביעת גיל פרישת חובה עוזרת לעובד לדעת מתי יוכל להגיע למנוחתו ועוזרת למעסיק לתכנן את כוח האדם במקום העבודה לאחר שהעובד יפרוש.
בהמשך לכך בחנה נאור האם קיימת חלופה שפגיעתה פחותה מהחלופה שנקבעה בחוק ואגב כך דנה בחלופה שהוצעה על ידי העותרים, והיא שימוש במודל פרישה תפקודית, הנסמך על בדיקות כשירות אינדיבידואליות לעובדים. הנשיאה קבעהכי הגם שלכל מודל יתרונות וחסרונות משלו, המודל בו בחר המחוקק עומד בדרישת המידתיות, הן במבחן האמצעי שפגיעתו פחותה והן במבחן המידתיות במובנו הצר.
נאור הוסיפה כי הגם שהחוק צלח את מבחן החוקתיות יש מקום להמשיך ולקיים דיון ציבורי וכי על הרשות המבצעת והרשות המחוקקת להמשיך ולדון בסוגיה מעת לעת.
כאמור, כל שופטי ההרכב הצטרפו לעמדתה של נאור, אך חלקם מטעמים מעט שונים.

השופטת דפנה ברק-ארז

השופטת דפנה ברק-ארז הסכימה עם מסקנות שאר השופטים כי דין העתירה להידחות. היא הדגישה כי מבין התכליות המצדיקות את קביעתו של גיל הפרישה המחייב נודעת חשיבות מיוחדת לתכלית שעניינה ההגנה זכויות העובדים עצמם, וכי דחיית העתירה מוצדקת בעיקר לאורה. ראשית, גיל הפרישה המחייב יוצר"אפקט של הגנה" הפרושה מעל ראשיהם של העובדים המבוגרים, במובן זה שהוא יוצר חזקה כנגד הפסקת עבודתם לפני הגיע לגיל הפרישה, בעיקר ככל שהם מתקרבים לגיל זה. שנית, קיומו של גיל פרישה ב"אופק" מחליש במידה רבה את התמריץ של מעסיקים ליזום בדיקות כשירות כלליות לעובדים, תמריץ שהיה עשוי להתחזק באופן משמעותי בנסיבות שבהן החלטה על הפסקת עבודה הייתה מחייבת להצביע על קושי. שלישית, וחשוב לא פחות, ללא הכרה בלגיטימיות של קביעת גיל פרישה מחייב תיחלש במידה רבה הנכונות להעניק לעובדים "קביעות" או אף להגיע להסדרים חלקיים של ביטחון במקום העבודה. ברק-ארז הוסיפה כי יש אף בסיס לסבור שביטול ההסדר הנוכחי עשוי להשפיע גם על עובדים במקומות עבודה שבהם לא נוהגים הסדרי קביעות, בשל החשש, שעליו יש להצטער, שמעסיקים שונים "יחפשו סיבה" להפסקת עבודתם של עובדים מבוגרים יחסית.

השופט ניל הנדל

השופט ניל הנדל קבע כי מדובר בפגיעה רחבה ושורשית ופרט לפגיעה בשיווין, שעשויה לפגוע בכבוד האדם, ישנה גם פגיעה בחופש העיסוק, אך עם זאת מצא גם הוא כי דין העתירה להידחות. הנדל ציין כי אין זה ראוי או נדרש שהבחירה תצטמצם לשני המודלים שהוצגו בעתירה: מודל פרישה ביולוגית או מודל פרישה תפקודית ולטעמו יש לבחון את הסוגיה בכללותה. לכן, למשל, ניתן לחשוב – על מודל לפיו העובד יבחר בין מסלולים שונים ומקבילים הטומנים עבורו הטבות אחרות, בשלבים שונים של חייו ושל הקריירה שלו. השופט הנדל המליץ על הקמת ועדה ציבורית לבחינת הנושא בצורה מקיפה ומעמיקה, ובפרט בהיבטים האמפיריים, בייחוד לנוכח חלוף שנות דור ממועד הקמתה של ועדת נתניהו.
להבדיל מיתר חברי ההרכב שרק "קראו" למחוקק לשוב ולדון בסוגיה מעת לעת, השופט הנדל קבע כי ככל שלא תיערך בחינה מחודשת של ההסדר הקבוע בחוק תוך זמן סביר, אז ראוי להביא סוגיה זו פעם נוספת לפתחו של בג"ץ.

 בעקבות פסק הדין

בעקבות פסק הדין הוגשה הצעת חוק לשולחן הכנסת בשנת 2014 אותה הוביל חבר הכנסת אראל מרגלית ועמותות "והדרת" ו"משפט בשירות הזקנה", המבקשת לשנות את סעיף 4 בחוק. מטרת הצעת החוק לבטל את גיל פרישת החובה במובן זה שהמעביד לא יוכל לפטר עובד רק בשל הגיעו לגיל 67, אלא אם כן קיימת אי התאמה תפקודית לאחר שנבדק אצל רופא תעסוקתי. הצעת חוק זאת נדחתה בוועדת השרים לענייני חקיקה אך עברה פה אחד בהצבעה טרומית של הכנסתהצעת חוק נוספת כמעט זהה להצעה הראשונה הוגשה על ידי חבר הכנסת דוד ביטן וחבר הכנסת דב חנין בשנת 2016 וקראה לביטול הסדר חובת הפרישה ולביטול סעיף 4 לחוק גיל הפרישה. אך בגלל התנגדויות פנימיות בכנסת להצעות החוק לא קודמו הצעות החוק ולא נקבע תאריך לבדיקה ציבורית כפי שהוצע.