יחסי ארצות הברית–קוריאה הצפונית

היסטוריה

אף על פי שרוב העוינות בין המדינות היא תוצר של המלחמה הקרה, אף טרם המלחמה היו קונפליקטים אחרים בין קוריאה לארצות הברית. באמצע המאה ה-19 סגרה קוריאה את גבולותיה לסחר מערבי. בתקרית גנרל שרמן  תקפו כוחות קוריאנים ספינת קרב אמריקנית שנשלחה לשאת ולתת על הסכם הסחר בין המדינות, כל אנשי הצוות האמריקנים נהרגו.
בסופו של דבר קשרו שתי המדינות קשרי מסחר ב-1882. היחסים בין שתי המדינות נותקו מחדש בשנת 1905, כאשר ארצות הברית סייעה במשא ומתן לשלום לאחר מלחמת רוסיה-יפן. יפן שכנעה את ארצות הברית שקוריאה תהפוך לשטח השפעה של האימפריה היפנית, וחמש שנים מאוחר יותר כאשר יפן סיפחה את קוריאה ארצות הברית לא מחתה. לאומנים קוריאנים ניסו ללא הצלחה לשכנע את האמריקנים בזכותם להגדרה העצמית של העם הקוריאני במסגרת חוזה ורסאי ועל פי נאום 14 הנקודות שהכתיבו את עקרון ההגדרה העצמית של וודרו וילסון.

לאחר מלחמת העולם השנייה: 1945 - 1948

לאחר מלחמת העולם השנייה ועזיבת הכוחות היפניים, חולקה קוריאה באופן זמני לשני אזורי חסות שגבולם קו רוחב 38 צפון, אך סירוב ברית המועצות להחלטת האו"ם לקיום בחירות חופשיות כחלק מניצני המלחמה הקרה מנע את איחוד קוריאה, שהייתה חצויה בין הצפון, שהיה תחת השפעת ברית המועצות, והדרום, שהיה בהשפעה אמריקנית. במהלך תקופת השלטון של צבא ארצות הברית בקוריאה הדרומית, התנהלו היחסים בין ארצות הברית לקוריאה הצפונית באמצעות הממשל הצבאי הסובייטי בצפון; אולם בהמשך, בשל כניעתה של קוריאה הצפונית ללחץ הסובייטי ובשל ההתנגדות ההמונית לשלטון האמריקאי ביפן, החלו בקוריאה הצפונית להוקיע את ארצות הברית ולפתח כלפיה יחס שלילי. עם זאת, כמה שרים אמריקאים ציינו באוזני הקוריאנים כי ארצות הברית יכולה לסייע מאד בעצמאות קוריאה.
ב-15 באוגוסט 1948 ירדו לטמיון התקוות הקוריאניות לאיחוד, כאשר הוקמה ממשלה בחלקו הדרומי של חצי האי וב-9 בספטמבר 1948 הכריז קים איל סונג על הקמת הרפובליקה העממית של קוריאה; מיד לאחר ההכרזה הוא קיבל הכרה דיפלומטית מצידה של ברית המועצות, אולם לא מצידה של ארצות הברית. ארצות הברית מעולם לא הרחיבה את הכרתה הדיפלומטית בקוריאה הצפונית.

טרם מלחמת קוריאה: 1948 - 1950

לאחר יסוד המדינות הנבדלות ב-1948, עם נסיגת רוב הכוחות האמריקניים מחצי האי קוריאה, קים איל-סונג הרחיב את הרטוריקה האנטי-אמריקנית וטען כי ארצות הברית היא היורשת האימפריאליסטית של יפן, השקפה בה מחזיקה קוריאה הצפונית גם כיום.

אוקטובר-דצמבר 1950

עם פרוץ מלחמת קוריאה וכיבוש מרבית הדרום בידי הצפון, הקימה ארצות הברית כוח של מדינות בחסות האו"ם ובהובלת גנרל דאגלס מקארתור, שפרץ את כיתור מובלעת פוסאן וכבש את מרבית חצי האי עד נובמבר 1950. בדצמבר הקפוא פרצו כוחות סינים למתקפת נגד שדחקה את כוחות האו"ם חזרה דרומה.
החיכוך הקרוב ביותר בין קוריאה הצפונית לבין ארצות הברית, היה במהלך הכיבוש האמריקני במהלך החודשיים שלאחר הנחיתה באינצ'ון. בעזרת צבא קוריאה הדרומית, צבא ארצות הברית, בפיקודו של הגנרל דאגלס מקארתור, החל לחתור להקמת ממשל אזרחי עבור קוריאה הצפונית לאחר שקוריאה הצפונית הרשתה לעצמה לפתח נשק להשמדה המונית במטרה לאיים על קוריאה הדרומית. מקארתור תכנן למצוא גנרלים צפון קוריאנים, במיוחד קים איל-סונג, להביא אותם למשפט ולהאשים אותם בפשעי מלחמה.
בדצמבר 1950 יזמה ארצות הברית סנקציות כלכליות על קוריאה הצפונית, במסגרת חוק נגד מסחר עם האויב, שהיו תקפות עד לשנת 2008.

המלחמה הקרה

בימי המלחמה הקרה קוריאה הצפונית תמכה בברית המועצות, שתי המדינות נשלטו בצורה קומוניסטית, שתי המדינות היו מסוכסכות עם ארצות הברית, ובזכות ברית המועצות קוריאה הצפונית קיבלה את עצמאותה. אם כי לאחר תחילת הקרע בין סין לברית המועצות, מצאה לעצמה קוריאה הצפונית דרך אידאולוגית משלה.
מספר אירועים קרביים היו בין קוריאה הצפונית לכוחות ארצות הברית, והבולטים בהם הם פרשת פואבלו (1968) בה נחטפה אונית ביון אמריקנית על הלוחמים שבה, והחזקת החיילים בשבי. ומבצע פול באניין (1976) לאחר "תקרית הגרזן" בה נרצחו שני קצינים אמריקנים שעמדו בראש כוח שכרת עץ בשטח הביטחון המשותף.