חיסיון עיתונאי

הרציונל לנתינת החיסיון

העמדה לפיה חיוני להקנות לעיתונאי הגנה מפני החובה לגלות את מקורות המידע שעליהם הוא נסמך, נובעת מן ההנחה כי מקור עיתונאי עלול להירתע מלהעביר מידע או אף להיפגע אם ייחשף. כך נקבע כי בלעדי החיסיון שיגן מפני חשיפת המקור תיווצר רתיעה מפני הגילוי של המידע, ורתיעה זו מונעת מידע מן הציבור. עיתונות ללא מקורות מידע היא כנחל אכזב שמימיו יבשו, והחופש לפרסמה הופך אז לחסר משמעות.
לא קיימת הגדרה עבור המושג ״עיתונאי״ לצורך הגדרת המושג ״חיסיון עיתונאי״. ישנה עמדה הגורסת כי הרעיון לפיו ההחלטה מיהו ״עיתונאי״ תיוותר לשיקול דעת השר או רשות, הוא טעות, והוצעה הגדרה המפרטת באופן מפורש מיהו עיתונאי, כך ש'עיתונאי' יהיה מעמד שייקבע על פי קריטריונים ברורים וכך ניתן יהיה לדעת מראש מתי חל חיסיון עיתונאי ומתי לאו.

תכלית החיסיון

מטרת החיסיון העיתונאי היא לספק הגנה לעיתונאי מפני הפעלת לחץ שמטרתה לגלות את זהות המקור ואת המידע שמסר אותו מקור. האינטרס לשמירה על המקור העיתונאי הוא חשיבות המקור לצורך העבודה העיתונאית, לצורך חופש העיתונות, לצורך קיומה של זכות הציבור לדעת וכן למען המשך קיומה של עיתונות מבקרת וחוקרת. משכך, מדובר באינטרס ציבורי במשטר דמוקרטי.
בנוסף, קיומו של החיסיון העיתונאי מאפשר חופש ביטוי, מגן על חופש העיסוק של העיתונאים וכלי התקשורת וכן מגן על זכותו של המקור לפרטיות. 
יודגש, כי תכלית החיסיון העיתונאי אינה להגן על האינטרס של המקור מפני פגיעה בו (למשל זכותו לפרטיות), אלא לאפשר פעילות יעילה ותקינה של העבודה העיתונאית. לצורך כך יש להבטיח את נכונותם של מקורות עיתונאיים לספק מידע לעיתונות. אלה צריכים לפעול בידיעה כי לא תיחשף זהותם בבתי משפט אלא במקרים חריגים. תכלית החיסיון העיתונאי היא פונקציונלית לפעילות הפרסונלית העיתונאית. הנזק שנגרם למקור בשל חשיפתו אינו רע כשלעצמו, אלא רע אינסטרומנטלי בשל השלכת חשיפה זו לפגיעה בפעילות העיתונאית, ובשל כך פגיעה באינטרס הציבורי בפעילות עיתונאית חופשית.  לכן, סבורים מנשה וגרונר כי בניגוד למה שנפסק בעניין תביעתה של ענת קם את עיתון הארץ, אין להסיק מהחיסיון העיתונאי את חובת הזהירות של העיתונאי כלפי המקור. 

החיסיון העיתונאי מונע עשיית שימוש בראיה החוסה תחתיו ולכן לעיתים ניתן יהיה לומר כי אי-חשיפת מקור מהווה פגיעה בתכלית המשפט של עשיית צדק ובירור האמת וחשיפתה, על כן יש לאזן את הזכות לחיסיון אל מול ערכים של חשיפת האמת, חופש ההוכחה והזכות להליך הוגן וראוי במסגרתם של הליכים משפטיים כפי שתיאר זאת פרופ' דורון מנשה באסטרטגיית ההכרעה במשפט. 
בעוד חיסיונות בעלי מקצוע אחרים (עורך דין, פסיכולוג, רופא וכיו״ב) באים למנוע חשיפת מידע במטרה לשמור עליו אצל הפרט ובעל המקצוע, החיסיון העיתונאי מסתיר ראיות מפני ההליך המשפטי (או החקירתי) דווקא מתוך כוונה לפרסם מידע ולהביאו לידיעת הציבור הרחב.

חיסיון עיתונאי בישראל

בישראל, מפרטים סעיפים 44-49 לפקודת הראיות את החסיונות הבאים: חיסיון לטובת המדינה, חיסיון לטובת הציבור, חיסיון עורך דין-לקוח ועוד. הגישה המשפטית כיום היא שהרשימה שמופיעה בחוק אינה באה לשלול כל מקרה אחר, וניתן להוסיף אליה חסיונות נוספים על פי הצורך.
החיסיון העיתונאי הוא יציר של תקדים משפטי, ואינו מוזכר בחוק. פסק הדין שבו הוכר לראשונה חיסיון עיתונאי-מקור הוא פסק הדין ציטרין ואחרים נגד בית הדין המשמעתי של לשכת עורכי הדין. בית הדין דרש משני עיתונאים, בן ציון ציטרין ויפעת נבו, כי ימסרו מי המקור לכתבותיהם אודות עורכי דין, בחשד שהללו הפרו את האתיקה של הלשכה. לאחר שהעיתונאים סירבו קנס אותם בית הדין, אולם בערעור לבית המשפט העליון נקבע כי הליכי משמעת של לשכת עורכי הדין אינם מהותיים דיים כדי לבטל את החיסיון.  
הסרת חיסיון נעשית על ידי בית המשפט, לאחר שהתקבלה בקשה להסרת חיסיון. המבחנים לבחינת שאלת הסרת החיסיון הם הרלוונטיות של הראיה - האם הראיה רלוונטית לעניין, האם מדובר בעניין מהותי, והאם אין אפשרות להסתמך על ראיות אחרות.

הגנה על החיסיון העיתונאי עם התפתחות הטכנולוגיה והתקדמות החקיקה

ֿחוק סדר הדין הפלילי (סמכויות אכיפה - נתוני תקשורת), התשס״ח-2007 המכונה ״חוק נתוני תקשורת״ או ״חוק האח הגדול״ מאפשר למשטרה או לרשות חוקרת לקבל מבית המשפט צווים לקבלת נתוני תקשורת אשר באמצעותם ניתן להתחקות אחר פעולותיו של אדם וכך אף ניתן לחשוף מקור עיתונאי. (על פי סעיף 4(ב) לחוק נתוני תקשורת קצין משטרה מוסמך לאפשר קבלת נתוני תקשורת לתקופה של עד 24 שעות אף ללא צו שופט במקרים ״דחופים״, קרי לשם מניעת פשע או לצורך הצלת חיי אדם). 
החוק אמנם מכיר באופן מסוים בחיסיון העיתונאי בכך שנקבעה בו הוראה מגבילה, לפיה כשהבקשה היא בנוגע לבעל מקצוע שלגביו חל חיסיון (לרבות חיסיון שהוא יציר הפסיקה, כגון חיסיון עיתונאי) אזי בית המשפט יתיר את העברת הנתונים רק לאחר ששוכנע כי יש יסוד שהעיתונאי עצמו מעורב בעבירה שבזיקה אליה התבקש הצו. 
עמדתו של ישגב נקדימון היא שהשיפורים והשינויים הטכנולוגיים לצד החקיקה והפסיקה החדשה, מביאים למסקנה כי הסיכון של המקור להיחשף גדל עם התפתחות ועשיית שימוש בטכנולוגיה הקיימת.