שפות אראוואק

שפות אראוואק (בספרדית: Lenguas arahuacas o arawak, באנגלית: Arawakan languages -  שמות אחרים: Arahuacan, Maipuran Arawakan, "mainstream" Arawakan, Arawakan proper, או שפות מאיפורה - Maipurean languages; גם Maipuran, Maipureano, Maipúre) הן משפחה של שפות ילידיות מאמריקה ("שפות אמרינדיאניות") המדוברת בימינו על ידי אוכלוסייה מצומצמת במרכזה וצפונה של דרום אמריקה (בכל הארצות פרט לצ'ילה ואורוגוואי), ובחלק ממרכז אמריקה (שפת גאריפונה החל מהמאה ה-18) ובארצות הברית ובעבר גם בקריבים, באנטילים הגדולים (שפת טאינו) והאנטילים הקטנים (קאליפחונה בדומיניקה ובסנט וינסנט עד לשנות ה-20 של המאה ה-20).
שמה בא משפת אראוואק, שאין לבלבלה עם אראוקאנית, ארחואקו או אראווה.
הייתה אחת ממשפחות השפות הכי מגוונות והמפושטות באמריקה. על שטח תפוצה גדול ביותר, היא כללה מגוון רב של שפות וניבים. חוקרים אחדים סברו שהשפות אראוואק פרופר (מאיפורה) היו אולי ביחס קרבה לשפות אראווה ולשפות גואהיבה, ולכן לכל אלה משתמשים במונח "שפות מקרו-אראוואק, אראואק רבתי או אראהואק".
לגבי שפות אראוואק נמצא בשימוש גם השם "שפות מאיפורה" שנקבע בשנת 1772 על ידי פיליפו סלבטורה ג'ילי, לפי שם שפת מאיפורה (maipure) המשתייכת למשפחה הזאת ושהייתה מדוברת במאה ה-18 בקולומביה וונצואלה ונכחדה בימינו.
מספר הדוברים של שפות אלה הוערך ל-630,000 לערך בסוף שנות ה-1990, מתוכם כמחצית דוברי גואחירו. כמעט כל דוברי השפות אראוואק חיים בוונצואלה (כ-180,000), קולומביה (מעל 140,000), הונדורס ובליז (כ-100,000) ופרו (כ-90,000). דוברי השפות אראוואק נקראים בדרך כלל אראוואקים.
המשפחה של שפות "אראוואק במובן הצר" או "מאיפורה" קיימת באזור שמסביב לאזור האמזונאס (למעשה, רק שפה אחת ממשפחה זו מדוברת בתוך-תוכו של אזור האמאזונס)   
לפי מספר השפות ולפי ההתפשטות המקורית שלה משפחת השפות אראוואק היא המשפחה הגדולה ביותר בין משפחות השפות הילידיות של דרום אמריקה.

השם:מאיפורה או אראוואק

את המקור המשותף של שפות אלה זיהה לראשונה על ידי הכומר ממוצא איטלקי פיליפו סלבטורה ג'ילי בשנת 1783, וזאת שלוש שנים בלבד לפני ההצהרה המפורסמת של הבלשן סר ויליאם ג'ונס לגבי השפות ההודו-אירופיות. ג'ילי התבסס על השוואת ציוני הגוף בשפה המאיפורה, שפה מתה היום שדוברה בעמק אורינוקו, ובשפה מוחו בבוליביה של ימינו. 
לפי שם השפה מאיפורה הוא כינה את משפחת השפות שזיהה - "שפות מאיפורה". פון דן שטיינן בשנת 1886 ברינטן בשנת 
1891 טבעו במקום שם זה, את השם "שפות אראוואק", לפי השפה אראוואק - לוקונו המדוברת בגויאנות ובעשורים האחרונים שם זה משמש את רוב החוקרים.
את הגבולות של משפחת השפות הזאת נקבעו בהתחלת המאה ה-20.

היקף ותפוצה. שפות נכחדות

בימינו שרדו רק 40 שפות מתוך סך של 89 או 154 שפות רשומות. כעת בערך חצי מיליון אנשים דוברים שפת אראוואק כלשהי.
בשנת 1968 80% מאלו היו דוברי שפת גאריפונה ושל  שפת ואיו (ואיונאיקי או גואחירו), ורק 17 מהשפות במשפחה הנ"ל דוברו על ידי יותר מאלף אנשים. כלומר מרבית השפות ממשפחה זאת הן שפות בסכנת הכחדה.
משערים כי במהלך המאה ה-20 נכחדו כ-30 משפות אראוואק, בתקופה האחרונה, למשל, השפות קאיפאנה ומנדאוואקה.
בסכנה מידית נמצאות למשל השפות אניו-פאראוחאנו (Añun-Paraujano) וצ'אמיקורו (Chamicuro).
גם שפות כמו בארה, טאריאנה, קאביארי, מוואיאנה ובאורה נמצאת בסכנת ההכחדה קרוב מאוד. לפי אונסקו כל שפות אראוואק מאויימות בהכחדה. ביניהן  חוסר מיוחד מוכיחה שפת גאריפונה, אולם גם עתידה אינו ודאיו.

מחקרים

המחקרים ההשוואתיים וההיסטוריים  של משפחת השפות אראוואק נמשכים מזה זמן רב. יש לציין באמצע המאה ה-20 את תרומותיהם של טיילור ושייפר. השחזור הראשון של השפה אראוואק הקדמונית (פרוטו-אראואק) על יסודות מוצקים ועל סמך 200 מונחים 
לקסיקליים וכמה מורפמות דקדוקיות, פורסם על ידי ד. פיין בהתחלת שנות ה-80 של המאה ה-20 ובשנת 1991. מפני שמחקר זה דן בסיווג הפנימי של המשפחה רק מנקודת מבט של החידושים הלקסיקליים ולא זה של החידושים הפונולוגיים או דקדוקיים, הוא עדיין שנוי במחלוקת. מאוחר יותר בלטו המחקרים של טרנס קאופמן (1994) ואלכסנדרה אייכנוואלד.

כתב

לכמה מהשפות אראוואק הומצאו כתבים המבוססים על האלפבית הלטיני, לפי דגם הכתיב של השפה הספרדית (בשביל השפות פירו, פיאפוקו, גאריפונה, מצ'יגנגה וכו'), של השפה הפורטוגזית (לשפות טרנה, פארסי) או אנגלית (גאריפונה במדינת בליז), תוך שימוש בכמה סימנים דיאקריטים. למשל ü מסמנת תנועה מרכזית כמו ı הטורקית או ы
הרוסית.

דוברי טאינו

ה"טאינוס" או דוברי שפת טאינו חיו רובם באנטילים הגדולים (קובה, היספניולה, פוארטו ריקו וכו') וחלקם באנטילים הקטנים. הם עסקו בחקלאות ובדיג. חברתם הייתה מעמדית ובאי היפסניולה, למשל - בשטחי האיטי והרפובליקה הדומיניקנית של ימינו חיו מפוצלים בכמה ממלכות. בראשן שלטו מלכים או מלכות. דתם הייתה פוליתאיסטית והם עבדו את ה"סמיס" (Cemis), אלילים שנחשבו גילום של כוחות הטבע. הטאינוס היו בסכסוך מתמיד עם הקאריבים.  
ה"אינדיאנים" הראשונים שפגש כריסטופר קולומבוס במסעו הראשון היו טאינוס מהיספניולה.   
הפלישה הספרדית הביאה לקץ המהיר של אוכלוסייתן על ידי שיעבוד, מלחמות ומגיפות. יש סבורים כי תוך עשרים שנה בהתחלת המאה ה-16 מספרם הופחת עד ל-10%.

דוברי שפות אראוואק באמזונאס

באזור האמאזונאס דוברי השפות אראוואק חיו בדרך כלל בקהילות קטנות ומרוחקות זו מזו.
לא ממש נוודים, הם עבר נדודים רבים, מיזוגים ופיצולים, והחליפו סחורות עם אוכלוסיות אחרות. רבים מהם הם רב-לשוניים, משום האקסוגמיה הנפוצה בקרבם - כלומר, נישואים עם בני/בנות קבוצות לשון אחרות  
גם מבחינת הארגון החברתי קיים אצלם מגוון. בדרך כלל בראשם עמדו מניג אחד או יותר, כשמעמד מיוחד יוחס לזקני השבט. 
כפריהם הוקמו בדרך כלל על גדות נהרות, כשהאלה שימשו לתעבורה, למסחר ודרכי תקשורת. הם התגוררו ב"בתים משותפים" מעץ מכוסים בגגות ארוגים מעלי דקל. בכל בית גרו כמה משפחות.  
עיסוקם הראשי הוא הציד והדיג -אצל גברים, והחקלאות - אצל נשים. 
הם משתמשים בשיטות "כריתה ושריפה" של היערות לשם פינוי שדות לחקלאות ומגדלים פקעות כמו מניוק או בטטה. 
הקהילות שהתיישבו רחוק מאוד מהחופים ומהערים נשמרו זמן רב בבטחה מול איומי ההתיישבות האירופית. אולם במאה ה-20 עקב התפתחות תעשיית הכריה (במיוחד של כריית הזהב), זיהום הנהרות ופיתוח הערים, הגעתם של מיסיונרים ומטיפים אוונגליסטים, השתנה סגנון החיים המסורתי שלי רבים מילידי אמזונאס. בימינו תרבותן בסכנת הכחדה.