google/wiki40b huggingface dataset:
פלייבק

פלייבק באולפן הקלטות

באולפן הקלטות, פלייבק הוא הליווי המוזיקלי שמלווה את הזמר/ת בעת השירה. הפלייבק מכיל את כל ערוצי הכלים המנגנים בשיר. לעיתים כולל הפלייבק גם את קול הזמר.
כשזמרים מקליטים שיר באולפן הקלטות, הם מתכנסים בתוך חדר מבודד אקוסטית (המכונה בקצרה, חדר אקוסטי) ובו מיקרופון רגיש (אחד או יותר), ושרים בזמן שהם מאזינים לכל (או רוב) יתר ערוצי השמע, שכבר הוקלטו מראש וירכיבו את השיר הסופי (הפלייבק), דרך אוזניות מקצועיות שהם עוטים על ראשיהם.
בעקבות הצורך של אנשים פרטיים, מועדוני לילה, במאים, מפיקים, מוזיקאים, ובעיקר של ענף הקריוקי, אשר מבקשים להקליט עצמם שרים שיר ידוע כלשהו, או לחלופין, להופיע עבור עצמם או בפני קהל כאשר הם שרים שירים ידועים (קאברים), ובשל העובדה שהפלייבקים של שירים ידועים אלו אינם נגישים לקהל הרחב, נוצר הצורך בהפקת פלייבקים שיהיו נאמנים למקור.
טעות נפוצה היא המחשבה שניתן "לבטל" את קול הזמר מהשיר המקורי על ידי אמצעים ממוחשבים. יש כל מיני שיטות לא מקצועיות להסרת או החלשת קולו של הזמר משיר, אך שיטות אלה פוגעות באיכות הסאונד של השיר ומתקבל פלייבק לא איכותי ולא מקצועי דיו, שקשה מאוד לעשות בו שימוש ראוי ומכובד. הגם ששימוש מסחרי או פומבי בפלייבק שהופק בדרך כזו וללא אישור מפורש מבעל זכויות היוצרים אינו חוקי.
הדרך ליצור פלייבק חוקי ומקצועי לשיר ידוע, היא לנגן מחדש את כל התפקידים המוזיקליים, בדיוק באותם הכלים שמנגנים בפלייבק של השיר המקורי. למעשה, ליצור חיקוי שיהיה כמה שיותר מדויק ונאמן למקור.

פלייבק בווידאו קליפ

בזמן הצילומים לווידאו קליפ, זמרים מקשיבים להקלטת קולם ולהקלטת המוזיקה שהם אמורים לנגן (אם הם מנגנים בקליפ) ושרים ומנגנים יחד עם ההקלטה, כאשר המצלמות מצלמות רק את התמונה, וללא המיקרופונים (או שלא משתמשים במה שהקליטו המיקרופונים). התמונות החדשות מצורפות ומסונכרנות לפסקול שהוקלט מראש.

פלייבק בהופעה

פלייבק בהופעה נחשב למעשה הנוגד את חוקי האתיקה של המוזיקאים. במקרה כזה, הקהל משלם על הופעה חיה אבל רואה נגנים שעושים את עצמם מנגנים או שומע מוזיקה שהוקלטה באולפן. פלייבק בהופעה מכונה בעברית גם "תזמורת בצורת". מקור השם הוא בהופעה של להקת חובבים שהורכבה מחברי קיבוץ גבים שבדרום הארץ בתחילת שנות ה-60. בשנות ה-60 הפכה ה"תזמורת בצורת" לסוג הופעה מקובל בתרבות הקיבוצית.
בהופעה של זמרים, לעיתים הזמרים רק עושים תנועות עם השפתיים, מבלי להפיק קול כלל או תוך כדי הפקת קול חלש, כאשר המיקרופון כבוי (מכונה ליפ סינק). בין הסיבות העיקריות למעשה זה, הם שמירה על קול הזמר והקושי הכרוך בשירה רציפה לאורך הופעה מתמשכת, הדורשת לא אחת מהזמר גם ריקודים ומאמצים פיזיים נוספים.
אליאב

היסטוריה

הגרעין המייסד של היישוב, כ-13 משפחות, הוקם בשנת 2003 על ידי תנועת אור בשם "גרעין חרוב", ובשנת 2004 עלה הגרעין לקרקע באתר קרוואנים זמני בתוך שטח השיפוט של מושב שקף.
שמו הראשון של היישוב "חרוב", ניתן לו בגלל עצי החרוב הגדלים באזור היישוב. כעבור מספר שנים, עקב הדמיון לשמו של היישוב כפר חרוב, בדרומה של רמת הגולן, החליטה ועדת השמות הממשלתית לשנות את שמו ל"כֶּרֶם עַמִּי". ב-22 ביוני 2011 נעתרה ועדת השמות הממשלתית לבקשתם של תושבי המקום, ושמו של היישוב הוסב לשם "אליאב", לזכרו של לובה אליאב, מראשי תנועת העבודה, אשר עסק רבות בפיתוח ההתיישבות בחבל לכיש. לובה אליאב הלך לעולמו בגיל 88 ביום בו הונחה אבן הפינה ליישוב.
לאחר תקופה של כ-9 שנים במהלכן התגוררו אנשי הגרעין המייסד באתר הזמני, החלה במרץ 2013 העלייה לקרקע ליישוב הקבע על גבעת "אליאב", הממוקמת בסמיכות למושבים אמציה ושקף וליישובים כרמי קטיף ובני דקלים אשר יועדו למפוני גוש קטיף.

היישוב כיום

ביישוב מתגוררות משפחות חילוניות, מסורתיות ודתיות המנהלות חיים קהילתיים משותפים בתחומי החינוך, היהדות והתרבות. כחלק מהיותו יישוב מעורב, הוא חבר במיזם מרק"ם המאגד יחדיו את כלל הקהילות המעורבות בישראל. ביישוב אף פועל ארגון הנוער צמרת המקיים פעילויות משותפות לילדי היישוב - דתיים וחילונים.
היישוב מנוהל כאגודה שיתופית ומוגדר כיישוב תומך סביבה והוא חלק מהמרחב הביוספרי בשפלת יהודה. התכנון והבניה ביישוב מבוססים על עקרונות שימור הסביבה.
נכון למאי 2016 חברות באגודה השיתופית אליאב כ-120 משפחות, מתוכן כ-70 כבר מתגוררות ביישוב הקבע ועוד כ-10 בתים נמצאים בתהליך בנייה. במהלך שנת 2016 שווקו כ-90 מגרשים נוספים במסגרת שלב ב' של פיתוח היישוב.
בשטח אשר שימש את גרעין היישוב במושב שקף פועלת כיום שלוחת אליאב של המכינה קדם-צבאית מיתרים לכיש. המכינה טרם עברה למבני הקבע שלה באליאב.
משפך

משפך הוא כלי עזר למזיגת נוזלים או מוצקים גרגיריים ואבקתיים לתוך כלי קיבול בעל פייה צרה או לא נוחה למזיגה. המשפך נועד למנוע שפיכה אל מחוץ לכלי הקיבול. המשפך הוא צינור בעל צורה חרוטית, כשהחלק הצר נועד להיכנס לתוך פיית כלי הקיבול, והרחב למזיגת החומר. המשפך עשוי לרוב מפלסטיק, פלדת אל-חלד או זכוכית. החומר המשמש את המשפך לא אמור להגיב עם החומר המועבר.  מסיבה זו, נירוסטה או זכוכית שימושיים בהעברת דיזל, בעוד משפכי פלסטיק נפוצים במטבח. ישנם משפכים בעלי פייה צרה גמישה, שנועדו למזיגה לתוך פתחים לא אופקיים, למשל, מכל דלק של מכונית.
קורנליה קינה

משפחתה

קורנליה הייתה בתם של אניה ושל לוקיוס קורנליוס קינה, מנהיג רומי שהיה קונסול בשנת 87 לפנה"ס. קינה, בן למשפחת פטריקים מכובדת, הוא היה בן בריתו של גאיוס מריוס בעת מלחמת האזרחים. אחיה של קורנליה היה טריבון בשנת 44 לפנה"ס, ואחותה נישאה לדומיטיוס אהנובארוס (קונסול 96 לפנה"ס) שהיה אחד מתומכי סיעת אביה ונהרג בצפון אפריקה בשנת 81 לפנה"ס.

נישואיה לקיסר

בשנת 84 לפנה"ס נישאה קורנליה ליוליוס קיסר. לפי חלק מהמקורות הייתה קורנליה אשתו הראשונה ולפי מקורות אחרים היה קיסר נשוי או לפחות מאורס לאחרת אותה עזב כדי להינשא לקורנליה. קורנליה ילדה לקיסר את בתו יוליה, בתו החוקית הביולוגית היחידה. במשך 16 שנים ניהלה קורנליה את ביתו של קיסר בסוּבּוּרה (Suburra).
לאחר עלייתו של לוקיוס קורנליוס סולה, השתלטותו על רומא והפיכתו לדיקטטור, הוא ציווה על קיסר להתגרש מאשתו, בשל היותה בתו של קינה, ולגרשה. סולה וגאיוס מריוס, שקינה היה בן בריתו, ניצבו משני עברי המתרס בעת מלחמת האזרחים וסולה ניקה את רומא מתנגדיו לאחר השתלטותו על העיר. קיסר סירב לכך, הוא עזב את תפקיד הפלאמן דיאליס (Flamen Dialis), תפקיד דתי ככהן יופיטר, אותו מילא באותו הזמן, אך סירב לגרש את אשתו, אף על פי שצעד כזה היה מתקבל יפה בעיני הרשויות ומונע את רדיפתו של קיסר על ידי אנשי סולה.

מותה ומורשתה

קורנליה נפטרה בשנת 69 לפנה"ס, שנת בחירתו של קיסר לקוואיסטור. לאחר מותה של קורנליה נשא יוליוס קיסר הספד לה והספד נוסף לדודתו, אלמנתו של מריוס, שמתה גם היא באותה השנה. נראה שנאום ההספד לדודתו, המבוגרת יותר, ניתן במטרה לחזק את הקשר בין מריוס וקיסר. עם זאת, עצם נשיאת ההספד לקורנליה מפתיעה, שכן ברומא העתיקה לא היה נהוג להספיד נשים צעירות לאחר מותן.
גלסטונברי טור

גלסטונברי טור (באנגלית: Glastonbury Tor) הוא תל בצורת טיפה המצוי בגלסטונברי באזור סאמרסט שבאנגליה. גובה שיאו של התל כ-158 מטרים מעל פני הים, וגובהו הממוצע 145 מטרים. על התל מצויים שרידי "מגדל סנט מייקל".

מקור השם

מקור שם התל במילה הקלטית "טור" שמשמעה "גבעה חרוטית".

גאוגרפיה

התל מצוי באמצע מישור הקרוי מדשאות סאמרסט, חלק ממישור סאמרסט. התל מהווה לשון יבשה המוקף משלושת צדדיו על ידי הנהר ברו (Brue). בערך בשנת 300 לפני הספירה היה התל מוקף באגם, ועליו היה ממוקם יישוב קלטי. במהלך השנים ירדו פני המים, אולם התל נותר מוקף ביצות עד ניקוז הביצות בסוף ימי הביניים, ולכן על פי המסורת הבריטית התל הוא אבלון, האי המהווה מקום קבורתו של המלך ארתור.
הביצות נוקזו על ידי נזירים שגרו במנזר גלסטונבורי על מנת להפוך את האזור שסביב התל לאזור חקלאי.
התל בנוי בצורת טבעות, המזכירות טרסות. מספר המשערים שזו תופעה גאולוגית טבעית דומה למספר המשערים שזה מעשה ידי אדם ואולי נבנה כמקום פולחן קלטי.

היסטוריה

בראש התל התגלו שרידי כלי צור מהתקופה הנאוליתית, המעידים על קיומו של יישוב במקום. חפירות שנערכו באתר על ידי פיליפ רהנטז בין השנים 1964–1969 גילו שהתל היה מיושב בעת העתיקה. במקום התגלו שרידי קבר פגני קלטי מהמאה השישית. בקבר התגלו חפצים קלטיים וכן אמפורה של יין או שמן שיוצרה באגן הים התיכון.
במאה החמישית נבנתה במקום מצודה קלטית, שנהרסה בימי הביניים ובמקומה הוקמה כנסיית סנט מייקל. כנסייה זו נהרסה בשנת 1275 אולם המגדל שלה השתמר בחלקו, מתנשא בראש התל ונראה מרחוק. באתר נבנתה כנסייה נוספת בשנת 1360 וזו נהרסה על ידי הנרי השמיני, מלך אנגליה בשנת 1539. שרידי מגדל כנסיית סנט מייקל שוחזרו במאה ה-19.
האתר מנוהל כיום על ידי קרן הנאמנות הלאומית למקומות בעלי עניין היסטורי או יופי טבעי.

התל במיתולוגיה

במהלך השנים זוהה התל עם אבלון - מקום קבורתו האגדי של המלך ארתור ואשתו המלכה גוויניבר. בשנת 1191 התגלה במנזר גלסטונברי "לכאורה" ארונו של ארתור, שנקבר בהלוויה ממלכתית במנזר גלסטונברי. במקום אכן התגלתה מצודה מהמאה ה-5 - תקופת חייו המשוערת של ארתור.
מקור השיוך באמונה הקלטית כי במקום היה ארמונו של גווין אפ נוד -- מלך העולם התחתי והפיות. התל היה על פי האמונה הקלטית הכניסה לאנווין - עולם הפיות.
מגדל סנט מייקל הוא אחד האתרים המוקדשים לסנט מייקל הנמצאות על קו ליי (ley line) המכונה "קו סנט מייקל" (St. Michael's Ley) שעליו הצביע הסופר ג'ון מיצ'ל. מבנים נוספים הקשורות לסנט מייקל על קו זה הם הכנסיות באותרי (Othery), בבורו ממפ וגבעת סנט מייקל.

באר הגביע

בתחתית הגבעה נמצאת באר הגביע, באר מים שגם לה מיוחסות אגדות וסגולות. יש מסורת שבתחתית הבאר הוסתר הגביע הקדוש עם דמו של ישו, גביע שהובא למקם על ידי יוסף הרמתי. מסורת אחרת אומרת למימי הבאר יש סגולות ריפוי.
נעשו סביב הבאר חפירות ארכאולוגיות ומהן הסתבר שהיה יישוב קדום בסמוך לבאר, ושהתקיימו במקום פולחנים.

גאולוגיה

התל נוצר עקב זרימה של מים עשירים בברזל במשך אלפי שנים מעל אבן חול ושקיעה של תחמוצות ברזל בתוך האבן. עם הסחיפה של אבן החול השתמר רק אזור התחמוצת - הוא התל שנוצר המתנשא מעל סביבתו.
מחנה נתן

מחנה נתן הוא מחנה צבאי של צה"ל במחוז הדרום, בצמוד לבאר שבע.
במחנה שוכנת יחידת החימוש המרחבית (יחש"מ) 653 של חיל הטכנולוגיה והאחזקה, הנמנית עם יחידות האחזקה הגדולות בצה"ל, ואחראית בתחום החימוש לכל היחידות בפיקוד הדרום. 
במחנה נמצא גם בסיס מעצר צבאי, בו העצורים משמשים כעובדים לתועלת הציבור (ממחנה נתן נשלחים עצורים לעבודות ניקיון בעיר באר שבע, לדוגמה).
במחנה ממוקם גם בית ספר תעסוקתי של משרד הכלכלה ושל רשת עתיד, בו התלמידים רוכשים מקצוע. 
המחנה נקרא על שמו של טוראי נתן אלבז, שבשנת 1954 הקריב את חייו למען חבריו בקפיצה על רימון. על הקרבתו עוטר אלבז בעיטור המופת. המחנה נקרא בשם "נתן" עוד משנת 1952, אולם לאחר מותו של אלבז, הוחלט שהשם ישמש להנצחתו.

היסטוריה

אחר מלחמת העצמאות הצטייד צה"ל באמצעי לחימה ובציוד שנרכשו ממדינות שונות. על מנת לספק לאמצעים אלו פתרון טכני ואחזקתי בדרום ישראל, הוקם בשנת 1954 גדוד חימוש מיוחד בפיקוד הדרום. שנה מאוחר יותר נוצר הצורך להרחיב את שירותי הגדוד והוחלט על הקמת פלוגה נוספת בבאר-שבע.
ב- 1964 פוצלה הפעילות לשתי פלוגות: האחת התמסרה לטיפול בטנקים והאחת- התמחתה באחזקת נגמ"שים ורכב כבד.
במלחמת ששת הימים נלחמו חיילי חיל החימוש בצמוד למערך הלוחם. אנשי החוליות הטכניות היו בכל מקום שנדרשו בקו האש ובעורף. הם הכשירו במהירות כלים פגועים, והתגברו על תקלות בקו החזית ממש. 
במלחמת יום הכיפורים היווה חיל החימוש גורם מכריע במערכה. 
במלחמה פעלו הסדנאות ללא הפוגה - בשלב הבלימה הוטל על חוליות החימוש להחזיר את הכלים במהירות המרבית לכשרות מבצעית. בשלב המתקפה סייעו החוליות בשיקום הכוח שהכריע את הקרב והעתיק את המלחמה לאדמת האויב. 
בסיום המלחמה היו חוליות החימוש פרוסות בכל מערך צה"ל. הייתה להם עבודה עצומה של שיקום הרכב והשריון הפגועים. הסדנה הרחיבה את מסגרתה וקלטה חיילים סדירים, קבע ומילואים.
ב-1988 אישר הרמטכ"ל דן שומרון להעלות את תקן מפקד היחש"ם מסא"ל לאל"ם.
באוגוסט 2000 אוחד יחש"ם מחנה נתן עם יחש"ם ערבה, ליחידת החימוש המרחבית והמאוחדת של פיקוד הדרום.

כיום

יחש"ם 653 (יחידת חימוש מרחבית של פיקוד הדרום), אשר הוקם בשנות ה-50, עבר מיום הקמתו ועד היום, תהליכים רבים של רה-ארגון, התעצמות והתחדשות שעיקרם שימת הלקוח במרכז העשייה. תפקיד היחש"ם לתת מענה אחזקתי מיטבי לכשירות המבצעית של היחידות בפיקוד הדרום ואף לפיקודים אחרים בשגרה ובחירום.
תחנת הרכבת פאתי מודיעין

היסטוריה

ההחלטה על בניית תחנות רכבת בעיר מודיעין-מכבים-רעות, נעשתה באותה שנה שבה אוחדה העיר מודיעין עם היישובים מכבים ורעות. הוחלט על הקמת שתי תחנות רכבת: הראשונה, ששמה "פאתי מודיעין", סמוכה למחלף ענבה ונחנכה ב-1 בספטמבר 2007. השנייה, מודיעין – מרכז, נחנכה ב-1 באפריל 2008, ומשמשת לקו כתחנת קצה. הבנייה החלה בשנת 2003.

מבנה התחנה

לתחנה שני רציפי צד. היציאה מהתחנה אפשרית משני הצדדים באמצעות מעבר תת-קרקעי. סמוך לתחנה ממוקם חניון ללא תשלום לכ-300 כלי רכב.

שירות הרכבת בתחנה

ברוב שעות היום יש שתי רכבות בכל שעה לתל אביב ולחיפה כאשר אחת מהן ממשיכה לנהריה, ושתי רכבות בכל שעה לתחנת הרכבת מודיעין – מרכז. משך זמן הנסיעה לתחנת תל אביב השלום הוא כ-27 דקות ולחיפה מרכז כשעה ו-35 דקות.

קווי אוטובוס לתחנה

לתחנה מגיע קו 56 הפנימי בלבד הנוסע בין עיריית מודיעין לאזור התעשייה. תדירותו כל חצי שעה.
בנוסף ישנו את קו 504 לשוהם שמוצאו באזור התעשייה הצמוד ונוסע 3 פעמים ביום. הקו אינו מגיע לתחנה עצמה.

מסילת רוחב בין נתיבי כביש 431

בעתיד הרחוק תמשיך מסילת הרכבת בין נתיבי כביש 431 לכיוון ראשון לציון ולהוות מסילת רוחב בין ערי דרום גוש דן ממודיעין דרך רמלה, תחנת הרכבת הראשונים ועד תחנת הרכבת ראשון לציון משה דיין. כהכנה לכך נבנתה מנהרת רכבת מתחת לנתיבי איילון, שאת פתחה ניתן לראות מדרום לתחנת הרכבת ראשון לציון מערב, ונשמרה זכות דרך למסילת ברזל מתחנת הראשונים עד לסמוך למחלף עין הקורא בכביש 431.

קשת מודיעין

ב-2016 החלו עבודות לבניית קטע מסילה המקשר את התחנה לקו הרכבת המהיר לירושלים. במסגרת הפרויקט מבוצעים גם שינויים במבנה התחנה: תבוצע הארכת רציפי הרכבת בתחנה, יתווסף חניון עם כ-800 מקומות חנייה ויוקם גשר להולכי רגל באורך של כ-160 מטרים שיעבור מעל נתיבי כביש 431 ונתיבי הרכבת ויקשר לחניון הנוסף. בנוסף, יונחו שתי מסילות נוספות, רציף הצד הקיים יהפוך לרציף אי ואליו יתווסף רציף צד נוסף, כך שבסך הכל יהיו ארבעה רציפים בתחנה.

זמן הנסיעה המשוער בין תחנת פאתי מודיעין לתחנת הרכבת ירושלים יצחק נבון עומד על כ-17 דקות.
אלכסנדר שניידר (כנר)

קריירה

שניידר כיהן כמנהל אמנותי של "קונצרטי שניידר" באוניברסיטת ניו סקול בניו יורק משנת 1957 עד מותו. בחסות "בית הספר החדש", ייסדו שניידר והמנהל שלו, פרנק סלומון, בשנת 1969 את "תזמורת המיתרים של ניו יורק", המגישה סמינר שנתי בחג המולד לנגני כלי קשת צעירים, שהופעותיו מתקיימות בקרנגי הול ובמרכז קנדי.
נוסף לרביעיית בודפשט, ניגן שניידר במספר הרכבים קאמריים, בהם הרכב המיתרים שלו עצמו ו"האנסמבל הברנדנבורגי". 
תמיכתו של שניידר במוזיקה בת-זמננו באה לביטוי בביצועי בכורה של יצירות משל מלחיני המאה ה-20, בהם מילטון בביט, פייר בולז ואיגור סטרווינסקי. שניידר היה שותף לייסוד פסטיבל קזאלס בפראדס ובפוארטו ריקו, פסטיבל מרלבורו ופסטיבל ישראל.
שניידר הִרבה לנגן ולנצח בישראל.
בשנת 1988 זכה שניידר בפרס מרכז קנדי.
ג'רי פררה

חייו

פררה נולד וגדל בברוקלין, ניו יורק, למשפחה נוצרית ממוצא איטלקי. החל ללמוד תיאטרון בקולג', ושם קיבל השראה ממורה להמשיך בקריירת משחק. פגש סוכן שחקנים בתוכנית כשרונות ועודד על ידו לעבור ללוס אנג'לס, שם שיחק בתפקידו הראשון בסדרה מלך השכונה. לאחר מכן לוהק לסרט עצמאי בשנת 2004, ששודר בפסטיבל הסרטים טרייבקה. השתתף בפרסומת בדמותו מהסדרה "הפמליה", טרטל, עבור חברת הלווין DirecTV מקליפורניה. 
בשנת 2012 שיחק בסרט המדע בדיוני "באטלשיפ" בבימויו של פיטר ברג, בהשתתפות ריהאנה וליאם ניסן. 
בשנת 2010 ערך שינוי בולט בגופו לאחר שנים שבהן היה שרוי בעודף משקל, והשיל ממשקלו כמעט 30 קילוגרמים.
בשנת 2017 שיחק בסדרה Shooter וגילם את דמותו של  קירק זנדר
טל אוחנה

ביוגרפיה

אוחנה נולדה וגדלה בירוחם להורים ילידי מרוקו כאחות לארבעה אחים. במהלך לימודיה היסודיים שימשה כראש מועצת התלמידים ובנעוריה כראש מועצת הנוער בירוחם. את שירותה הצבאי בצה"ל, עשתה כמפקדת צוות בבסיס חוות השומר. לאחר תום שירותה הצבאי למדה לתואר ראשון בסוציולוגיה ארגונית במכללת עמק יזרעאל, ולאחריו היא החלה לעבוד בקרן רש"י כרכזת. לאחר שחברת ההסעות של אביה נסגרה ופגעה קשות בפרנסת המשפחה, נאלצה לשוב לבית הוריה על מנת לסייע להם בפרנסתם. בהמשך, היא למדה לתואר שני במדיניות ציבורית במרכז הבינתחומי הרצליה, עם מלגת הצטיינות. במקביל, למדה בתוכנית עמיתי "מעוז" – לפיתוח מנהיגות בחברה הישראלית.
בשנת 2013 היא נבחרה לכהן כחברת מועצת העיר ירוחם. במהלך הקדנציה שימשה סגנית ראש המועצה מיכאל ביטון, וכמחזיקת תיק החינוך המקומי.
בבחירות למועצת העיר בשנת 2018, התמודדה מטעם רשימה משותפת של סיעות הבית היהודי וכולנו על ראשות המועצה מול נילי אהרון (שהתמודדה מטעם הליכוד) ואילן אלמקייס, וניצחה בבחירות. בכך אוחנה הייתה גם לאישה הראשונה העומדת בראשות המועצה המקומית ירוחם.
נכון ל-2019, אוחנה מתגוררת עם הוריה.
ג'ינה בכאואר

ילדותה ולימודיה

נולדה ליד אתונה במשפחה יהודית. אביה היה יליד וינה  ואמה הייתה אזרחית איטליה. כשרונה לנגינה בפסנתר התגלה כשהייתה בת 5 ובגיל 8 ניגנה לראשונה בפני קהל באתונה. גינה באכאור למדה פסנתר באקדמיה למוזיקה  באתונה  שם הייתה תלמידתו של  ולדמר פרימן, מורה גרמני.  
בגיל 19 נסעה  לפריז כדי להשתלם  אצל אחד מחבריו ללימודים   של סרגיי רחמנינוב. אחר  כך  התקבלה כתלמידה של  רחמנינוב עצמו  בלונדון  ולמדה ב"אקול נורמל דה מוזיק"  אצל אלפרד קורטו בפריז.

חייה במצרים ובבריטניה. פעילותה האמנותית

בשנת 1930 התחתנה  עם  איש העסקים היווני  יואניס  כריסטודולוס והזוג עבר עברה  לגור במצרים. בעת מלחמת העולם השנייה הרבתה  לנגן (כ-630 קונצרטים) באלכסנדריה לפני חיילים  וימאים של  בעלות הברית ששהו במצרים, לוחמים  או פצועים, שהיו מאושפזים שם.
בשנת 1933 זכתה במדליית כבוד בתחרות פסנתרנים בווינה. 
בשנת 1935 הופיעה לראשונה  עם התזמורת הסימפונית של  אתונה  תחת  שרביטו של דימיטרי  מיטרופולוס. כעבור שנתיים ניגנה  בפריז  בניצוחו של  פייר מונטה. את הקונצרט הראשון  בלונדון  ניגנה בניצוחו של  אלק שרמן  ב-12 בינואר 1946. 
אחרי  מות בעלה  הראשון  בשנת 1950  עזבה  את מצרים לאנגליה ונישאה לאלק שרמן.  היא התגוררה  בלונדון  ומדי שנה, בחודש  דצמבר, נהגה לנסוע ליוון לרגל יום הולדתו של המלך  פבלוס השני וניגנה לפני המשפחה המלכותית. אחת מבנות המלך, הנסיכה איריני של יוון  ודנמרק, הייתה  תלמידתה. 
באוקטובר  1950 נתנה את רסיטל הבכורה שלה בניו יורק  בפני אולם כמעט ריק. שבחי המבקרים שהתרשמו מנגינתה ( היו כאלה  שהתרשמו מכך, שהיא  "מנגנת כמו גבר") גרמו לכך, שבהופעתה השנייה ניגנה לפני אולם הקונצרטים מלא.    
בכאואר הצטיינה בעיקר בנגינת יצירות רומנטיות  ופוסט רומנטיות - משל רחמנינוב, סקריאבין ,סטרווינסקי.  באחד מתקליטיה, ב"גספר הלילה" של מוריס ראוול,, מקריין  ג'ון גילגוד.
ג'ינה בכאואר  ביקרה  וניגנה  בישראל  עוד בתקופת חייה במצרים. היא הופיעה כסולנית עם התזמורת הפילהרמונית הארץ-ישראלית בעת  הסיור שלה  במצרים. בשנותיה האחרונות  הורתה בכיתות אמן גם בירושלים.   
ג'ינה בכאואר מתה באופן פתאומי מהתקף לב ב-22 אוגוסט 1976 זמן קצר לפני שעמדה לעלות על במת הקונצרטים בפסטיבל אתונה, עם התזמורת  הסימפונית הלאומית של ארצות הברית.
בשנת 1981, 5 שנים אחרי מותה, הוציאה ממשלת יוון בול דואר לזכרה.
ביתה  בשכונת האלאנדרי באתונה  המשיך אחרי מותה להיות מתוחזק על ידי  שכניה והפך  למקום עליה  לרגל למעריציה, הממשיכים את מנהגה  להאכיל  את  החתולים במקום.
קסאפר שארוונקה

חיים וקריירה

פרנץ קסאפר שארוונקה נולד בזאמטר, בממלכת פרוסיה (בפולנית:Szamotuły; עד 1793 ומאז 1919 שייכת לפולין) בשנת 1850. אף כי החל לנגן משמיעה בפסנתר כבר בגיל 3, את לימודיו הרשמיים בפסנתר החל רק בגיל 15, כשמשפחתו עקרה לברלין, שם נרשם לאקדמיה לאמנות הצליל ולמד אצל תאודור קולאק. כישורי הנגינה שלו התפתחו במהירות, והוא הופיע לראשונה באקדמיה לשירה בשנת 1869. הוא לימד באקדמיה עד לגיוסו לשירות צבאי בשנת 1873. לאחר השחרור, בשנת 1874, החל שארוונקה לצאת למסעות קונצרטים. הוא זכה לשבחים על יפי הצליל שלו ונודע בפרשנותו למוזיקה של פרדריק שופן.
בשנת 1881 ארגן שארוונקה סדרה שנתית מצליחה של קונצרטים קאמריים ורסיטלים באקדמיה, יחד עם גוסטב הולנדר והיינריך גרינפלד. באוקטובר של אותה שנה ייסד בית ספר למוזיקה משלו בברלין. בשנת 1886 ניצח על הראשון בסדרה של קונצרטים תזמורתיים, שהוקדשו למוזיקה של ברליוז, ליסט ובטהובן. במקביל המשיך לצאת לסיורי קונצרטים תכופים ולנגן יצירות משלו בשיתוף פעולה עם אמנים אחרים, בהם המנצח הנס ריכטר ו הכנר יוזף יואכים. שילוש תפקידיו, פסנתרן, מלחין ומחנך, יעסיק את שרוואנקה במשך כל הקריירה שלו.
ב-1891 יצא שארוונקה למסע הקונצרטים הראשון שלו בארצות הברית. בהמשך להחלטתו להגר, פתח סניף של בית ספר שארוונקה למוזיקה בניו יורק. בשנת 1893 התאחד קונסרבטוריון שארוונקה הברלינאי עם קונסרבטוריון קלינדוורת', ובשנת 1893 חזר שארוונקה לקונסרבטוריון המאוחד כמנהלו, מניו-יורק. ב-1914 פתח, עם ו. פטצט, בית ספר למוזיקה עם סמינר למורים לפסנתר לצדו. ספרו, "המתודיקה של הנגינה בפסנתר" (Methodik des Klavierspiels) יצא לאור בלייפציג בשנת 1907.  
בשנים הראשונות של המאה ה-20 ניצח שרוואנקה על הקונצ'רטו מס' 1 לפסנתר בסול מינור של פליקס מנדלסון, ביצוע שהיה הופעת הבכורה של המלחינה והפסנתרנית מרת' סרווין. שארוונקה הוציא כמה תקליטים בקולומביה רקורדס בשנים 1910 ו-1913, שכללו יצירות משלו לצד יצירות משל שופן, מנדלסון, ובר וליסט. 
שארוונקה מת בברלין בשנת 1924.

יצירתו

יצירותיו של שארוונקה כוללות אופרה "מטאסווינתה", סימפוניה, ארבעה קונצ'רטי לפסנתר, מוזיקה קאמרית (כל היצירות כוללות תפקיד לפסנתר) וקטעים רבים לפסנתר; אופי כתיבתו לפסנתר מזכיר במידת מה את שומאן ואת רחמנינוב.
ארבעת הקונצ'רטי לפסנתר הן יצירות כבדות-משקל. הראשון, בסי במול מינור, אופוס 32, הושלם בשנת 1874 ובוצע לראשונה כעבור שנה. הוא נכתב במור כפנטזיה לפסנתר סולו, אך שארוונקה לא היה מרוצה, ותזמר אותו לקונצ'רטו. פרנץ ליסט קיבל את ההקדשה וביצע אותו בברלין. ההקלטה הראשונה שלו הייתה ב-1968 עם ארל ויילד והתזמורת הסימפונית של בוסטון בניצוח אריך ליינסדורף. ויילד למד את הקונצ'רטו כנער אצל זלמאר יאנסון, שלמד אותו ישירות מן המלחין. כשליינסדורף ביקש מוויילד להקליט את הקונצ'רטו, אמר זה, "חיכיתי ארבעים שנה ליד הטלפון שמישהו יבקש ממני לנגן אותו".
הקונצ'רטו הרביעי, בפה מינור, אופוס 82 (1908), בוצע לראשונה ב-18 באוקטובר 1908 באולם בטהובן בברלין, עם תלמידתו של שארוונקה, מרתה זיבולד, ליד הפסנתר ובניצוח המלחין.
יצירותיו של שארוונקה נשכחו לכמה שנים אחרי מותו; עם זאת, "המחול הפולני מס' 1" שלו במי במול מינור, אופוס 3 מס' 1, שמר על פופולריות רבה כל השנים. מאז אמצע שנות ה-90' של המאה ה-20, התחדש העניין במוזיקה שלו, והקלטות של רוב יצירותיו זמינות עכשיו לרכישה. הקלטת הקונצ'רטו הרביעי שלו לפסנתר בנגינת סטיבן יו, עם התזמורת הסימפונית של ברמינגהם בניצוח לורנס פוסטר הוכרה כתקליט השנה על ידי מגזין המוזיקה הבריטי גרמופון בשנת 1996. הסימפוניה שלו בדו מינור אפוס 60 הוקלטה לראשונה על תקליטור בשנת 2004.
סעודיה (חברת תעופה)

תולדות החברה

החברה נוסדה ב-1945 כשנשיא ארצות הברית פרנקלין רוזוולט העניק למלך סעודיה מטוס דאגלאס DC-3.
נכון לשנת 2010, בשונה מרוב חברות התעופה בעולם, מפעילה החברה צי מטוסים של ארבע יצרניות שונות - מטוסים מתוצרת חברות התעופה המובילות בעולם בואינג, איירבוס ואמבראר וכן של מקדונל דאגלס הוותיקה שהתמזגה בשנת 1997 עם חברת בואינג.
ב-29 במאי 2012 כחלק ממיתוג מחדש שנעשה לרגל כניסתה של החברה ל-SkyTeam, שונה שם החברה מ-סעודי אראביאן איירליינס, לשם ששימש אותה בין השנים 1972-1996; "סעודיה".
מקום לדאגה (שיר)

רקע

השיר בוצע לראשונה על ידי שרה בדישי בשנת 1975 ונקרא אז "יש מקום לדאגה". מתי כספי שהלחין את השיר הקליט אותו ב-1978 לאלבומו צד א' צד ב', שכלל ביצועים לשירים שהלחין כספי לאמנים אחרים.
השיר זכה להצלחה לאחר שבוצע בדואט של כספי וריקי גל, ונכלל באלבום של ריקי גל "מה זאת אהבה...", שיצא לאור בשנת 1988. ב-1999 באלבום "דרבוקה ישראלית" בו חידשו זמרי מוזיקה מזרחית קלאסיקות ישראליות, חידש אבנר גדסי את השיר.
על הקלטת השיר סיפרה ריקי גל:
בזמן שהיינו בהקלטות הראשונות, באחד הערבים יצאתי לטייל ברחובות תל אביב ליד הבית ושמעתי צלילים שבקעו ממועדון בית לסין. הסתבר לי שיש שם הופעה של זמרת מתחילה ופתאום הזמרת שרה את מקום לדאגה. כל כך נדלקתי שלמחרת באתי לאולפן וביקשתי ממתי לשיר את השיר הזה. הוא היסס לרגע ואז הסתכל עלי ואמר: 'אוקיי, בדואט'. אני אפילו ציינתי שלא משנה לי אם זו תהיה רצועה זניחה באלבום ובלבד שאבצע אותו. אני הייתי נחושה להקליט את השיר הזה מחדש ולא תיארתי לעצמי שהוא יהפוך לאחד הלהיטים הכי גדולים שלנו. באחד בימים אמרתי למתי שאנחנו נשמעים כמו זוג הורים של כל ילדי העולם ושיש לי משאלה שהשיר יושמע על קברי.
בשל מילותיו של השיר ומנגינתו הנוגה, מושמע השיר תדירות בטקסי יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל.
גל קור

גל קור היא תופעת מזג אוויר שמאופיינת בהתקררות קיצונית של מזג האוויר על פני אזור נרחב. המונח "גל קור" יכול להתייחס גם לתקופה של מזג אוויר קר במיוחד, אשר עשוי להיות מלווה ברוחות חזקות המגבירות את תחושת הקור.
לפי שירות חיזוי מזג אוויר הלאומי בארצות הברית, גל קור מתייחס לירידה מהירה בטמפרטורה בתוך 24 שעות באופן המצריך לנקוט באמצעי זהירות מיוחדים בתחומי חקלאות, תעשייה, מסחר ופעילויות חברתיות. הקריטריון המדויק לקיומו של "גל קור" נקבע על סמך הקצב בו הטמפרטורה נופלת, ועל סמך טמפרטורת המינימום בפועל בשיא של גל הקור. טמפרטורת מינימום זו תלויה בעיקר במיקום ובתקופה של השנה.
באזורים בהם מתרחשים גלי קור, בדרך כלל ישנם כתוצאה מכך מקרי מוות רבים. הקור, הרוחות הקרות החזקות והשלג בדרך כלל אחראים למקרי המוות, או על תוצאות חמורות אחרות הנעות בין כוויות קור לבין היפותרמיה.

אמצעי זהירות

באזורים מסוימים (כגון סיביר) בעת קור קיצוני אנשים רבים בוחרים לגרום לכלי רכב שפועלים על דלק להמשיך לפעול ברציפות במהלך גל הקור, ולתת לברז המים לפעול ברציפות על מנת שהצנרת לא תיקפא ותפגע.
לקראת גלי קור אנשים בדרך כלל נוהגים להצטייד ברזרבות של מזון, מים ודברים הכרחיים אחרים.
חבורת עבדת

חבורת עבדת היא חבורה גאולוגית בארץ ישראל שהוגדרה באזור עבדת על ידי עזרא זילברמן בשנת 1989. החבורה מכונה בעבודות קודמות על ידי זלצמן, (1964) וגולני, (1961) "הקבוצה הגירית" או"הקבוצה האאוקנית".
הסלעים המרכיבים את חבורת עבדת הם: גיר וקירטון. הסלעים משתנים, הן בחתך אנכי והן במרחב, מגיר קשה עד גיר קירטוני ועד לקירטון. גיל החבורה הוא אאוקן.
חבורת עבדת מונחת על חבורת הר הצופים. סלעי החבורה שקעו בסביבה ימית ולכן מכילים מאובנים ימיים. מעליהם מופיע רצף של חולות וחלוקים ששקעו באגמים ובנחלים, כלומר בסביבה יבשתית.
חבורת עבדת בונה את קער שכם וסלעיה שולטים במחצית המזרחית של גיליון המפה טופוגרפית של שכם.

הגדרת החבורה

בתקופת האאוקן היו שני אירועי הצפה בנגב, האחד באאוקן התחתון ורוב האאוקן התיכון והשני באאוקן העליון. במהלך שתי הצפות אלו הורבדו סלעי הנגב. בעקבות תהליכי סחיפה שבמהלכם נסחפו סלעי האאוקן העליון שכיסו את רמת ברנע נחשפו מבני חבורת עבדת המהווים היום גג רמה זו. באזור הר חמרן ורמת ברנע נחשף חתך מלא של יחידות הסלע ששקעו בתקופת האאוקן. בהר חמרן ניתן לראות את בסיס חבורת עבדת מן האאוקן התחתון ובהר חורשה ניתן לראות את תצורת הר עקרב מן האאוקן המאוחר.

בשומרון

חבורת עבדת מתבטאת בהרי השומרון בסלעי גיר וקירטון עם מעט צור וקוורצוליט מגיל האאוקן בעובי כולל של כ-350 מטר, וכמו כן בהרי הגלבוע בעובי גדול יותר של כ-600 מטר. הסלעים מכילים מאובנים, בעיקר מיקרוסקופיים, המעידים על הרבדה בים רדוד.
מחשופי החבורה מרוכזים בשני גושים גדולים משני צידי קמר הפריעה: האחד, מזרחי בקער הסרטבה והשני, מערבי, בקער שכם ובקער גלבוע.