google/wiki40b huggingface dataset:
הפרעה דיסוציאטיבית

שכיחות

שכיחותן של הפרעות דיסוציאטיביות במהלך החיים נעה בין 10% בקרב האוכלוסייה הכללית ל-46% בקרב מטופלים פסיכיאטריים.

אבחנה

בקרב מבוגרים, האבחנה נעשית באמצעות ראיון קליני מובנה או על בסיס שאלון לדיווח עצמי. בנוסף קיימים כלים המותאמים לאבחון ילדים ובני נוער. 
קיים קושי לסווג, לאבחן ולבחור את הגישה הטיפולית המתאימה לכל אחת מבין ההפרעות הדיסוציאטיבית השונות. לדוגמה, קיימים הבדלים בין סיווג ההפרעות ב-DSM-IV לבין זה המופיע ב-ICD-10.

אבחנת ילדים ובני נוער

קיים קושי באבחון סימפטומים דיסוציאטיביים בקרב ילדים ובני נוער, אותו ניתן לייחס למספר סיבות: הקושי של ילדים לתאר את החוויות הפנימיות שלהם; ההורים והדמויות המטפלות עלולים להחמיץ את הסימנים ואף לנסות להחביאם במטרה להסוות את ההתנהגות המתעללת או המזניחה שלהם עצמם; הסימפטומים עשויים להיות מעודנים או חולפים; שיבושים בזיכרון, במצב הרוח או בכושר הריכוז, האופייניים למצבים דיסוציאטיביים, עשויים להיות מזוהים בטעות כסימפטומים של הפרעות אחרות.
מקסים גונאלון

קריירה

מקסים גונאלון נולד וגדל בעיר ליון שבצרפת וכבר מגיל 10 הצטרף לקבוצת הילדים של אולימפיק ליון בה החל את דרכו בכדורגל. כשהוא בן 18 בלבד, שיחק גונאלון באליפות צרפת לנוער עם ליון ורשם 26 משחקים בהם כבש שני שערים יחד עם קבוצת הנוער של המועדון. ב-6 ביולי 2009, כשהוא מסיים את גיל הנוער, חתם גונאלון על החוזה המקצועני הראשון שלו כשחתם לעונה אחת עם אופציה לשנתיים נוספות באולימפיק ליון והצטרף לסגל הבוגר של המועדון. גונאלון לבש את החולצה עם המספר 41 והתאמן עם הקבוצה באימוני קדם העונה של קיץ 2009. ב-25 באוגוסט, ערך גונאלון את הופעת הבכורה שלו במדי אולימפיק ליון בפלייאוף ליגת האלופות כשעלה כמחליף במשחק נגד אנדרלכט הבלגית. ב-20 באוקטובר, כבש גונאלון את שער הבכורה במדי ליון במשחק נגד ליברפול במסגרת ליגת האלופות. ב-16 בינואר 2010, כבש גונאלון את שער הליגה הראשון שלו עבור ליון במשחק נגד נאנסי. עשרה ימים לאחר מכן חתם גונאלון על הארכת חוזה בליון לארבע שנים נוספות. במהלך השנים גונאלון היה לאופציה הראשונה בקישור האחורי של ליון וזכה עם המועדון באליפות הליגה הצרפתית ובגביע הצרפתי כשהוא הופך להיות קפטן הקבוצה. ב-3 ביולי 2017 עזב את ליון לאחר 18 שנה במועדון וחתם לארבע שנים ברומא. ב-20 בספטמבר ערך את הופעתו הבכורה בקבוצה בניצחון 4-0 על בנוונטו. ב-20 באוגוסט 2018 הושאל לסביליה לעונה אחת.

קריירה בינלאומית

ב-11 בנובמבר 2011, זומן גונאלון לראשונה לסגל נבחרת צרפת למשחק ידידות נגד נבחרת ארצות הברית. לזכותו של גונאלון שבע הופעות עם נבחרת צרפת.
אל תוך מלתעות המוות

התצלום

בתצלום נראים חיילי דיוויזיית הרגלים הראשונה נוחתים מנחתת LCVP בחוף אומהה, עם תחילת הפלישה לנורמנדי. כותרת הצילום, "אל תוך מלתעות המוות", מתייחסת לשורה מתוך שירו של אלפרד טניסון "הסתערות הבריגדה הקלה".
הצילום הפך לאייקון, ונעשה בו שימוש באמנות ובקולנוע, למשל בסרט האמריקאי "להציל את טוראי ריאן" (1998). הצילום הופיע על כריכת התרגום האנגלי לספר "איליאדה" (1998) של סטנלי לומברדו, כסמל לאוניברסליות של המלחמה.
אימרה נמט

ביוגרפיה

נמט נולד בקושיצה, סלובקיה (באותה העת הונגריה).
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה באוסלו, נורווגיה בשנת 1946 סיים נמט במקום רביעי ביידוי פטיש בתוצאה של 50.03 מטר.

שיאן עולם

בתחרות שנערכה ב ב-14 ביולי 1948 קבע נמט ביידוי פטיש שיא עולם חדש של 59.02 מטר, שיפור ב-2 ס"מ לשיא העולם הרשמי בן ה-10 שנים של ארווין בלאסק מגרמניה. התוצאה הטובה ביותר 59.56 מטר, שלא הוכרה כשיא עולם הייתה עדיין של פאט או'קלהאן מאירלנד והושגה בשנת 1937.

אלוף אולימפי

בלונדון 1948 זכה נמט במדליית זהב ביידוי פטיש בתוצאה של 56.07 מטר, לפני איוון גוביאן מיוגוסלביה (54.27 מטר) ורוברט בנט מארצות הברית (53.73 מטר). 
בתחרות שנערכה בקטוביץ, פולין ב-4 בספטמבר 1949 שיפר נמט ביידוי פטיש את שיאו העולמי והעמידו על 59.57 מטר. בתחרות שנערכה בבודפשט ב-19 במאי 1950 הוא שיפר שוב את שיאו העולמי והעמידו על תוצאה של 59.88 מטר.
בהלסינקי 1952 זכה נמט במדליית ארד ביידוי פטיש בתוצאה של 57.74 מטר, אחרי בן ארצו יוז'ף צ'רמק שקבע שיא עולם חדש של 60.34 מטר וקגרל שטורך מגרמניה (58.86 מטר) ולא הצליח להגן על תוארו.
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בברן, שווייץ בשנת 1954 סיים נמט במקום שישי ביידוי פטיש בתוצאה של 56.86 מטר.

משפחה

בנו של אימרה נמט, מיקלוש, אף הוא אלוף אולימפי ושיאן עולם, בהטלת כידון (מונטריאול 1976).
מריו פרננדס

גרמיו

פרנדדס נולד בברזיל. פרננדס הצטרף לגרמיו במרץ 2009, כשחתם על חוזה עד 2014. כמה ימים לאחר החתימה, הוזעקה משטרת ברזיל לחפש אותו לאחר שהוא נעלם. פרננדס נמצא כמה ימים לאחר מכן, במדינת סאו פאולו, לאחר שמשך מזומן בלונדורינה, פורטו אלגרה ובפלוריאנופוליס. 
פרננדס עשה את הופעת הבכורה שלו במועדון נגד ספורט ב-28 ביוני 2009. פרננדס ביסס את עצמו כבלם ימני כשרוני, כשהוא מעורר עניין מצד באיירן מינכן, מנצ'סטר יונייטד, יובנטוס, אינטר, ריאל מדריד, ברצלונה, פורטו, צסק"א מוסקבה, אייאקס ורומא. הוא זכה לכינוי "לוסיו החדש".

צסק"א מוסקבה

ב-25 באפריל 2012, הודיע נשיא גרמיו כי נחתם חוזה בשווי 15 מיליון יורו עם צסק"א מוסקבה ופרננדס עבר לרוסיה. במהלך עונת 2013/14 הוא ספג פציעה בברך, שהשביתה אותו בפעם הראשונה למשך ארבעה חודשים.
ב-2015, הוא הפך לשחקן המפתח בשלב המוקדמות השלישי של ליגת האלופות, כשצסק"א מוסקבה ניצחה במשחק הגומלין את ספרטה פראג בתוצאה 3:2. פרננדס שיחק 90 דקות, לאחר 64 דקות (2:2). הוא תוקל על ידי שחקן היריבה מארק מאטיובסקי, וצרח תוך זיוף פציעה. השופט פאולו מאצולני הראה למארק מאטיובסקי את הכרטיס האדום. עיתון הקומרסנט הרוסי כתב כי זה היה "מחזה תיאטרלי חשוב". בעיתונים הצ'כיים נכתב כי הכרטיס לא היה ראוי, וכי פרננדס לא הציג משחק הוגן.
ב 29-ביוני 2017, חתם על חוזה חדש עם צסק"א, שמשאיר אותו במועדון עד קיץ 2022.

ברזיל

ב-2011, פרננדס נקרא לנבחרת ברזיל למשחק הסופרקלאסיקו של האמריקות, אך הוא סירב באומרו שיש לו "בעיות אישיות". פרננדס ביצע לבסוף את הופעת הבכורה שלו במדי ברזיל בניצחון 4-0 במשחק הידידותי נגד יפן ב-14 באוקטובר 2014.

רוסיה

לאחר שקיבל אזרחות רוסית, הוא נקרא לנבחרת רוסיה לצמד משחקי הידידות נגד טורקיה ב-31 באוגוסט 2016 ונגד גאנה ב-6 בספטמבר 2016. עם זאת, בשלב זה, הוא היה בצסק"א מוסקבה רק מאז אפריל 2012, מה שאומר שהוא לא חי ברוסיה ברציפות במשך חמש השנים הקודמות ולכן לא היה כשיר לשחק עבור רוסיה עד אפריל 2017.
ב-23 במרץ 2017, נודע שהוא יעשה את הופעת הבכורה שלו במדי רוסיה ב-24 במרץ במשחק הידידות נגד נבחרת חוף השנהב. אך בפועל הוא לא הופיע במשחק וערך לבסוף את הופעת הבכורה שלו במדי רוסיה ב-7 באוקטובר 2017 במשחק הידידות נגד דרום קוריאה. את שער הבכורה שלו הבקיע במונדיאל 2018 בדקה ה-116 כשנגח מבעיטה של אלן דזאגוייב במשחק רבע הגמר נגד קרואטיה, ששלח את המשחק לדו-קרב פנדלים, אך היה גם זה שהחמיץ בעיטת פנדל במשחק שלבסוף הסתיים בהפסד ובהדחה מהטורניר.

חייו האישיים

ב-13 ביולי 2016, הוא קיבל אזרחות רוסית (בנוסף לברזילאית שיש לו מלידה). אחיו הצעיר, ג'ו, גם הוא כדורגלן.
ליקוי מאורות (סרט)

עלילה

פול ורלן, בזקנתו, נפגש בבית קפה בפריז עם אחותו הקטנה של ארתור רמבו לאחר שנפטר. היא ואמהּ דורשות מורלן שישיב לידיהן את כל העותקים שנותרו מכתביו האחרונים של רמבו על מנת שישרפו אותם; שכן הן חוששות מאופיין המוקצן. ורלן נזכר במערכת היחסים הפרועה שלהם, אשר החלה כאשר רמבו שהיה נער השלי כמה שירים פרי עטו לוורלן מביתו שבפרובינציה בשנת 1817. ולרן נדהם מהשירים, והזמין מיידית את הנער הכפרי להתארח בבית חמו בו הוא מתגורר עם אשתו הצעירה ההרה.
הנער החריג, הפרוע והאקסצנטרי מגיע לפריז ומתנהג בגסות משושעשת ואינו מראה כל כבוד או נימוסים כלפי אנשי החברה הבורגנית של פריז וחבריו של ורלן, אשר מוצא את העניין משעשע ומרתק. ורלן חש פיתוי עז אל הנער הצעיר ומוקסם מצורת החשיבה המקורית והשירה החדשנית שלו, ומחליט לקחת אותו תחת חסותו. חייו ההטרוסקסואליים הנוחים במעמד הביניים של פריז דיכאו את יצירתו וכשרונו, והרומן שלו עם רמבו הצית בו אש חדשה. במערכת היחסים בין השניים היו תחושות של שחרור וחופש, אך גם אובססיות, הלקאה עצמית ומזוכיזם רגשי. היחסים המורכבים שאף הגיעו לפסים אלימים הביאו את ורלן להדרדר נפשית ולהפוך לאלכוהוליסט, ותחת השפעת אלכוהול הוא תקף את אשתו ולבסוף נטש אותה לטובת רמבו. השניים נפרדים וחוזרים מספר פעמים, עד שערב אחד במהלך ויכוח יורה ולרן ברמבו ופוצע אותו קל, אירוע שמביא למאסרו בגין מעשה סדום וניסיון רצח.
כאשר הוא מרצה את עונשו בכלא הוא ממיר את דתו לנצרות, למורת רוחו של רמבו, ומבטיח לאשתו שלא ייפגש עמו יותר. כאשר הוא משתחרר, הוא נפגש עמו בגרמניה ומנסה לשווא להחיות את מערכת היחסים ביניהם. השניים נפרדים, ומאז לא התראו מעולם. רמבו ויתר על יצירה מכל סוג שהוא, והחל לטייל בעולם ולבסוף התיישב באימפריה האתיופית כדי לנהל שם תחנת מסחר. בעת מגוריו שם היה לו משרת צמוד ומאהב. גידול סרטני שהתגלה בברכו חייב אותו לשוב לצרפת, שם נקטעה רגלו. למרות הקטיעה, התפשט הסרטן בגופו והוא מת בגיל 37.
אחותו של רמבו אומרת לורלן כי אחיו ערך וידוי בטרם מת, ומכיוון שהביע חרטה היא עומדת על דעתה כי יש להשמיד את כתביו ולהתיר רק את אלו אשר עברו צנזורה. ורלן מעמיד פנים כי הוא מסכים עמה, אך לאחר שהיא עוזבת את בית הקפה הוא קורע את כרטיס הביקור שהשאירה לו. הוא שותה אבסינת, המשקה אליו התמכר, ורואה בעיני רוחו חזיון של רמבו הצעיר.

הפקת הפרט וביקורת

לפי האתר IMDb, את ארתור רמבו אמור היה לגלם במקור ריבר פניקס, אך לאחר שנפטר נבחר לאונרדו דיקפריו לתפקיד. בנוסף, התפקיד של פול ורלן הוצע במקור לג'ון מלקוביץ', אך זה סרב.
הביקורת המשמעותית ביותר שהופנתה לעבר הסרט, היא על כך שהוא אינו מפרט די אודות ההשפעה העצומה שהייתה לכתיבתם של המשוררים, ובמיוחד על תרומתם להתפתחותה של תנועת הסימבוליזם.
בשנת 1999 יצאה גרסת DVD לסרט. הגרסה לא כללה כל תוספת מיוחדת או סצנות שנמחקו בעריכה כפי שנהוג בגרסאות DVD, אלא רק גרסאות למסך רחב וקדימון הסרט.
מרינה שולץ

ביוגרפיה

שולץ נולדה ברוסיה וכיום מתגוררת באשקלון. למדה בתיכון מקיף ד' אך השהתה לימודיה לצורך אימונים לקראת המשחקים האולימפיים. הצטיינה בנבחרת המקומית, והתאמנה תחת הדרכתה של אירנה וולקו בבית הספר להתעמלות אומנותית בעיר מגוריה. בשנת 2009 עברה מאגודת הספורט של אשקלון למגמת המחוננות של נבחרת ישראל.
בשנת 2005 הייתה אלופת ישראל לנערות בתרגיל עם חישוק, ובשנת 2009 הגיעה יחד עם חברותיה למקום החמישי באליפות אירופה לנבחרות הג'וניור.
באליפות העולם שנערכה במוסקבה בספטמבר 2010 זכתה יחד עם חברותיה לנבחרת ישראל בהתעמלות אמנותית בהישג שיא בקרב רב כאשר דורגה במקום רביעי.
באליפות העולם שנערכה במונפלייה בצרפת בספטמבר 2011 זכתה הנבחרת בהישג השיא שלה כאשר זכתה במדליית ארד בגמר התרגיל המשולב של 3 סרטים ו-2 חישוקים בתוצאה של 26.675 נק'. לעומת זאת איכזבה הנבחרת בתחרות הקרב-רב כאשר ביצעה מספר טעויות בתרגיל הכדורים, בו דורגה במקום 14 בלבד, ונדחקה למקום העשירי בסיכום שני התרגילים. בכך החמיצה את השלב הראשון בהשגת הקריטריון הנדרש להשתתפות באולימפיאדת לונדון (2012), אולם בתחרות קדם-אולימפית שהתקיימה ב-17 בינואר 2012 זכתה עם הנבחרת במקום השלישי בתחרות, ובמדליית כסף בגמר הקרב רב והעפילה לאולימפיאדה.
עדו הנביא

עִדּוֹ היה נביא מקראי, שחי ופעל בראשית ימי הבית הראשון, בסוף המאה העשירית לפנה"ס. 
בגמרא ובמדרש, עדו מזוהה עם הנביא המוזכר בספר מלכים בשם "איש האלהים". לפי ילקוט שמעוני עדו הנביא הוא בנה של האישה השונמית.

קשר משפחתי לנביא זכריה

בתחילת ספר זכריה מצוין יחוסו המשפחתי של זכריה הנביא: "זְכַרְיָה בֶּן בֶּרֶכְיָה בֶּן עִדּוֹ הַנָּבִיא".
מכיוון שזכריה חי בתקופת שיבת ציון, כארבע מאות שנים אחרי עידו הנביא, הרי שבמידה ועידו הנזכר כאן הוא אכן סבו של זכריה, לא ייתכן שמדובר על עידו הנביא הנזכר בדברי הימים ולכן המילה "הנביא" מתייחסת לזכריה ולא לעידו.
בהנחה ועידו הנזכר כאן הוא אכן עידו הנביא הנזכר בדברי הימים, הרי שאין הכוונה כאן שזכריה היה נכדו, כי אם צאצא רחוק יותר המתייחס עליו, מבלי לפרט את כל הדורות ביניהם.
אפשרות זאת נתמכת באזכור בספר עזרא, שמקצר עוד יותר ומכנה אותו פשוט "זכריה בן עדו".
ברשימות היחס של הכהונה בספר נחמיה, מופיע השם "עִדוֹא", ואפילו בצמוד לשם "זְכַרְיָה", אך אין מדובר בעידו הנביא, מכיוון שמדובר על ראשי בתי אב ממשמרות הכהונה בזמן הכהן הגדול יויקים בתקופת שיבת ציון.

מקום קבורתו

בספר מלכים כתוב כי מקום קבורתו של "איש האלהים" בבית אל, אך יש הסוברים כיום שקברו נמצא ליד בניאס. ליד חורשת טל, מדרום מערב לבניאס נמצא ציון הקבר, אשר במסורת הדרוזית נקרא 'נבי יהודה' ויוחס לפני כן ליהודה בן יעקב. על יד הקבר ישנו עץ אלה הנזכר במקורות בשם "בוטם".

השם עידו בימינו

השם עידו (לרוב בכתיב מלא) נפוץ למדי בימינו, ברוב מגזרי האוכלוסייה (ובפרט בקרב הדתיים לאומיים, המסורתיים והחילונים), אך (למעט בעלי תשובה) נדיר בקרב המגזר החרדי. על פי נתוני הלמ"ס שפורסמו בשנת ה'תשע"ו (2015) עידו הוא השם השנים עשר ברשימת השמות הנפוצים ביותר בקרב יהודים, כאשר בשנה זו 870 יהודים נקראו בשם זה (1.36% מהיהודים).
לאופולד גמלין

ביוגרפיה

גמלין נולד ליוהאן פרידריך גמלין ב-1788. הוא למד רפואה וכימיה באוניברסיטאות גטינגן, טובינגן ווינה. בשנת 1813 החל להרצות על כימיה באוניברסיטת היידלברג.
כארבע שנים אחרי כן, הפך לפרופסור לכימיה ולרפואה. ב-1822, גילה את אשלגן הבלוטות כחול אלחוטן (Potassium ferricyanide). הוא כתב על הגילוי שלו בספר 'מדריך לכימיה' (בגרמנית; Handbuch der Chemie). בשנת 1827 גילה את הטאורין ביחד עם  פרידריך טידמן.  גמלין מת ב-1853 בהיידלברג. אחד מתלמידיו היה הכימאי פרידריך ולר.
טהא ג'אבר אל-עלוואני

טהא ג'אבר אל-עלוואני (בערבית: طه جابر العلواني; 1935 - 4 במרץ 2016) היה אינטלקטואל אסלאמי, הנחשב לאחד מחשובי ההוגים המוסלמים בעולם. הוא כיהן כנשיא אוניברסיטת קורדובה המוסלמית באשבורן, וירג'יניה, כדקאן בית הספר לתורת המשפט האסלאמי בבית הספר למדעי האסלאם והחברה של האוניברסיטה וגם כיו"ר מועצת הפיקה של צפון אמריקה.

ביוגרפיה

אל-עלוואני נולד ב-1935 בעיראק, ולמד בבית-הספר לשריעה ולמשפט בסמינר אל-אזהר בקהיר, המוסד האקדמי החשוב ביותר בעולם המוסלמי. הוא קיבל את התואר הראשון ב-1959, את התואר השני ב-1968, ואת תואר הדוקטור ב-1973, בהתמחות במקורות החוק האסלאמי.
מ-1973 עד 1983 לימד כפרופסור באוניברסיטה על-שם האימאם מוחמד אבן-סעוד, בריאד שבערב הסעודית. 
ב-1981 ייסד (במשותף) את המכון הבינלאומי למחשבה אסלאמית בארצות הברית. כיהן גם כחבר מועצה בהתאגדות העולם האסלאמי במכה. ב-1983 היגר לארצות הברית. הוא התגורר עם משפחתו בווירג'יניה.

השקפתו הדתית

אל-עלוואני הוא אביה של דוקטרינת פִקְה אל-אַקַלִיַאת ("חוק המיעוטים המוסלמים"), המספקת למיעוטים מוסלמים בעולם מרווח תמרון שמפשר בין חיי היום-יום ובין השריעה (ההלכה המוסלמית). תפיסה זו יונקת את מקורותיה מהסלפיה, ונועדה, בשלב ראשון, להביא לאיחוד ולגיבוש בקרב המיעוטים המוסלמים, ובשלב סופי, לסייע להפצת האסלאם בעולם כולו. מייצגה הבולט של הדוקטרינה הוא השייח' ד"ר יוסוף אל-קרדאווי, בכיר פוסקי האסלאם הסוני בימינו.
יולי עופר

חיים אישיים

עופר נולד ב-23 ביולי 1924 בגאלאץ שברומניה ליוסף וצילה הרשקוביץ ("הרשקוביץ" משמעותו "בן צבי", ומכאן שם המשפחה העברי "עופר") ועלה ארצה בגיל חצי שנה עם אחיו הגדולים דוד וסמי. אביו התחיל כעגלון עני, עבר לעסוק בהובלות בעיר חיפה, וכשהתבסס עסק בשיפוץ אוניות. בניו עזרו לאביהם בעסקיו.
בצה"ל שירת בחיל הרגלים והשתחרר בדרגת רב-סרן. החל את דרכו העצמאית בעיר חיפה שם סיפק ציוד לאוניות ויחד עם אחיו סמי הקים את קבוצת האחים עופר. 
יולי עופר התחתן תחילה עם מירית, והתגרש ממנה לאחר מספר שנים. לזוג נולדו שני ילדים - הבת ליאורה שהיא כיום יו"ר חברת מליסרון, והבן דורון. אשתו השנייה הייתה רונית יער, שהחליטה להתגרש ממנו. אשתו השלישית, עימה חי עד מותו, היא רות (לבית דורפמן), לה בן מנישואים קודמים.
בשנת 2002 הפרידו האחים עופר את נכסיהם: חלקו של סמי עופר בנדל"ן ובבנק המזרחי הועבר לאחיו יולי, בתמורה לחלקו של יולי בחברה לישראל.
עופר היה ידוע כתורם נדיב למטרות הומניטריות במוסדות וארגונים בישראל במשך שנים רבות. ובנוסף לכך היה אספן גדול של דברי אמנות. בשנת 1996 התפרסם כי רכש ציור של פיקאסו תמורת 30 מיליון דולר.

פעילות עסקית

בשנת 1956 ייסד עם אחיו סמי ועם מרדכי מנו את חברת הספנות נתיבי הים התיכון. 
במהלך שנות ה-60 וה-70 הפכה קבוצת האחים לחברת ספנות בינלאומית כשיולי עופר ניהל את עסקיה בישראל וסמי עופר את הפעילות הבינלאומית. בשנות ה-80 הקבוצה החלה להיכנס לעסקי המכליות בהונג קונג וסינגפור. והם התרחבו לתחום הובלה ימית של דלק ופוספטים בשנות ה-90. עם הזמן הוקמה גם חברת בת שהתמקדה בספינות שיט בשם רויאל קריביאן.
עופר התמחה בעסקי נדל"ן, רכש מגרשים והקים מבנים במקומות שונים בישראל ובעיקר בעיר הרצליה שבה מיקם את מרכז עסקיו וגם בחר לגור בה. הוא תרם לפיתוחה ולהתפתחותה של הרצליה ובמיוחד ידועה מעורבותו בפרויקט המרינה בהרצליה.
בשנת 1994 רכשו האחים עופר בחלקים שווים עם מוזי ורטהיים את גרעין השליטה (26%) בבנק המזרחי. בשנת 1999 רכשו ממשפחת אייזנברג את השליטה בחברה לישראל, שבבעלותה היה מפעל טאואר סמיקונדקטור במגדל העמק ונכסים אחדים שרכשה מממשלת ישראל: בתי זיקוק לנפט בחיפה, כימיקלים לישראל וצים.
בניהולו השקיעה המשפחה בחברות כבלים (שאותה רכשה מחברת תדיראן), גרנית הכרמל (שבאמצעותה השקיעו בחברת סונול), פרויקט המרינה בהרצליה. היא רכשה גם את חברת הביטוח הסנה בניסיון לשקם אותה אבל הניסיון לא הצליח והיא פשטה את הרגל.
כמו כן, הקים את חברת מליסרון, המתמחה בנדל"ן ומחזיקה במספר קניונים בישראל: קניון רמת אביב, קניון רננים, קניון הקריון וכ-20 מרכזים נוספים. 
מליסרון רכשה את השליטה בחברת בריטיש ישראל, וחברת פרימיום PIH, בעלת השליטה בסנטראל יורופיאן. מרבית עיסוקה בנדל"ן ומלונאות, והיא מחזיקה ברשת חנויות המחשבים אייבורי.

בעקבות מותו

ב-11 בספטמבר 2011, שלושה חודשים לאחר אחיו סמי, נפטר יולי עופר בגיל 87 בביתו בהרצליה פיתוח ונטמן בבית הקברות של מושב בני ציון.
לאחר מותו התברר כי הותיר שתי צוואות שונות. הראשונה חילקה בצורה שווה את מניותיו בחברת "עופר השקעות" בין בנו הצעיר דורון ובתו הבכורה ליאורה, אך צוואה שנייה ומאוחרת יותר הותירה את דורון ללא ירושה והעבירה את כל מניותיו בחברה לליאורה, דבר שיצר סכסוך ומאבק משפטי בין היורשים. בית המשפט פסק שכל המניות בעיזבון יינתנו לליאורה עופר, ובהתאם לכך נותר דורון עופר עם 15% מהמניות, וליאורה עופר קיבלה 51% מהמניות.
ארמין מילר-שטאל

ביוגרפיה

מילר-שטאל נולד בעיירה טילזיט (כיום סובטסק) שבפרוסיה המזרחית לאדיטה, פרופסורית באוניברסיטת לייפציג ולאלפרד מולר, כספר בנקאי.
אביו החליט לשנות שם משפחתו, והוסיף לו את השם שטאל.
החזית המזרחית במלחמת העולם השנייה
מילר-שטאל ומשפחתו עברו לגור בברלין כאשר אביו לחם במסגרת הוורמאכט כנגד הצבא הסובייטי בחזית המזרחית במהלך מלחמת העולם השנייה.
כנער התעניין מילר-שטאל בתחום הקולנוע, ונרשם לבית ספר למשחק מקומי בברלין המזרחית. מילר-שטאל התפרסם ברחבי מזרח גרמניה בזכות תפקידיו בסרטים מקומיים, בהם הסרט הגרמני "יעקב השקרן", המבוסס על ספרו של יורק בקר "יעקב השקרן". מילר-שטאל לוהק גם לגרסה ההוליוודית לסרט שיצאה ב-1999.
ב-1980 עזב מילר-שטאל את גרמניה המזרחית ועבר לגור במערב גרמניה בשל סימונו על ידי הממשלה לאחר עימות עם הזמר-יוצר הגרמני-יהודי וולף בירמן. במערב גרמניה עבד מילר-שטאל לצד במאים נחשבים בקולנוע הגרמני והפולני כגון ריינר ורנר פאסבינדר ואנדז'יי ויידה. הופעותיו הבולטות בקולנוע האירופי היו בדרמות המלחמה, המערב גרמנית "קציר עצבני" וההונגרית "קולונל רדל".
הופעתו הראשונה של מילר-שטאל בבמה ההוליוודית הייתה בשנת 1989 במותחן "תיבת הנגינה", בסרט הופיע מילר-שטאל בתור מייק לזלו, אב למשפחה אמריקאית ממוצא הונגרי, איש משפחה מסור שילדיו ושאר בני משפחתו קשורים אליו מאוד. על פניו, נראה שמייק הוא אדם נורמטיבי לחלוטין, חיובי, אהוד ופעיל בקהילה האמריקאית, אך כל זה משתנה כאשר נגדו מתבצעת תביעה של השלטונות האמריקנים לשלילת אזרחותו באשמת זיוף טופס בקשת ההגירה לארצות הברית שנים קודם לכן. במשפט מייצגת אותו בתו עורכת הדין אן תלבוט (ג'סיקה לאנג).
לאחר מכן שיחק מילר-שטאל בדרמה האוטוביוגרפית של בארי לוינסון "אבלון", בסרטו של סטיבן סודרברג "קפקא" המבוסס על חייו של הסופר היהודי פרנץ קפקא ובדרמה הקומית של ג'ים ג'ארמוש "מונית לילה" שם גילם את נהג המונית המזרח גרמני הלמונט גרוקנברגר בעלילה המתרחשת בניו יורק.
בשנת 1992 זכה מילר-שטאל ב"פרס דב הזהב" שבמסגרת "פסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין" על תפקידו בסרט "הוטץ". בשנת 1996 שיחק מילר-שטאל בדרמת המוזיקה הביוגרפית "ניצוצות", שם גילם את דמותו של פיטר, אביו ניצול השואה של הפסנתרן המוכשר דייוויד הלפגוט (ג'פרי ראש). במהלך הסרט פיטר ממלא את בנו בפחד אודות זכרונותיו מהשואה ולבסוף מביא אותו להתמוטטות עצבים. על תפקידו המרשים בסרט היה מילר-שטאל מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר אולם לא זכה. ב-1998 הופיע מילר-שטאל במותחן האימה הבדיוני "תיקים באפלה" המבוסס על הסדרה המפורסמת "תיקים באפלה".
ב-2001 זכה מילר-שטאל לשבחים על גילום דמותו של הסופר הגרמני תומאס מאן בהפקה גרמנית מקומית. דמות נוספת שגילם מילר-שטאל הייתה ראש ממשלת ישראל הבדיוני אפרים "אלי" זהבי, בתפקיד אורח של ארבעה פרקים בסדרת הדרמה "הבית הלבן". ב-2007 לאחר דעיכה בקריירה קיבל מילר-שטאל תפקיד משני בדרמת הפשע של דייוויד קרוננברג "סימנים של כבוד", שם הופיע בדמותו של סימיון, אביו של קיריל (ונסן קאסל) ומנהל ארגון הפשע הרוסי בלונדון. על תפקידו בסרט זכה בפרס הג'יני.
ב-2009 השתתף מילר-שטאל במותחן המסתורין של רון הווארד "מלאכים ושדים" המבוסס על רב המכר של דן בראון, שם גילם את דמותו של החשמן סטראוס. בנוסף הופיע מילר-שטאל גם בדרמה "הבנק" בדמותו של וילהאם ווקסלר, סוכן שטאזי לשעבר.
בשנת 2015 שיחק בסרטו של טרנס מאליק "אביר הגביעים", דרמה בכיכובם של כריסטיאן בייל ונטלי פורטמן.
רופרט קרוס

ביוגרפיה

קרוס נולד בניו יורק סיטי וגדל באי נוויס שבים הקריבי לאחר שאיבד את אביו.
לאחר שחזר לארצות הברית שירת קרוס בצבא ארצות הברית ולמד ב"מכללת בלומפילד" שבניו ג'רזי.
לאחר מכן עבד בברוקלין קולג' בתור יועץ ולמד משחק תחת הבמאי והשחקן המפורסם ג'ון קסאווטס.
קרוס ערך את הופעתיו הראשונות כשחקן בסרטיו של קסאווטס "צללים" ו-"Too Late Blues".
קרוס הופיע במהלך הקריירה הקצרה שלו בעיקר כשחקן אורח בסדרות טלוויזיה ולא הרבה לשחק בסרטים.
בשנת 1969 נרשמה היסטוריה בהוליווד כאשר קרוס היה לאפרו אמריקאי הראשון שהיה מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר על הופעתו בדרמה "החומסים" בתפקיד נד מקאסלין.
התפרסם בתפקידו האחרון בסיטקום "הפרטנרים" בתור הבלש ג'ורג' רובינסון.
לקרוס היה ילד אחד מנישואיו לשחקנית כריס קולווי.
קרוס מת ב-5 במרץ 1973 ממחלת סרטן הריאה, לפני מותו היה אמור לשחק בסרט "הפרט האחרון" לצידו של ג'ק ניקולסון, חבר קרוב של קרוס אותו הכיר על סט המערבון "הנסיעה של סופה".
הבית על האשד

עיצוב

רייט אימץ בחלקה את השפה החזותית של הסגנון הבינלאומי ושילב אותה עם סגנונו האישי של אדריכלות אורגנית. הבית, יותר מכל מבנה אחר של רייט, השתלב באופן מושלם עם סביבתו הטבעית כאילו צמח מעצמו בתוך היער.
תכנון הבית סובב סביב הארובה הנמצאת במרכזו והיא עשויה מאבנים שנחצבו במקום על מנת לחזק את הקשר של הבית לטבע. סביב הארובה, אלמנט אנכי בולט, נבנה שאר הבית בעיקר מרכיבים אופקיים חלקים המדגישים את התערבות האדם בטבע אך משתלבים בהרמוניה עם שכבות הסלעים הנמצאות מתחת לבית. המפל זורם בטבעיות מתחת לבית ונשפך בין המרפסות הלבנות לבין שכבות סלעים אלו.
אלמנטים יוצאי דופן לתקופתו של הבית הם המרפסות הזיזיות (קונזוליות) הגדולות שנראות כמעט מרחפות באוויר. רייט, שהיה במקצועו גם מהנדס בניין, עשה שימוש בבטון מזוין והשתמש במשקל נגד אשר סייע לשמור על יציבות המרפסות אשר יצרו מאמץ כפיפה אדיר בחיבור אל שאר המבנה. גודל המפתח של המרפסות היה חריג במיוחד ולמעשה נחשב הבית עם בנייתו למותח את גבול היכולת של טכנולוגיית הבניין.
אחת הגישות אל הבית היא באמצעות דרך מתפתלת שממנה ניתן לראות לראשונה את הבית מכיוון המפל (המבט אל הבית כפי שנראה בתצלום העליון) ורק אחר כך להמשיך אל הכניסה לבית הנמצאת מאחוריו. הגישה למבקרים כיום היא בדרך המובילה אל כניסת הבית, ורק לאחר סיום הסיור המודרך, ממשיכים לנקודה ממנה ניתן לראות את הבית מהזווית המפורסמת, כפי שצולם בתצלום.
עיצוב פנים הבית קשור מאוד לחזותו החיצונית. ריצוף הבית וסביבת האח (הצמוד לארובה המרכזית) עשויים גם הם מאבן מקומית. בתוך הבית נמצאות מדרגות המאפשרות לרדת אל הנחל מתוך הבית ולשכשך את הרגליים במימיו.
אנגרי בירדס - הסרט

עלילה

באי מרוחק שנקרא "אי הציפורים" גרות ציפורים מאושרות, חוץ מרד (ג'ייסון סודייקיס), הציפור הכי עצבנית באי הציפורים שאינה משתלבת בחברה. יחד עם רד והציפורים האחרות, גרים גם צ'אק (ג'וש גאד), שמסוגל לזוז במהירות מטורפת, ובומבה (דני מקברייד), שמסוגל להתפוצץ, לא מכעס, אלא באמת להתפוצץ.
הכול משתבש ברגע שחזירים מרושעים, כגון לאונרד (ביל היידר) פולשים מאי החזירים לאי הציפורים. הם לוקחים את הביצים של הציפורים ומפליגים לכיוון האי שלהם.
ברגע ששאר הציפורים מגלות את זה, רד, צ'אק, בומב, מטילדה (מאיה רודולף), טרנס (שון פן), סטלה (קייט מקינון) ושאר הציפורים מנסות לקחת את הביצים בחזרה לאי הציפורים.
בנוסף לכך, הם מזעיקים לעזרה גם את הנשר האדיר (פיטר דינקלג'), נשר אגדי שגר במאורה משלו.
נמל התעופה הבינלאומי ריו דה ז'ניירו-גאליאו

תולדות הנמל

ב-10 במאי 1923 נפתח בית ספר לטיסה של חיל האוויר הברזילאי סמוך לחוף גאליאו שבאי גוברנדור. בשנת 1941, הפך בית הספר לבסיס טיסה של החיל, המסלול הורחב, ונבנו טרמינל ומחסנים.
ב-22 באוגוסט 1942 הכריזה ברזיל מלחמה על מדינות הציר, ובעלות הברית החלו להשתמש בשדה התעופה לפעולות צבאיות הקשורות למלחמה.
לאחר מלחמת העולם השנייה, גבר העומס בנמל התעופה סנטוס-דומונט שבעיר, וטיסות בינלאומיות הופנו לבסיס חיל האוויר גאליאו. ב-1 בפברואר 1952 נפתח טרמינל הנוסעים החדש שהוקם מול בסיס הטיסה, מעברו השני של המסלול. טרמינל זה היה בשימוש אזרחי עד לשנת 1977, ומשמש כיום את טיסות הנוסעים של חיל האוויר. טרמינל המטענים הוקם בסמוך, ורחבת החניה של מטוסי המטענים נמצא סמוך לו.
בשנת 1972 הועבר הזיכיון להפעלת הנמל לידי הסוכנות הממשלתית Infraero, שתפקידה ניהול שדות התעופה בברזיל.
בין שנת 1976 ל-1982, ביצעה חברת התעופה אייר פראנס טיסות מנמל התעופה שארל דה גול לגאליאו דרך דקר בירת סנגל באמצעות מטוס הדגל שלה, הקונקורד.
ב-20 בינואר 1977 נחנך בית נתיבות חדש, הידוע כיום כטרמינל 1.
ב-1985 נפתח בנמל התעופה הבינלאומי סאו פאולו-גוארוליוס מסלול ארוך, שאפשר למטוסים כבדים להמריא ולנחות בו. פתיחת המסלול בסאו פאולו גרמה לחברות תעופה זרות ומקומיות לעבור אליו, וכתוצאה מכך חווה גאליאו ירידה חדה במספר הנוסעים העוברים בו. ממשלת מדינת ריו דה ז'ניירו עשתה מאמצים להשיב לגאליאו את הבכורה, ומשנת 2004 החל מספר הנוסעים העוברים בנמל לעלות.
בשנת 1991 שופץ טרמינל 1, במסגרת ההכנות לפסגת כדור הארץ שהתקיימה בשנת 1992 הקיבולת השנתית הוגדלה ל-7.5 מיליון, וכן נפתח טרמינל 2 החדש ביולי 1992.
על מנת לזרז את שיפוץ והרחבת הנמלים, אושרה בשנת 2011 תוכנית למכירת מספר שדות תעופה במדינה לחברות פרטיות. בנובמבר 2013, אישרה ממשלת ברזיל את החכרת הנמל לחברה משותפת השייכת לקונצרן הברזילאי Odebrecht‏ (60%) ולחברה הסינגפורית צ'נגי איירפורט גרופ (40%), משנת 2014 ועד לשנת 2039, תמורת 19 מיליארד ריאל ברזילאי.
באוגוסט 2009 הודיעה Infraero, כי הקציבה לשיפוץ הנמל לקראת מונדיאל 2014 ואולימפיאדת 2016, סכום של 819 מיליון ריאל ברזילאי. במסגרת השיפוצים, חודש טרמינל 1 בעלות של 314.9 מיליון ריאל, חודש טרמינל 2 בעלות 284.0 מיליון ריאל, ונבנתה רחבת חניה נוספת בעלות של 220 מיליון ריאל.