google/wiki40b huggingface dataset:
קפה אנגלה

קפה אנגלז (בצרפתית: Café Anglais) הייתה מסעדה צרפתית מפורסמת ששכנה בפינת בולוואר דז איטאליין ורי דה מאריבו בפריז, צרפת.

היסטוריה

המסעדה נוסדה ב-1802, ולקחה את שמה מחוזה אמיין, הסכם השלום שנחתם בין בריטניה לצרפת באותה שנה. בהתחלה הלקוחות היו עגלונים ומשרתים, אולם אחר-כך פקדו אותה שחקנים ולקוחות מהאופרה הפריזאית הסמוכה. ב-1822, הבעלים החדש, פול שבריי (Paul Chevreuil), הפך אותה למסעדה אופנתית שהתפרסמה בבשר הצלוי שלה. לאחר הגעתו של השף אדולפה דוגלרה, רכש לעצמו קפה אנגלז שם של מוסד גסטרונומי מהשורה הראשונה. אז פקדו אותו העשירים והאצילים של פריז. פנים המסעדה עוצב באלגנטיות ברהיטי מהגוני ועץ אגוז ומראות מצופות זהב. הבניין הכיל 22 חדרים פרטיים וטרקלינים. הידוע שבהם היה Le Grand 16.‏
המתכונים שדוגלרה יצר כוללים את "מרק ג'רמיני", המוקדש למנהל הבנק של צרפת, קומטה דה ג'רמיני. דוגלרה גם יצר את "פום אנה" שנקרא לכבודה של הקורטיזנה אנה דמיינס או של אנה דסילונז, שנחשבו לנשים היפות בעיר באותה עת. הוא גם הכין את התפריט שנקרא "ארוחת שלושת הקיסרים" לכבודם של אלכסנדר השני, קיסר רוסיה, וילהלם הראשון, קיסר גרמניה ונפוליאון השלישי עבור התערוכה העולמית של פריז (1867).
המסעדה נסגרה ב-1913. המרתף ופאנלי העץ של החדר הגדול נרכשו בידי אנדרה טראי, הבעלים של מסעדת "לה טור דארז'אן", שנישא לבתו של הבעלים האחרון של קפה אנגלז.
במקומה נבנה בניין בסגנון אר נובו. המסעדה מוזכרת בספר "בעקבות הזמן האבוד" של מרסל פרוסט (לקראת התחלת הכרך השני, "Within a Budding Grove"), וגם בסרט החגיגה של באבט
הגיבורה באבט אומרת שהיא הייתה השפית הראשית ב"קפה אנגלז" לפני שברחה לדנמרק.
לפני המהפכה היה קיים "קפה אנגלז" נוסף בפריז ב-Quat Conti, בו נהגו להיפגש על-מנת לקרוא עתונים אנגלים.
איליה ספיאשוילי

ביוגרפיה

נולד בעיירה לאילשי במשפחת איכרים יהודים שם גם סיים שבע שנות לימוד בבית ספר. בשנת 1929 עבר לעיר כותאיסי ועבד שם במפעל לייצור משי.
ב-יוני 1941 גויס משם לצבא האדום שם נרשם במסמכים כגרוזיני וביולי אותה השנה הגיע לחזית בריאנסק. הגיע לחזית הדרום-מערבית ביולי 1943 משם הגיע לחזית המרכזית ואחר כך לחזית הבלארוסית].
בקיץ 1944 היה למכווין תותח ברגימנט הקל מס' 279 של חטיבת התותחנים הקלים מס' 23. בין 2 ל-4 באוגוסט אותה השנה בצליחת נהר ויסלה לאחר תפיסת שטח בגדה הנגדית בהדיפת 6 התקפות נגד פגע בעמדת מרגמה ושלושה תת-מקלעים. על כך קיבל מדליית העוז. 
במהלך הקרב ליד רוש'פ צפונית מערבית לוולומין בשטח פולין בהיותו כבר בדרגת סמל במהלך מתקפת נגד של וורמאכט חיסל כיתת חיילים גרמניים, נפגע אך המשיך להפעיל את התותח וחיסל גם תותח נגד טנקים וגם שתי כיתות חיי רגלים נוספות. בפקודה מ-13 בספטמבר לגביי דיוויזיית התותחים החמישית קיבל על הפעולות הללו עיטור התהילה מדרגה שלישית.
טרם המבצע ויסלה-אודר הועלה לדרגת סטרשינה של הסוללה. ב-31 בינואר 1945 במהלך מתקפת הנגד של הגרמנים ליד יישוב בראוזנדורף בגרמניה הוא חיסל עם נשקו האישי 8 חיילי וורמאכט ותפס שישה בשבי. על הפעולות הללו קיבל את עיטור התהילה מדרגה שנייה ב-8 במרץ.
במהלך הקרב על ברלין ין 26 ל-27 באפריל במהלך הקרבות בעיר סיפק תחמושת לתותח וכשנגמרו הפגזים המשיך מתקפה עם תת-מקלע. במהלך הקרב נפגע שלוש פעמים ובעקבות הפגיעה הקשה פונה לבית חולים שדה בלודז'. עיטור התהילה מדרגה ראשונה הוענק לו בפקודה מתאריך 15 במאי 1946 אך הוא קיבל אותו רק בשנת 1968.
שוחרר מן השירות ביוני 1945 עקב נכות בעקבות הקרבות וחזר להתגורר בעיר כותאיסי שם המשיך לעבוד במפעל לייצור משי.
נפטר ב-17 באוקטובר 1971.
גשר הסליל הכפול (באר שבע)

מבנה הגשר ותיאורו

הגשר משתרע על פני 180 מטרים. הוא עשוי פלדה. הוא מקורה לאורכו לשם הצללה ולהגנה מפני גשמים. דפנותיו אטומות באופן חלקי באמצעות לוחות פח מחורר, כדי לאפשר זרימת אוויר וקשר עין עם הסביבה (בין השאר במבט על אנדרטת חטיבת הנגב). בשעות הלילה האורות בגשר נדלקים ומאירים את סביבתו באור חזק.
קשתות הפלדה המצויות בצידי הגשר מזכירות את מבנה ה-DNA בתא.
כדורעף חופים

כדורעף חופים הוא אחת הגרסאות של משחק כדורעף. בכדורעף חופים משחקים לרוב שני שחקנים בכל קבוצה, ורוב חוקי המשחק דומים לחוקי הכדורעף. השחקנים בכדורעף חופים משחקים יחפים על חול בחוף ים או על משטח חול בנוי. שטח מגרש המשחק הוא 16x8 מטרים.

היסטוריה

משחק כדורעף חופים הראשון שוחק ב-1920 בקליפורניה. משם המשחק הגיע לאירופה ולרחבי העולם. באולימפיאדת אטלנטה (1996) הוכנס המשחק לתוכנית משחקים האולימפיים. לאחר מכן, כדורעף חופים החל להתפתח, וברוב מדינות העולם יש כיום ליגות כדורעף חופים.

היסטוריה בישראל

ליגת כדורעף החופים הישראלי נוסדה בשנת 1995 ביוזמתה  של חברת קידום המכירות והפקת האירועים פינג פונג בע"מ (בבעלות: גיל עובדיה ואיריס אלחנני). הליגה התקיימה בשיתוף מקצועי עם איגוד הכדורעף הישראלי (בכפוף להסכם בלעדיות), שאיפשר את השתתפות שחקני נבחרת ישראל.
הליגה קיימה מדי שנה 4 טורנירים (משחקי זוגות), במהלך הסופ"ש, בחופי רחצה מרכזיים בישראל:
חיפה, חוף דדו – טורניר מלך החוף הישראלי.
אשדוד – מוקדמות אליפות ישראל.
אשקלון – מוקדמות אליפות ישראל.
תל אביב, חוף טרומפלדור – גמר אליפות ישראל.
הטורנירים שודרו בשידורים ישירים בטלוויזיה (ערוץ 2 וערוץ 5).
בגמר האליפות, הטיסה חברת פינג פונג בע"מ את זוג אלופי ישראל בכדורעף חופים, להשתתף באליפות אירופה בכדורעף חופים.
מחנה פליטים פלסטינים

מחנה פליטים פלסטינים הוא יישוב קבע המאוכלס על ידי פלסטינים שנמלטו או שגורשו בנכבה מבתיהם, בתים שהיו על שטחים שכיום בגבולות מדינת ישראל, או פלסטינים שנמלטו או שגורשו במלחמת ששת הימים מבתיהם, בתים שהיו ברצועת עזה או בגדה המערבית, ועל ידי צאצאיהם. 
מחנות הפליטים הוקמו תחילה, בדומה למחנות פליטים אחרים, לשיכון זמני של פליטים. עם השנים, משלא נמצא פתרון לבעיית הפליטים הפלסטינים, הפכו המחנות ליישובי קבע.
פליטים פלסטינים מטופלים על ידי אונר"א - סוכנות הסעד והתעסוקה של האו"ם לפליטים פלסטינים (UNRWA).

ירושלים: מחנה פליטים שועפאט

מחנה הפליטים היחיד בתחומה המוניציפלי של העיר ירושלים הוא מחנה פליטים שועפאט, הממוקם בצפון-מזרח ירושלים. המחנה הוקם בשנים 1965–1966, עת שלטה ירדן על מזרח ירושלים והגדה המערבית, במטרה לפנות אליו את תושבי מחנה הפליטים אל-מועסכר ששכן בעיר העתיקה של ירושלים, בתחומי הרובע היהודי הנטוש. המחנה הוקם על קרקע שהוקצתה לארגון אונר"א על ידי שלטונות ירדן והיה המחנה האחרון שהוקם עבור הפליטים ממלחמת העצמאות. זמן קצר לאחר הקמתו פרצה מלחמת ששת הימים, שבעקבותיה אוכלס המחנה בפליטים נוספים ממלחמה זו. שינוי גבולותיה המוניציפליים של ירושלים לאחר המלחמה כלל את מחנה הפליטים בשטחה המוניציפלי של העיר, והקנה זכות תושבות ישראלית לאוכלוסייתו. 
הערכות שונות קיימות על מספר תושביו, החל מ-8,000 (לפי עיריית ירושלים), ועד 20,000 (לפי עמותת עיר עמים).

שיקום מחנות הפליטים

כבר עם תחילת ועידת לוזאן (אפריל עד ספטמבר 1949) שזומנה על ידי מועצת הביטחון של האו"ם בעקבות המלצת ועדת הפיוס לארץ ישראל (שהורכבה מנציגי שלוש מדינות: ארצות הברית, צרפת וטורקיה) במטרה לגבש הסכם שלום כולל וקבוע בין מדינת ישראל למדינות ערב, נכללה סוגית שיקום הפליטים בראש סדר היום. מדינת ישראל הסכימה להחזרת כ-100,000 פליטים ושיקום השאר (כ-600,000) במקום מושבם, תמורת פיצויים שחלקם יגיעו מישראל והשאר מהקהילה הבינלאומית והקרן הקיימת אף הודיעה שהיא מוכנה לשלם פיצויים עבר הקרקעות שננטשו בכדי ליישב בהם יהודים במקום הפליטים. הוועידה שלחה לאזור "משלחת סקר כלכלית" כדי לבדוק את הפוטנציאל הכלכלי הגלום בכל מדינה לקלוט פליטים. בראש הסקר עמד הדיפלומט גורדון קלאפ שהחל בקידום תוכניות לשיקום וגיוס כספים. בפועל רק ירדן שיתפה פעולה עם תוכניות השיקום, מתוך מחשבה שהכספים שיופנו לשיקום יעזרו בביסוס המדינה שהייתה בעלת משאבים מוגבלים. כל הפליטים שהיו בשטחה קיבלו אזרחות ירדנית, אך צעד דומה לא קרה בלבנון, בסוריה ובמצרים. בשנת 1953 הציעה ארצות הברית לתרום 800 מיליון דולר לתכנית שיקום הפליטים.
בשנת 1971 החליטה ממשלת ישראל לפעול לשיקום מחנות הפליטים שברצועת עזה, מתוך מחשבה שמהלך זה יעזור להרגעת המתיחות הביטחונית ושינוי דעת הקהל לטובת ישראל, לאחר שתחת השלטון המצרי לא נעשה מאמץ לשקם את הרצועה. כחלק מהתוכנית הוקמה שכונות חדשות לפליטים בעזה, כשמע"ץ מבצעת את עבודת התשתית, בין השאר הוקמה בדרך זו שכונת קנדה ברפיח.
סקראצ'ינג

סקראצ'ינג (אנגלית: Scratching; גירוד, שריטה) הוא שמה של טכניקה לנגינת תקליטי ויניל, המתבססת על הנעת התקליט ולעיתים קרובות שימוש במערבל אותות (מיקסר) בעת הנגינה. שינוי מהירות הסיבוב של התקליט והנעתו כנגד המחט יוצרת צלילי חריקה, שהפכו לסימן ההיכר של הדי ג'יי בתרבות ההיפ הופ.

גילוי ופיתוח

החל משנות ה-70 של המאה העשרים, אמנים רבים התנסו במניפולציות על תקליטים, אך פיתוח הסקראצ'ינג המודרני מיוחס לדי ג'יי גרנדמאסטר פלאש בזמן שניגן תקליטים בבית הוריו בווליום רב אמו צעקה שישקיט. ידיו היו על התקליט שניגן ונוצר הסקראצ' ושילב זאת בהופעותיו. גרנדמאסטר פלאש נדהם מהתופעה ונראה שזיהה את הפוטנציאל הטמון בטכניקה. הוא גילה שלא ניתן להשתמש בה כאשר התקליט נמצא על יריעת הגומי הסטנדרטית (שמפרידה בין התקליט לבין הצלחת של הפטיפון), החל להשתמש בלבד כחומר הפרדה מה שהעניק חופש תנועה גדול יותר להנעת התקליט. ב-1970 הוציא גרנדמאסטר פלאש את יצירתו "הרפתקאותיו של גרנדמאסטר פלאש על גלגלי הפלדה". התקליט היה הקלטה חיה של תקלוט על שלושה פטיפונים וכלל סקראצ'ינג וערבול קטעים של אמנים מוכרים אחרים, אשר כיום היה נכלל תחת סוגת [ז'אנר] המגה-מיקס. הייתה זו הפעם הראשונה שסקראצ', כפי שאנו מכירים אותו היום, נכלל בשיר מוקלט ופריצת דרך אמיתית ובגיבוש תפקיד הדי ג'יי המודרני.

חשיבות והשפעה

בתרבות ההיפ הופ, יכולת הסקראצ'ינג מהווה מרכיב חשוב בהערכת כישרונו של התקליטן; כך, נערכות תחרויות עולמיות לבחירת ה"סקראצ'רים" המוצלחים ביותר. בין החשובות שבהן היא תחרות התקליטנים הבינלאומית, הדי. אם. סי, בחסות טכניקס (אחת מחברת הפטיפונים הוותיקות והמובילות בעולם כיום). שניים מוותיקי עולם הסקראצ'ינג שגם זכו בתחרות פעמים רבות הם קיו-ברט ומיקסמסטר מייק, חבר להקת הביסטי בויז.
במרוצת השנים הפכה טכניקת הסקראצ'ינג לשפה חדשה בעולם התקליטנות תוך פיתוח אין ספור סוגי סקראצ' שונים. בעקבות הצלחתו בעולם ההיפ הופ, התפשט הסקראצ'ינג גם לסוגי מוזיקה אחרים וצליל הסקראצ' יהיה מוכר לרוב מאזיני המוזיקה הפופולרית העכשווית.
הכתרה (ספר)

העלילה

הנרטיב נכתב בצורת יומן מטעם אפאנסיי זיוקין, משרתו של הדוכס הגדול גאורגי אלכסנדרוביץ'. הרומן מתחיל עם הגעתו לחצר המלוכה במוסקבה לקראת ההכתרה בממלכה. זיוקין בבירור לא מרוצה מההכנות והקישוטים המוצעים על ידי אישי מוסקבה.
עם הגעתו, תוך כדי טיול, מידי האומנת נחטף הבן הצעיר של הדוכס הגדול, בן דודו של הקיסר לעתיד מיכאיל (מיק). לאחר זמן מה, המשפחה מקבלת דרישת כופר בדמות תכשיטים (תחילה תכשיטים נשיים, ואז "יהלום אורלוב", המעטר את השרביט הקיסרי), אחרת מיק יוחזר בחלקים. סימאון אלכסנדרוביץ', אחיו של גאורגי ומפקדו הישיר של אראסט פטרוביץ' פנדורין מורה לו לפתוח בחקירה באופן רציני, רגיש וללא פרסום העניין.
במהלך החיפושים, פנדורין מוצא שכל הפושעים קשורים לאדם המכונה דוקטור לינד, אשר לו קשר כלשהו יוצא דופן, על גבול האהבה. פנדורין עצמו נכנס לתוך מערכת יחסים רומנטית עם הנסיכה הגדולה אנסטסיה. מה שגורם לזיוקין לתעב אותו.
אפאנסיי זיוקין עדיין עוזר לאראסט בחקירה, עם זאת, השרת נלקח לכלא ומחמיץ את ההכתרה, אשר כל כך התכונן אליה וציפה לה. מאוחר יותר, נחטפת את העלמה דקליק — האומנת שממנה נחטף מיכאיל הקטן. היא נתפסת על ידי לינד, אבל מחולצת על ידי פנדורין וזיוקין. זיוקין ופנדורין יוצאים במרדף אחר לינד ומגיעים לחודינקה. לינד צועק לקהל שמחלקים מתנות באופן לא הוגן ומתחילה שעטה המונית (ראו הטרגדיה בשדה חודינקה), אראסט ואפאנסיי באורח נס מצליחים להישאר בחיים.
אראסט פטרוביץ' מתחיל לחשוד מי הוא למעשה הדוקטור לינד ובכך עוזרת לו מדמואזל דקליק שמספרת מה קרה לה בעת נפלה בשבי. עם זאת, את ילד הוא לא מצליח להציל.

דמויות היסטוריות שמופיעות ברומן

אקונין עיוות בכוונה כמה מקשרי המשפחה של רומנוב. כמו בכל עבודותיו, הוא שינה את שמות האישיים ההיסטוריים:
כך למשל, מפקד משטרת מוסקבה בספר הוא קולונל לסובסקי, בעוד שמפקד המשטרה באותו זמן (1896) היה אלכסנדר ולאסובסקי, ראש עיריית מוסקבה הדוכס הגדול — סימאון אלכסנדרוביץ', הוא למעשה מבוסס על סרגיי אלכסנדרוביץ', בעוד איזבלה פליציאנובנה סנז'נבסקאיה הוא בדמות הפרימה בלרינה מתילדה פליקסובנה קשצ'ינסקאיה, שהיו לה יחסים קרובים עם הדוכס הגדול, ניקולאי אלכסנדרוביץ'.
אקונין הוסיף ברומן גם את השם שלו: שם משפחתו של המשרת האנגלי פרייבי (באנגלית: Freyby) הוא הכתיבה ברוסית של המילה "Akunin", בפריסת המקלדת האנגלית.
ג'ודי פארפיט

ביוגרפיה

ג'ודי קתרין קלייר פארפיט נולדה ב-1935 בשפילד. לקתרין ז'וזפין ולורנס המילטון פארפיט. היא למדה בבית הספר התיכון לבנות "נוטר דאם" בשפילד ואחר כך באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה.
ב-1978 השתתפה פארפיט בפרק "Saturday, Sunday, Monday" מהסדרה "לורנס אוליבייה מציג" לצידם של לורנס אוליבייה, ג'ואן פלורייט ופרנק פינלי. ב-1981 גימה את אלינור במחזה "Passion Play" מאת פיטר ניקולס בהפקה של הלהקה השייקספירית המלכותית. ב-1984 שיחקה בתפקיד דידרי בסרטו של ג'ק רוזנטל "The Chain". ב-1987 השתתפה בסרט "מוריס". שני תפקידים בולטים שלה היו בסדרות הטלוויזיה "היהלום שבכתר" (1984) כמילדרד לייטון (עליו הייתה מועמדת לפרס באפט"א) וב"גאווה ודעה קדומה" (1980) בתפקיד ליידי קתרין דה ברג. ב-1995 שיחקה בסרט "חשדות מהעבר" ("Dolores Claiborne") בה גילמה את המעסיקה השתלטנית של קאתי בייטס, שנראית בהווה גוססת אבל בסדרה של פלאשבקים היא מוצגת כאשה זוהרת ותוססת.
פארפיט הופיעה בתוכניות טלוויזיה אמריקאיות. הראשונה שבהן הייתה בסדרה "שלגיה במאה העשרים" כאמה החורגת של שלגיה, המלכה המרשעת, ליליאן "לילי" וייט. בעלה בחיים טוני סטידמן כיכב בתפקיד אורח כסנטה קלאוס בספיישל חג המולד של העונה השנייה של הסדרה. עוד הופיעה פארפיט בתפקידי אורח בסדרה "רצח במשיכת קולמוס" ב-1989, ובתפקיד אמה של אליזבת קורדיי (בגילומה של אלכס קינגסטון) במספר פרקים של "ER" בשנת 2002.
ב-1997 שיחקה בסרט הביוגרפי "ויילד" לצידם של סטיבן פריי, ונסה רדגרייב וג'מה ג'ונס בתפקיד ליידי מאונט-טמפל. ב-2003 גילמה את מריה תינס בסרט "נערה עם עגיל פנינה" עליו הייתה מועמדת לפרס באפט"א כשחקנית המשנה הטובה ביותר.
ב-2004 גילמה את דמות האלמנה האמריקאית, גברת ואן סקיילר, בסרט "מוות על הנילוס", בכיכובם של דייוויד סושה, ג'יימס פוקס, פרנסס דה לה טור ודייוויד סול במסגרת סדרת "פוארו". ב-2011 השתתפה בסדרת הדרמה "דוריט הקטנה", עיבוד לרומן מאת צ'ארלס דיקנס, בתפקיד גברת קלנאם, אימו של ארתור קלנאם (מתיו מקפדיין), לצידם של אלן ארמסטרונג וסו ג'ונסטון. בחג המולד 2001 גילמה תפקיד דומה לזה שב"דוריט הקטנה", הדודה צ'סטיטי, בסדרה הפרודית "בית קדרות לממכר וכאלה".
ב-2010 החלה להשתתף בסדרה "קראו למיילדת" (נכון ל-2015, משודרת העונה הרביעית), בתפקיד האחות מוניקה ג'ואן, נזירה מבוגרת הסובלת משלבים מוקדמים של דמנציה. הנזירה היא בעלת ידע בספרות קלאסית, וציטוטים ספרותיים שלה משמשים רקע להתרחשויות. החל מ-2013 היא מופיעה בסיטקום "קדימה, נשים" על תנועת הנשים הסופרג'יסטיות.

חיים אישיים

ב-1963 נישאה פארפיט לשחקן טוני סטידמן בהארו שבמידלסקס. הוא נפטר ב-2001. לבני הזוג נולד בן, דייוויד.
ויליאם בלק

חייו

בלק הוכשר כצייר נוף, הכשרה שהשפעה על כתיבתו. בגיל 23 עבר ללונדון. הודות לניסיונו בעיתונות בגלאזגו, התקבל לעבודה כעיתונאי ב "מורנינג סטאר" ולאחר מכן כעורך משנה ב"דיילי ניוז".
הרומן הראשון פרי עטו פורסם ב-1868, אולם רק בשנת 1871, עם פרסום "בתו של חת", זכה בלק לתשומת לב הקוראים. הוא פרסם את "ההרפתקאות המוזרות של פייתון" וב-1873 את "נסיכת טול", שזכו לפופולריות רבה.
בלק פרש מהעיתונאות והתמסר לכתיבה. הוא פרסם עוד כמה ספרים, האחרון בהם יצא לאור ב-1898, מעט לפני מותו.
בן רייס

ביוגרפיה

רייס הוא בנו של משה רייס, כדורסלן עבר ישראלי. גדל באילת. בנעוריו שיחק בקבוצת הנוער של מכבי תל אביב, אותה הוביל לזכייה בשני גביעים ושתי אליפויות רצופות בשנים 2007 ו-2008, כאשר הוא אף נבחר לחמישיית העונה בליגה לנוער בעונת 2007/2008. כמו כן, שיחק עם נבחרת הנוער של ישראל באליפויות אירופה ב-2007 ו-2008 וב-15 משחקיו בטורנירים אלו קבע ממוצעים של 8.7 נקודות, 3.3 ריבאונדים ו-1.3 חטיפות למשחק.
לקראת עונת 2008/2009 חתם לארבע עונות בקבוצת בני השרון מליגת העל. בעונתו הראשונה בשרון קיבל מעט מאוד דקות, ורק במשחק נגד הפועל ירושלים אותו סיים עם 14 נקודות ו-2 ריבאונדים שותף ביותר מ-20 דקות. עם זאת, זומן לסגל נבחרת העתודה של ישראל לאליפות אירופה 2009 ובששת משחקיו בטורניר קלע 6.7 נקודות והוריד 4.3 ריבאונדים בממוצע למשחק.
עונת 2009/2010, השנייה של רייס בבוגרים, הייתה טובה בהרבה מהקודמת והוא הפך לשחקן משמעותי בסגל בני השרון. את העונה הסדירה סיים עם ממוצעים של 3.8 נקודות, 1.9 ריבאונדים ואסיסט אחד למשחק, כאשר הוא פותח בחמישייה ב-12 משחקים מתוך ה-17 שבהם שותף. ברבע גמר הפלייאוף התמודדה בני השרון נגד קבוצת נעוריו של רייס, מכבי תל אביב, לאחר שסיימה את העונה הסדירה במקום השמיני. רייס הצטיין במשחק הראשון בסדרה ועם 11 נקודות ו-5 ריבאונדים הוביל את קבוצתו לניצחון מפתיע 79-89 על מכבי באולמה הביתי. אף על פי כן, בהמשך הסדרה הפגין יכולת בינונית ובני השרון הודחה לאחר הפסד 71-69 במשחק החמישי. בעקבות יכולתו בעונה זו, זומן רייס על ידי אריק שיבק לסגל נבחרת ישראל למוקדמות אליפות אירופה 2011.
בתחילת עונת 2011/2012 קרע רייס את הרצועה הצולבת בברך והושבת ממשחק פעיל עד לסוף העונה.
את עונת 2012/2013 סיים רייס עם ממוצעים של 10 נק' ו-3.8 ריב' במשחק כאשר הוא רשם את משחק השיא בקריירה שלו נגד מכבי חיפה, עם 27 נק', 7 ריב' ו-31 נקודות מדד.
לקראת עונת 2013/2014 חתם רייס על חוזה לעונה אחת עם אלופת הליגה מכבי חיפה, עם אופציה לעונה נוספת. רייס זומן באותו הקיץ לסגל המורחב של נבחרת ישראל לטורניר אליפות אירופה, אך נופה לבסוף מהסגל.
בתחילת עונת 2014/2015 קרע שוב את הרצועה הצולבת בברך וגמר את העונה בטרם החלה.
לקראת עונת 2015/16 חתם בקבוצת הפועל חולון שם שיחק גם אביו משה רייס, אך לרוע המזל בעת משחק אימון קרע את הרצועה בברך בפעם השלישית וגמר את העונה שוב בטרם החלה. לאחר מכן הצטרף רייס לקבוצת בית הלוחם תל אביב המשחקת בליגת הכדורסל בכיסאות גלגלים על תקן של חריג פציעה (שחקן שאינו יושב על כיסא גלגלים ביום יום).
רייס הוא בעל אזרחות גרמנית בנוסף לזו הישראלית. בקיץ 2013 הוא נבחן בשורות אלבה ברלין שהחליטה שלא להחתימו.
יעקב רבי

יעקב רַבִּי (יעקב שעיה רבינוביץ) (21 בפברואר 1921 – 29 בפברואר 1988) היה עיתונאי, פובליציסט, מסאי, לשונאי ומתרגם ישראלי, חבר מערכת העיתון "על המשמר". חתן פרס סוקולוב לעיתונאות (תשל"א).

ביוגרפיה

רבי נולד בשם יעקב ישעיה רבינוביץ בשנת 1921 ברומניה, בנם היחיד של מאלי לבית ואלדמן ומוטי רבינוביץ 1891–1963), שנישאו בשנת תרע"ח-1918. אביו, יליד יאשי, היה פעיל בתנועה הציונית והעברית ברומניה, כיהן בשנות ה-20 כמנהל המשרד הארצישראלי, אחר-כך כמזכ"ל ולבסוף כמנהל קרן היסוד ברומניה (לאחר עלייתו לארץ ישראל כיהן כמזכ"ל וכמנהל הוועד הארצי לקרן היסוד). היה איש ספר שהתעניין בעיקר במקרא ובלשון העברית, ופרסם שירים, מאמרים ופיליטונים בעיתונות היהודית ברומניה (בארץ השתתף בשנותיו האחרונות ב"על המשמר").
בתשרי תרצ"ג (אוקטובר 1932) עלתה המשפחה לארץ ישראל. רבי סיים את לימודיו בבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה (1939–1943), ולאחר מכן פנה לעסוק בעיתונות.
במשך יותר מארבעים שנה עבד כעיתונאי ב"על המשמר". ייחודו היה במסות הפובליציסטיות, שבהן הקיף נושאים רבים בתחומי הלשון, מקרא, היסטוריה, חינוך ותרבות, בסגנון כתיבה מיוחד ואישי. במדורו "עברית שלא כהלכה" שקד על עקירת שיבושי לשון בציבור. במדורו "שיחות על עברית", שהופיע מסוף שנות ה-60, עסק בענייני לשון בנוסח של שיחה עם קוראים.
נוסף על העבודה השוטפת בעריכה ובכתיבה פובליציסטית, רבי מילא תפקידים מרכזיים במערכת העיתון.
בשנות ה-40 וה-50 השתתף ב"משמר לילדים".
בשנת 1964 השלים בתוך שנה תואר ראשון במדעי היהדות באוניברסיטה העברית בירושלים. על אף שלא המשיך בלימודים פורמליים, נעשה בקיא בתחום זה.
בשנת 1972 זכה בפרס סוקולוב לעיתונאות לשנת תשל"א, על "תרומתו המיוחדת בהקניית התרבות היהודית והשפה לקוראי עיתון יומי".
יעקב רבי פרסם בחייו שלושה ספרים: "שיחות על עברית" (ספרית פועלים, 1977), שבו ערך והביא מבחר דברים ממדורו הקבוע בשם זה; "תשובת השנה: ישן וחדש במועדי ישראל" (ספרית פועלים, 1979), שבו עסק בהתגבשותם של חגי ישראל ובחן אותם מזוויות ראייה היסטוריות, פילוסופיות, ספרותיות-אסתטיות ואף תאולוגיות; וכן קונטרס קטן בכותרת "הדומה והשונה בגילויי ההתבוללות בארצות המערב ובמזרח אירופה" (ספריית שז"ר, 1980).

כמו כן, תרגם לעברית 14 ספרים, שהתפרסמו משנות ה-40 ועד ראשית שנות ה-80.
לאחר מותו הופיעו עוד שלושה ספרים שבהם הובא חומר מעזבונו: הקובץ "מינחת זיכרון ליעקב רבי" בעריכת א.ב. יפה ובנימין טנא (עתון וספר, 1991); "יהודים ויהדות במתח הזמנים" (ספרית פועלים, 1992); ו"לשון בריאה" (מוסד ביאליק, 1994), המשכו של הספר "שיחות על עברית", ובו מבחר מאמרים ורשימות בנושא העברית המתחדשת שהתפרסמו בעיקר ב"על המשמר" בשנים 1976–1986, שערכה אלמנתו, תמר רבי.
רבי נפטר בתל אביב ב-1988, בגיל 67.
מרסה רודורדה

ביוגרפיה

רוּדוּרֵדָה נולדה בברצלונה בחיק משפחה אוהבת ספר. בילדותה השפיע עליה יותר מכול אבי אמה, אשר החדיר בלב נכדתו אהבה עזה ללשון קטלוניה, לספרותה ולתרבותה. כשהייתה בת עשרים, התחתנה רודורדה עם אחי אמה, שהיה מבוגר ממנה בארבע-עשרה שנים, ולגבר זה ילדה את בנה היחיד, ז'וֹרְדִי. נישואיה לא עלו יפה, והכתיבה שימשה לה מבחינה מסוימת מפלט מן האכזבות ומן התסכולים שהיו מנת חלקה בחייה האישיים: היא פרסמה ארבעה רומנים, שבדיעבד פסלה אותם והתכחשה אליהם בטענה כי הם פרי בוסר של כתיבת יוצרת חסרת-ניסיון. מבּין ספריה הראשונים קיבלה בדיעבד אך ורק את הספר "אָלוֹמָה" (1938), אף-על-פי שגם אותו שכתבה כליל בשנת 1969. בפרוץ מלחמת האזרחים התגייסה הסופרת לשירות מחלקת התעמולה של הממשל הרפובליקני של קטלוניה, ובשנת 1937 היא נפרדה מבעלה. כאשר יצאה לגלות בצרפת, בשנת 1939, האמינה כי גלותה לא תימשך זמן רב, ומשום כך הפקידה את בנה בידי אמה. בתחילה התגוררה בקרבת פריז, אך עם כיבוש צרפת, כאשר הגדודים הגרמניים התקרבו לפריז, ברחה הסופרת לבורדו, ומאוחר יותר השתקעה עם חברהּ לחיים, אַרְמַנְד אוּבְּיוֹלְס, שם העט של מבקר הספרות הקטלאני ז'וּאָן פְּרָט, בז'נבה שבשווייץ, ושם חזרה לכתוב, החל בשנת 1958, כשהספר הראשון שפרסמה בגלות הוא "עשרים ושניים סיפורים". לאחר מות בן-זוגה בשנת 1972 חזרה הסופרת לארצה. היא התמקמה – ביחד עם שתיים מחברותיה לעבודה לשעבר, נשים אשר פעלו כמוה בשירות מחלקת התעמולה הרפובליקנית בתקופת מלחמת האזרחים – בבית אחוזה, בכפר רוּמַנְיָה דֶה לָה סֶלְוָה, שם חייתה במשך שמונה שנים. בשנת 1980 עברה הסופרת לגור בבית כפרי סמוך לאחוזה, ובאותה שנה זכתה בפרס ההוקרה המכובד ביותר של הספרות הקטלאנית. שלוש שנים לאחר מכן נפטרה רוּדוּרֵדָה מסרטן בז'ירונה שבקטלוניה.
ביצירת מרסה רודורדה, שחוקרי ספרות אחדים השוו לוירג'יניה וולף בגלל סגנונה, עומק כתיבתה, התייחסותה למצב האישה ויכולת התיאור הייחודית לה, כלולים הספרים "אָלוֹמָה" (1938), "עשרים ושניים סיפורים" (1958), "כיכר היהלום" (1962), שתרגומו העברי ראה אור בשנת 2007, "רחוב הקמליות" (1966), "גן על-יד הים" (1967), "קְרִיסְטִינָה שלי וסיפורים אחרים" (1967), "ראי שבור" (1974), "כמו מִמֶּשִׁי וסיפורים אחרים" (1978), "מסעות ופרחים" (1980) ו"כמה, כמה מלחמה..." (1980). מעיזבונה התפרסמו הספרים "המוות והאביב" (1986), "אִיזָבֵּל ומָרִיָּה" (1991) ו"פלג הפרחים" (1993).
ספק ממון

תוקף הפסק במקרה של ספק

שאלה דומה, התלויה בחלקה בשאלה האם פסקי המשפט העברי למיניהם (למשל המוציא מחבירו עליו הראיה) הם "הנהגה" או "בירור", היא השאלה האם פסקי המשפט העברי שנפסקו מכורח המצב, כמו למשל "המוציא מחבירו עליו הראיה" פסק המבוסס על העובדה כי אחד מהצדדים אוחז באובייקט הנתון במחלוקת ונחשב ל"מוחזק" שידו על העליונה, או פסק ה"יחלוקו" המבוסס על העובדה ששני אנשים אחוזים בחפץ, הם פסק סופי שלא ישתנה גם המצב ישתנה, או שמא הפסק תלוי ועומד במצב הזמני, אך אם החפץ יעבור לרשות אחרת יתהפך גם פסק הדין שהיה מבוסס על העובדה שצד מסוים הוא זה שאוחז באובייקט. יש המפרשים שזו היא יסוד שאלת הגמרא בסוגיית תקפו כהן. 
יש המפרשים שהשאלה היא אחרת: האם דין התורה - שמבוסס על ספק - מכריע את ההלכה בתורת וודאי, כלומר שמעתה והלאה החפץ הנתון במחלוקת שייך למי שבית הדין פסקו שהוא שלו - גם אם האמת היא שאינו שלו, וזאת מכח פסק בית הדין, או שמא הפסק הוא רק בירור באמת, אך אינו משנה את דינו של החפץ, והבעלות אינה נפקעת, ואם כן יכול בעל הדין השני לתפוס את החפץ אם הוא יודע שהחפץ שייך לו.

דין וודאי ודין ספק

בתלמוד מובאות שתי סוגיות בנושא זה: האחת, בדור השלישי לאמוראי בבל, סוגיית תקפו אחד בפנינו, תקפו כהן, וסוגיית קם דינא. בסוגיית תקפו אחד בפנינו, קיימת שאלה - לפי הסברו של רבינו ניסים, -לגבי שנים אוחזין בטלית, שנפסק כאשר שנים אוחזים בחפץ יחלוקו, הוא פסק וודאי, ואם כן גם אם תהיה ראיה חלקית הנחשבת ל"ספק" הסותר את ספק ה"יחלוקו", ישאר הפסק קיים שהרי אין ספק מוציא מידי וודאי, או שמא מדובר בפסק ספק בלבד. להלכה נפסק כי מדובר בדין וודאי.
כך גם סוגיית תקפו כהן חוקרת בשאלה האם מועלת תפיסה מידי הבעל דין, כדי לשנות את פסק הדין לאחר שהוחלט בבית הדין כי המוציא מחבירו עליו הראיה או ממון המוטל בספק חולקין, ובכך לגרום לכך שאדם אחר יחשב ל"מוחזק" שעל פי הכלל המוציא מחבירו עליו הראיה, יהיה החפץ המוטל במחלוקת - שלו. לפי הסבר האחרונים,. יסוד השאלה היא האם פסק הדין של בית הדין הוא וודאי וסופי כך שלא ניתן לשנותו על ידי תפיסה, או שמא מדובר בפסק ספק. 
נחלקו הראשונים במסקנת חקירה זו: ישנם ראשונים הסבורים שהשאלה נותרה בספק, ולמעשה תלויה הלכה זו בשאלת הספיקא דדינא,  מה ההלכה כאשר דין התורה נותר בספק. לפי ראשונים אחרים, המסקנא היא שלא ניתן לתפוס את החפץ לאחר שנפסקה ההלכה, לפי ראשונים מסוימים (למשל התוספות) התשובה מורכבת: לא ניתן באופן עקרוני  לשנות את פסק הדין על ידי תפיסה בכוח (אלא אם כן התפיסה התקיימה ברשות או לפני שנולד הספק), למרות שפסק הדין אינו סופי, ובעיקרון הוא יכול להשתנות (למשל על ידי תפיסה ברשות, כאמור). לפי שיטתו הרמב"ם (הנחשב ליחיד בפסקו זה) הפסק הוא שניתן לחזור ולתפוס את החפץ מידי בעל הדין לאחר פסק הדין ובכך לשנות את ההלכה לאחר הפסק.