google/wiki40b huggingface dataset:
נחל תקוע

נַחַל תְּקוֹעַ הוא יובלו הראשי של נחל דרגה במדבר יהודה. הנחל יורד מאזור בית לחם, ומתחבר לנחל דרגה ברמת מדבר יהודה, סמוך לכניסתו לתחום במת השוליים המזרחיים של מדבר יהודה.

גאוגרפיה

אורכו של נחל תקוע כ-30 ק"מ, והוא למעשה היובל הגדול ביותר של נחל דרגה, גדול אפילו מיובלו הראשי של נחל דרגה העליון עצמו.
רוב מהלכו של הנחל ברמת מדבר יהודה, אפיקו רדוד. אך בשלושה מקומות יוצר הנחל קניונים עמוקים.
 הקניון העליון הוא בקטע בו חוצה הנחל את מדרגת הכפיפה העליונה במדבר יהודה, ואת קמר מעון-מקוע. אורכו של קניון זה כ-4 ק"מ.
הקניון השני הוא בקטע בו חוצה הנחל את קמר קרן אל חג'ר, אורכו כ-2 ק"מ.
הקניון התחתון בנחל תקוע, הוא בקטע בו נכנס הנחל לאזור במת השוליים המזרחיים של מדבר יהודה, אורכו כ-600 מטר. אחרי קטע זה, נשפך נחל תקוע לנחל דרגה.
יובלו החשוב ביותר של נחל תקוע, הוא נחל עמוס.
בערוץ קצר הנשפך לנחל תקוע, סמוך למפגש נחל תקוע ונחל דרגה, נובע מעיין קטן הנקרא עין פרחאן (המעיין השמח). נביעתו דלה מאוד, אך היא נובעת כל השנה ומימיה מתוקים וטובים לשתייה. מעיין זה, הוא אחד מבין שני המעינות היחידים ברמת המדבר. המעיין השני נמצא מתחת למנזר מר סבא.
בקניון העליון של נחל תקוע נמצאת לאורה עתיקה, היא הלאורה "סוקה" של הנזיר הידוע חריטון. בסמוך לחורבות הלאורה הזו נמצאת מערת חריטון - המערה הקארסטית הגדולה בארץ. מעל מפגש הנחלים תקוע ועמוס, נמצאת קפלה נזירית קטנה. הקפלה בנויה אבן גיר, על פתחה של מערה. מידותיה של הקפלה 4*3.6 מטר, ובקצה ישנה ירידה לכעין מרתף קטן. המבנה מקורה בכיפה יפה. קפלה זו, היא הקפלה המוזכרת במקורות עתיקים רבים כ"הקפלה של סוזכים", בה חי נזיר בשם סיריאקוס. הבדווים קוראים למבנה זה "אל קוסייר" - הארמון הקטן.
שמו של הנחל לקוח משמו של היישוב תקוע, הסמוך לקניון העליון של הנחל. שמו הערבי של הנחל הוא ואדי מעלק (נחל התלוי). הקטע העליון של הנחל, עד למפגשו עם נחל עמוס, נקרא על שם הקפלה הקטנה - ואדי אל קוסייר.
Oom-Pah-Pah

Oom-Pah-Pah (בעברית: אום פה פה) הוא שיר תוסס ונועז מהמחזמר "אוליבר!" מאת ליונל בארט. במחזמר, את השיר מבצעת ננסי, יחד עם קהל הלקוחות של בית המרזח "שלושת הנכים". המילה "Oom-Pah-Pah" משמשת כתחליף בלשון נקיה עבור שיכרון וניאוף; עם זאת, כפי שמציין השיר, המשמעות של המילה היא מלוכלכת רק על פי האופן שבו המאזין מפרש אותה. אמנם זה לא שיר מיוזיק הול מקורי, השיר מתייחס לז'אנר זה, ובעל מספר מאפיינים (למשל: קצב) זהים למספר שירי שלהי המאה ה-19, כמו למשל "Ta-ra-ra Boom-de-ay".
במחזמר, השיר פותח את המערכה השנייה, ולא תורם דבר לקידום העלילה. בגרסת סרט הקולנוע משנת 1968, השיר עבר לקראת סוף המערכה השנייה, וקיבל מטרה דרמטית: ביל סייקס מסרב לתת לננסי לקחת אוליבר מתוך הפאב, כשהוא לא מודע לכך שהיא מנסה להעבירו לידיו של מר בראונלו, על מנת להציל אותו מידיהם של ביל, פייגין ועמיתיהם הכייסים. סייקס מורה לכלבו הנאמן בולסאי לשמור על אוליבר, בזמן שהוא שוקע בדיון עם פייגין. בשלב זה, ננסי מתחילה לשיר את השיר, ובהדרגה מצרפת עוד ועוד מיושבי הפאב לשירה קולנית בציבור, בתקווה שהרעש שלהם יפריע לסייקס לשמוע את נביחותיו של בולסאי, בזמן שהיא מגניבה את אוליבר החוצה.
ג'ולייט סטיבנסון

ביוגרפיה

סטיבנסון נולדה בקלוודון שבמחוז אסקס באנגליה. היא בתם של וירג'יניה רות' (שם נעורים מרשל), מורה במקצועה, ושל מייקל גאי סטיבנסון, קצין בצבא. אביה של סטיבנסון הוצב כל שנתיים וחצי במקום אחר. בגיל 9 למדה בבית הספר "הרסט לודג' סקול" בברקשייר, בהמשך למדה בבית הספר העצמאי "סנט קתרין סקול" בבראמלי, קרוב לגילדפורד שבמחוז סארי. את הכשרתה המקצועית רכשה ב-RADA - האקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה. סטיבנסון הייתה חלק מ'גל חדש' של שחקנים שיצאו מ-RADA בהם ג'ונתן פרייס, ברוס פיין, אלן ריקמן, אנטון לסר, קנת בראנה, אימלדה סטונטון ופיונה שו. הלימודים הובילו לקריירה בתיאטרון שהחלה בשנת 1978 עם הלהקה השייקספירית המלכותית.
סטיבנסון זכתה להכרה גם מהופעותיה בטלוויזיה ובקולנוע וכמו כן בתפקידים ברדיו של ה-BBC, אבל היא ידועה בעיקר כשחקנית תיאטרון. תפקידים חשובים שלה על הבמה היו איזבלה במחזה "מידה כנגד מידה", מאדאם דה טורוול במחזה "יחסים מסוכנים", בתפקיד אנה בהצגת הבכורה בבריטניה של המחזה "Burn This" ב-1990, וכן בתפקיד פאולינה במחזה "העלמה והמוות" בתיאטרון רויאל קורט ובווסט אנד (1991-1992). על תפקידה כפאולינה זכתה בשנת 1992 בפרס לורנס אוליבייה לשחקנית הטובה ביותר.
ב-1987 גילמה סטיבנסון את דמותה של המדענית רוזלינד פרנקלין בסרט הטלוויזיה "Life Story" ועליו זכתה בפרס Cable Ace. היא שיחקה בתפקיד הראשי בסרט של אנתוני מינגלה "אוהב אותך בטירוף" (1991) והשתתפה בסרטי הקולנוע "The Secret Rapture", "אמה" (1996), "שחקי אותה כמו בקהאם" (2002) וב"חיוך של מונה ליזה" (2003). עוד שיחקה בסרט "פיירפוינט" (2006) וב"ידוע לשמצה" (2006) בתפקיד דיאנה פרילנד ובסרט "הסגת גבול" (2006) בתפקיד התרפיסטית רוזמרי. בשנת 2003 גילמה דמות של אם לילד אוטיסט בסרט הטלוויזיה "Hear the Silence", הסרט מבוסס על הטענה של אנדרו וייקפילד שחיסון ה-MMR הוא הגורם לאוטיזם.
ב-2009 כיכבה סטיבנסון בעיבוד של ITV לרומן "A Place of Execution". על תפקיד זה זכתה בפרס "פגיון השחקנית הטובה ביותר" בפרסי "Crime Thriller". היא מרבה להקליט ספרי שמע, והקליטה את כל הרומנים של ג'יין אוסטן בשלמותם, כמו גם יצירות אחרות כגון "מניפתה של ליידי וינדרמיר", "הדה גאבלר", סיפורים מאת שייקספיר ואת "אל המגדלור".

חיים אישיים

בן זוגה של סטיבנסון הוא האנתרופולוג יו ברודי  שאתו היא חיה מ-1993. בני הזוג גרים בהייגייט שבצפון לונדון. יש להם שני ילדים: רוזלינד האנה ברודי (נולדה ב-1994) וגבריאל ג'ונתן ברודי (נולד ב-2001).
ביום ההולדת של המלכה בשנת 1999 הוענק לסטיבנסון תואר מפקדת מסדר האימפריה הבריטית (CBE).
טנסי ויסקי

טנסי ויסקי (באנגלית: Tennessee whiskey) הוא ויסקי אמריקני. ויסקי זה דומה לבורבון בכך שהוא עשוי מ-51% תירס לפחות ומיושן לפחות שנתיים בחביות עץ אלון חרוכות. מה שמבדיל טנסי ויסקי מבורבון הוא תהליך מחוז לינקולן. במסגרת תהליך זה נדרש הוויסקי לעבור דרך שכבה של כשלושה מטרים (כעשר רגל) של פחם מעץ אדר. תהליך זה מעדן את טעם הוויסקי בצורה ניכרת ומשאיר בו טעם ייחודי עם רמזים למתיקות.
אנרי שרייר

קורות חייו

כל המידע אודות חייו של שרייר נלקח מספרו האוטוביוגרפי, ואף על פי שהפרטים העיקריים בספרו נתמכים בעדויות נוספות, הרי שהסופר עצמו מודה שייתכן שפרטים מסוימים בסיפורו אינם מדויקים בשל הזמן הרב שחלף עד שהעלה אותם על הכתב.
שרייר נשפט בשנת 1931 למאסר עולם עם עבודת פרך על רצח של סרסור צרפתי, רצח שאותו לטענתו לא ביצע. הוא נשלח למחנה מעצר בקאן, ולאחר תקופה קצרה נשלח משם לגיאנה הצרפתית, שם התחזה לחולה ונכנס לבית החולים. שרייר ושלושה מחבריו הצליחו לברוח מבית החולים, ולאחר תקופה קצרה של נדודים הגיעו שלושה מהם לקולומביה, שם נתפסו בידי המשטרה המקומית ונאסרו. שרייר ואסיר נוסף הצליחו לברוח גם מכלא זה, ושרייר הגיע לגואחירה שם התקבל כחבר בקהילה אינדיאנית מקומית והקים משפחה עם שתי מקומיות.
לאחר שבעה חודשים עזב שרייר את האינדיאנים במטרה לחזור לצרפת ולנקום את נקמתו בתובע ובמושבעים שחרצו את דינו, אך הוא נתפס שוב בידי השלטונות הקולומביאנים ונכלא. לאחר חמישה ניסיונות בריחה כושלים, ביניהם אחד בו פוצץ את קיר בית הכלא, הוסגר לידי השלטונות הצרפתים, ונידון בידיהם לשנתיים בידוד באי סן ז'וזף אשר באיי הישועה בעבור ניסיון הבריחה.
לאחר סיום תקופת הבידוד הועבר שרייר לאי המלכותי, והתחיל לתכנן שם את בריחתו. בעקבות הלשנה סוכלה הבריחה, ושרייר חיסל את המלשין. על ניסיון הבריחה והרצח הוא קיבל עונש של שמונה שנים בבידוד בסן ז'וזף, עונש שהסיכויים לחזור ממנו בחיים קלושים. לאחר 19 חודשים שוחרר שרייר בשל "נסיבות רפואיות" כפרס על כך שחודש לפני כן ניסה להציל משיני הכרישים את בתו של מפקד האי שנפלה למים. הוא הוחזר לאי המלכותי, ועם פתיחת מלחמת העולם השנייה הוחזר לסן ז'וזף (אך לא בבידוד). שם התחזה למשוגע, הועבר לבית החולים למשוגעים בעל השמירה הרופפת, וניסה לברוח מהאי. בריחתו נכשלה והוא כמעט נהרג כאשר הרפסודה המאולתרת שבנה התרסקה על הסלעים, אך ניסיון הבריחה לא התגלה.
שרייר הועבר לבקשתו לאי השדים ויחד עם חבר ניסה בריחה נוספת. הבריחה הצליחה והוא הגיע ליבשה, לגיאנה הצרפתית, ללא חברו ששקע בביצה בדרך. מגיאנה הצרפתית הוא ברח עם שני סינים לג'ורג'טאון שבגיאנה הבריטית (כיום גיאנה) וחי שם תקופה קצרה כאיש חופשי, אולם החליט לשוב לוונצואלה שם נעצר באל דוראדו ונכלא עד יום שחרורו באוגוסט 1944.
שרייר קיבל אזרחות של ונצואלה ונישא. ב-1967 החל לכתוב את ספרו האוטוביוגרפי "פרפר" (בצרפתית: Papillon) בו גולל את מסכת מאסריו ובריחותיו, וסיים אותו בתחילת 1968. בספר מכונה שרייר "פרפר", על שם קעקוע בצורה זו על חזהו. בעברית יצא ספרו לראשונה בשם "פרפר" בתרגום לנה קנטי ובהוצאת בוסתן בשנת 1972. לאחר מכן הוציא שרייר את ספר ההמשך לספרו הקודם - "באנקו".
הספר פרפר בעברית יצא שנית ב-2016 בתרגומו של רפי קינן, ובהוצאת ספרי עליית הגג.
דמיטרי מיליוטין

חייו

ב-1833 סיים מיליוטין את לימודיו באוניברסיטת מוסקבה וב-1836 סיים את לימודיו באקדמיה הצבאית. הוא נטל חלק במלחמת הקווקז כמפקד גדוד, נפצע בקרב ולאחר החלמתו עבר לכהן כמרצה באקדמיה הצבאית, שם התבלט כלוחם למען רפורמות במבנה ושיטות הלחימה של הצבא הרוסי. לאחר מלחמת קרים העלה מיליוטין הצעות מהפכניות לשינויים בצבא הרוסי אשר מצאו אוזן קשבת אצל אלכסנדר השני וב-1861 הוא מונה לתפקיד שר המלחמה.
עם הכניסה לתפקידו כשר המלחמה, החל מיליוטין בשורת רפורמות חסרות תקדים בצבא הרוסי. הוא פעל לביטול גזרת הקנטוניסטים והנהגת גיוס חובה כדי ליצור מאגר כוח אדם גדול ומאומן. מיליוטין חילק את האימפריה למחוזות צבאיים, הקים מנגנון גיוס לכל הגברים בגילאי 20 ומעלה והם חויבו לשרת 6 שנים בשירות סדיר ועוד 9 בשירות מילואים. מיליוטין הקים לראשונה מחנות קבע ובסיסי אמונים לצבא הרוסי ויצר למעשה את מנגנוני הצבא המודרני של המאה ה-20.
במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878), באו הרפורמות של מיליוטין לידי ביטוי, כאשר הרוסים ניצחו באופן מכריע את המערכה ויצאו ממנה כאחת המעצמות המובילות בעולם.
ב-1898 קודם מיליוטין לדרגת פילדמרשל והיה האחרון בשורת הפילדמרשלים של האימפריה הרוסית (אם כי בשנים 1910–1912 הוענקה דרגה זו כדרגת כבוד לניקולא הראשון, מלך מונטנגרו ולקרול הראשון, מלך רומניה) . הוא הלך לעולמו בעיר סמייז שבחצי האי קרים, ב-25 בינואר 1912 ונקבר במנזר נובודוויצ'י שבמוסקבה.
דייב סנדלר

ביוגרפיה

סנדלר גדל במשפחה של ספורטאים. אחיו, סול אף הוא אתלט מצטיין ואלוף המכביה.
בתחרויות האתלטיקה של המכביה השלישית שנערכו בשנת 1950 זכה סנדלר ב-3 מדליות, אחת מכל סוג. מדליית זהב, בריצת 200 מטר בשיא מכביה חדש של 22.2 שניות, לפני איירה קפלן מארצות הברית (22.7 שניות) ואצן מאנגליה (23.2 שניות). מדליית כסף, בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.7 שניות, אחרי איירה קפלן (10.6 שניות) ולפני גרוסברגר מארצות הברית (11.0 שניות). מדליית ארד בריצת שליחים 4x100 מטר בתוצאה של 44.9 שניות, אחרי ארצות הברית (43.3 שניות) ואנגליה (44.8 שניות).
בתחרויות האתלטיקה של המכביה הרביעית שנערכו בשנת 1953 זכה סנדלר בשתי מדליות זהב, בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.9 שניות, לפני ג'קס מאוסטרליה (11.0 שניות) וק. בייליס מארצות הברית (11.0 שניות) ובריצת 200 מטר בתוצאה של 22.4 שניות, לפני ק. בייליס (22.5 שניות) וג'ייקובס מאנגליה (22.7 שניות).
לאחר שפרש מספורט תחרותי פנה לארגון ושיפוט. הגיע למכביות כשופט וראש משלחת דרום אפריקה.
ג'ון ניקולסון

קריירה צבאית

ניקולסון החל את דרכו בצבא ארצות הברית עם הרשמו לאקדמיה הצבאית של ארצות הברית. לאחר שסיים את חוק לימודיו ב-1982, והוסמך כקצין בדרגת לוטננט התגייס לצבא ועבר הכשרה כלוחם, קורס קציני חי"ר, קורס סיירים והסמכה כצנחן. ניקולסון התנדב לכוחות המוטסים של צבא ארצות הברית ובתפקידו הראשון שימש כמפקד מחלקת צנחנים בהדיוויזיה המוטסת ה-82 לחם במבצע זעם דחוף, ועוטר על גבורתו בכוכב הארד. בהמשך שימש כעוזר ראש מטה צבא ארצות הברית, אריק שינסקי, לתכנון אסטרטגי. בהמשך שימש כמפקד הגדוד ה-1 ברגימנט החי"ר ה-23 וכמפקד חטיבה. בשנת 2012 מונה למפקד הדיוויזיה המוטסת ה-82 ושנתיים לאחר מכן מונה למפקד כוחות היבשה של נאט"ו בטורקיה. בשנת 2016 מונה על ידי נשיא ארצות הברית ברק אובמה להוביל את הפיקוד על כוחות ארצות הברית ונאט"ו באפגניסטן. בספטמבר 2018 סיים את שירותו בצבא.
סלט קפרזה

סלט קַפְּרֵזֶה או אינסלטה קפרזה (באיטלקית: Insalata Caprese) הוא סלט איטלקי המורכב מירקות ומגבינה. הסלט נחשב לסלט פשוט יחסית, ומורכב מעגבניות, פרוסות מוצרלה, עלי ריחן, שמן זית ותבלינים. מקורו של הסלט בחבל קמפניה שבדרום איטליה, ופירוש שמו הוא "סלט מקפרי", כלומר מהאי קפרי הסמוך לנאפולי, העיר הגדולה בחבל קמפניה. המרכיבים הם רכיבי המזון המרכיבים גם פיצה מרגריטה שהיא מאכל קמפני ידוע, אולם המרכיבים טריים ואינם מבושלים. 
סלט קפרזה אידיאלי מוכן מעגבניות וריחן שגדלו תחת השמש בדרום איטליה, שמן זית כתית מעולה (Extra Virgin) המופק מזיתים שגדלו בחצי האי סורנטו שבחבל קמפניה, וגבינת מוצרלה מחלב באפלו. לעיתים מוסיפים לסלט פרוסות בצל דקות, ומתבלים בפלפל שחור ובמעט מלח.
המנה מייצגת את צבעיו של דגל איטליה - אדום, לבן וירוק.
בית בקהיר

עלילת הספר

הספר מציג בפני הקורא לראשונה את אחמד עבד אל-ג'ואד, סוחר אמיד בשוק של קהיר, את אמינה, אשתו הנאמנה, ואת חמשת ילדיהם של השניים: יאסין הבן הבכור, בנו של אל ג'ואד ושל אשתו הקודמת, המקבל את אמינה כאמו המאומצת. פהמי הבן האמצעי, סטודנט למשפטים וצעיר חולמני ההופך למהפכן נלהב למען התנועה לעצמאות מצרים. כמאל הבן הצעיר, תלמיד בית ספר שקדן בבית הספר הדתי אגא חליל שבמרכז קהיר, אשר במהלך עלילת הספרים הופך במידה רבה לגיבורה האמיתי של הטרילוגיה. חדיג'ה האחות הבכורה, אשר חרף חזותה המרירה והזועפת חלומה הגדול הוא להינשא חרף פגמיה החיצוניים, ועאישה הבת הצעירה, היפהפייה של המשפחה אשר נאלצת להתמודד עם החלטתו של אביה שלא להסכים לנישואיה טרם נישואי אחותה הבכירה. 
הספר עוקב אחר חייהם של בני המשפחה, כמשפחה ממוצעת מהמעמד הבינוני-גבוה בקהיר של העשור השני של המאה ה-20, אשר נאלצים לחיות תחת שלטונו הסמכותי, ולעיתים אף הרודני, של אבי המשפחה, עבד אל-ג'ואד, אשר שולט במשפחתו ביד רמה. הספר מתמקד במידה רבה בעלילותיהם השונות של שלושת בני המשפחה, יאסין, פהמי וכמאל, אשר פועלים כל אחד בדרכו על מנת להגשים את שאיפותיהם, וזאת יחד עם כפיפותם המוחלטת להלכה למרותו של האב. כמו כן הספר עוקב אחר שאיפתן של שתי בנות המשפחה, חדיג'ה ועאישה, למצוא חתן, ואת הסכסוך הסמוי בין שתיהן לנוכח החלטתו הנחושה של האב שלא לאפשר את נישואיה של עאישה, הבת הצעירה, טרם נישואיה של חדיג'ה.
במהלך העלילה, האידיליה המוצגת בספר, אודות משפחה אשר מתקיימת למעשה במעין עולם משלה, נשברת בהדרגה בעקבות הניצנים הראשונים של המרד המצרי כנגד השלטון הקולוניאלי במצרים, אשר מתבטא בספר באמצעות תיאור מאבקו של המנהיג המצרי סעד זע'לול למען עצמאותה של מצרים. התסיסה ברחוב המצרי כנגד השלטון הבריטי, אשר זוכה לתיאור נרחב בספר, עתידה להשפיע ישירות על חיי המשפחה, בעקבות התגייסותו של הבן האמצעי פהמי, לטובת המטרה, וכתוצאה מכך לתחילתה של שרשרת אירועים אשר מאיימת לפרק את המשפחה כליל.

תרגום לעברית

הספר תורגם לעברית בידי סמי מיכאל, ויצא לאור בהוצאת "ספרית הפועלים" בשנת 1981.
מועצת הייצור המלחמתית

מועצת הייצור המלחמתית הייתה סוכנות ממשלתית אמריקאית שהתקיימה בזמן מלחמת העולם השנייה ועסקה בהסדרת התעשייה והמסחר בעת המלחמה. 
בין פעילויותיה היו מתן הרשאות מחקר ויצור למוצרים וטכנולוגיות שונות, וזאת על-פי צורכי המלחמה של הממשל הפדרלי של ארצות הברית בכלל, והמאמץ המלחמתי שלה בפרט. 
שנים רבות לאחר תום המלחמה התברר כי בוועדה היו שתולים מרגלים סובייטיים רבים אשר הטו את החלטות הוועדה במידה ניכרת]. החלטה מפורסמת של הוועדה היא עיכוב פיתוח טכנולוגיות שידור וצפיה של טלוויזיה צבעונית. נושא נוסף בו הייתה למועצה השפעה היה התקנה ממרץ 1942 שקבעה שעל החייטים ויצרני הבגדים לצמצם את השימוש בבד. באותה עת נפוצה אופנת חליפות הזוט בקרב מהגרים, שהיו חליפות גדולות ועתירות בד. החליפות, שהמשיכו להמכר, גילמו לעג לתקנה בשימושן המופרז בבד והדבר היווה זרז לפרוץ מהומות חליפות הזוט בלוס אנג'לס, בהן תקפו חיילים מהגרים לבשי חליפות אלה.
הקיצוב באלומיניום, למשל, מנע את ייצור הנייר העוטף את הממתק "נשיקות של הרשי" שלא יוצר בין השנים 1942–1949.
גבי ינון

ביוגרפיה

ינון החל את עבודתו כקריין בקול ישראל בשנת 1970 ומאז הוא עוסק לאורך השנים עסק במגוון של עבודות קריינות, הגשה, פרסום והנחיה. 
במהלך שנות עבודתו שידר מוזיקה קלאסית מן האולפנים בתל אביב וירושלים וכן העביר שידורים חיים של קונצרטים מאולמות הקונצרטים - היכל התרבות, בנייני האומה, מוזיאון תל אביב לאמנות, כפר בלום ועוד. בין השאר השתתף כשדר בסדרת תוכניות הרדיו "מחפשים את המטמון". היה מחלוצי המדווחים על מצב התנועה בכבישים בשידור חי מן המטוס הקל וכן ערך והגיש את הפינה היומית "אור ירוק", שנוסדה על ידי גדעון הוד.
גבי ינון היה בין המגישים הראשונים של רשת ג', שם הגיש תוכנית זמר עברי עם המלחין נחום היימן (נחצ'ה בגימל). בנוסף, הגיש את מצעד הפזמונים הלועזיים, שהייתה אחת מתוכניות הדגל של רשת ג' באותם ימים.
בתחום האקטואליה, מלבד מהדורות החדשות, הגיש ינון יומני חדשות ואת יומן השבוע של רשת ב'.
בתקופות שונות הוזמן על ידי הערוץ הראשון של הטלוויזיה הישראלית להגיש קריינות רצף, לערוך ולהגיש מהדורות חצות.
בתחילת שנות ה-80 יצא ינון לשליחות לאומית מטעם הסוכנות היהודית, ושימש שליח עלייה בלונדון. 
במרוצת השנים היה ינון אורח של תחנות רדיו באירופה ובארצות הברית.
כמה מקרייני תחנות הרדיו בארץ היו תלמידיו של ינון, אם במסגרת קורסים ברשות השידור ואם במסגרות אחרות.
במשך שנים עסק בהגשת חדשות ובתוכניות ג'אז ובלוז ברשת 88FM. 
כמו כן עוסק בקריינות בתשדירי פרסום ברדיו ובטלוויזיה, סרטים דוקומנטריים, מצגות וסרטי תדמית. הוא גם מנחה אירועים מסוגים שונים, בהם אירועים של חברות מסחריות, אירועים פרטיים וטקסים ממלכתיים.
ב-31 בדצמבר 2012 בשעה 15:00, שידר ינון את מהדורת החדשות האחרונה, ופרש לגמלאות מקול ישראל. הוא המשיך לעסוק בקריינות, בין השאר בהקלטת ספרים לספרייה לעיוורים.
ב-30 ביוני 2017 החל לשדר תוכנית שירים נוסטלגיים במסגרת כאן ג' של תאגיד השידור הציבורי, בשם "כמעט שבת". התוכנית משודרת בימי שישי בין השעות 15:00 ל-18:00.
בתאריך 10 באוגוסט 2018 הגיש את תוכניתו האחרונה "כמעט שבת". בדברי הפרידה ציין שהדבר נובע "מטעמי עלויות" של התאגיד. 
בדצמבר 2018 שב ינון לשדר מוזיקת ג'אז בתוכנית חדשה בשם "סקסופון", המשודרת ברדיו האינטרנטי 'רדיו ארץ'.
היה נשוי לוורד ינון, עיתונאית בקול ישראל. בתם, אפרת ברזל, חזרה בתשובה, היא בעלת טור בעיתון יתד נאמן ולשעבר עיתונאית בידיעות אחרונות, מרצה לנשים בנושאי מודעות יהודית. בנו, אורן, הוא עורך דין העוסק בעיקר בענייני נדל"ן.
תצריב

תצריב היא שיטת דפוס שקע שפותחה במאה ה-16.
כבר בימי הביניים (וייתכן כי אף עוד קודם לכן) נעשה שימוש בטכניקה זאת על מנת לקשט כלי נשק, כוסות, צלחות ומגנים.

השיטה

תהליך יצירת התצריב מתחיל בציפוי לוח מתכת (בדרך כלל נחושת, פלדה או אבץ) בחומר העמיד בפני חומצה (לדוגמה: שעווה או אספלטום). נחושת נחשבת למתכת המועדפת להכנת תצריב, משום שהיא נאכלת במידה שווה וקולטת היטב את הדימוי המבוקש, אך היא גם היקרה ביותר.
אבץ זול יותר, ובשל כך מועדף על ידי מתחילים, אך הוא דוחה סוגי דיו מסוימים ואינו נאכל בצורה "נקיה" כמו נחושת. פלדה פופולרית בשימוש בקרב אמנים בני זמננו, אך גם היא נופלת באיכותה מן הנחושת למטרות אלו. 
בעזרת סיכה חורטים על פלטת המתכת את הדימוי הרצוי; החריטה גורעת קווים ונקודות מהשעווה ופני המתכת נחשפים. עם סיום החריטה, טובלים את פלטת המתכת באמבט חומצה, אשר מאכלת ושורפת את המתכת דרך החריצים החשופים. דליפה של חומצה עלולה לגרום לשריפת שטח הפנים של המתכת, או להיווצרות שקעים וסדקים על גבי המשטח. להפסקת תהליך האיכול של החומצה, מוציאים את פלטת המתכת ושוטפים אותה במים. את חומר הציפוי המגן ממיסים בטרפנטין או ממס דומה. מאחר שהטרפנטין שומני ויכול לפגוע בהדפסה מסירים אותו בספירט מתילי. בסיום התהליך מתקבלת פלטת מתכת עליה חרוט הדימוי הרצוי.
טכניקת התצריב קנתה לה פופולריות בקרב אמנים, שהעדיפו אותה על פני התחריט בהיותה מהירה יותר וכן קלה יותר ללימוד על ידי כל אמן הבקיא בציור ורישום.

התפתחות התצריב

משערים כי הראשון שהשתמש בפלטות מתכת על מנת ליצור הדפסים היה האמן הגרמני איש אאוגסבורג, דניאל הופפר (1470–1536). מקצת עבודות תצריב המיוחסות לו שמורות כיום במוזיאון הלאומי בנירנברג וכן במוזיאון ההיסטורי בברלין.
ג'ייקוב קאלו (1592–1635), צרפתי בן מחוז לוריין, פיתח את ה-échoppe – מחט מיוחדת בעלת קצה מעוגל, המאפשרת חריטת קווים בעובי משתנה, בדומה לתחריט. בנוסף, שכלל קאלו את תהליך הצריבה על ידי הכנסת "עצירות", והפיכת הצריבה לתהליך רב-שלבי. צריבה "קלה" בחומצה תעניק גון בהיר יותר לדימוי המבוקש- לעומת "צריבה עמוקה". שכלול זה אפשר הכנסת מימד נוסף לתצריב-אור וצל. כמו כן מיוחס לקאלו שיפורים מסוימים במשטח הצרוב- הוא ציפה את לוח המתכת בלאכה, שיועדה במקור לציפוי כלי נגינה במקום בשעווה. ממשיכו של קאלו היה הפריזאי אברהם פוס, אשר יצר את המדריך הראשון לעבודת תצריב, שתורגם לצרפתית, איטלקית והולנדית. במאה ה-17 עשו אמנים ידועים דוגמת רמברנדט וג'ובאני בנדטו קסטיליונה שימוש בטכניקה זו.

התצריב בימינו

כיום ניתן ליצור גם תצריב היפר-ריאליסטי של תצלום, באמצעות פולימרים הרגישים לאור. הדאגה לאיכות הסביבה הביאה את האמנים לחפש חומרי יצירה שאינם רעילים: שימוש בדיו במקום בחומצה, ובשעוות רצפה במקום לאכת אמנים לציפוי פלטת המתכת. האומנים קית' הווארד ומארק זאפרון יצרו תצריב בעזרת פולימרים אקריליים, אשר אינם יוצרים גז רעיל בדומה לחומרים המסורתיים. כמו כן נעשה שימוש תעשייתי בטכניקה זו על מנת לייצר התקנים מוליכים למחצה ורכיבי מעגל חשמלי.
חוליו קפלן

פעילות בתחום השחמט

בשנת 1967 קפלן זכה באליפות פוארטו ריקו. בהמשך אותה שנה הוא ניצח באליפות העולם לנועד, שנערכה בירושלים. בעקבות הצלחות אלו הוענקה לו דרגת אמן בינלאומי.
בשנת 1969 הוא זכה במקום הרביעי באליפות העולם עד גיל 20 (ניצח אנטולי קרפוב).
הוא היה חבר של נבחרת פוארטו ריקו וארצות הברית באליפות העולם בשחמט לסטודנטים. בשנת 1966 הוא זכה במדליית זהב אישית ובשנת 1976 במדליית כסף אישית.
קפלן הפסיק להשתתף בתחרויות בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20.
חאשי

חאשי (בארמנית: Խաշ; בגאורגית: ხაში; באזרית: Xaş) הוא מרק מרגלי פרה או ממעי פרה, המתבשל במשך לילה שלם על אש נמוכה. המרק נפוץ מאוד בארמניה ובגאורגיה. את החאשי נהוג לשתות מוקדם בבוקר יחד עם כוסית קטנה של וודקה, שעל פי האמונה מבטלת את השפעת המרק הכבד. 
המרכיבים העיקריים במרק הם חלקי הבשר, אליהם מוסיפים בזמן הבישול מלח, פלפל שחור, ותבלינים נוספים לפי הטעם. כמו כן נהוג להוסיף מעט חלב (יהודי גאורגיה לא הוסיפו חלב בשל האיסור ההלכתי). לאחר שהמרק מוכן מוסיפים לפי הטעם: מלח, שום כתוש ופלפל אדום חתוך דק.
גאורגינה פון וילצ'ק

ביוגרפיה

גאורגינה נולדה ב-24 באוקטובר 1921 בגראץ לפרדיננד מריה פון וילצ'ק ולנורברטינה קינסקי, רוזנת וצ'יניץ וטטאו, בתם של אוקטביאן זדנקו קינסקי, רוזן וצ'יניץ וטטאו וגאורגינה ארנסטינה, רוזנת פשטטיץ' דה טולנה.
ב-7 במרץ 1943 התחתנה גאורגינה עם פרנץ יוזף השני, נסיך ליכטנשטיין, בנישואים הראשונים של נסיכי ליכטנשטיין שהתקיימו בשטח הנסיכות. נישואי הזוג היו מאושרים, ונולדו להם 5 ילדים. בשנת 1945 הקימה גאורגינה את סניף הצלב האדום בליכטנשטיין, ועמדה בראשו עד לשנת 1984, ובנוסף הייתה פעילה בעוד הרבה ארגוני צדקה נוספים.
ב-18 באוקטובר 1989 מתה גאורגינה בבית החולים בגראבס, שווייץ, וכעבור פחות מחודש, ב-13 בנובמבר, מת בעלה פרנץ יוזף השני, נסיך ליכטנשטיין.
BMP-2

פיתוח

אמנם הBMP-1 עוצב בצורה מהפכנית, אבל החימוש העיקרי שלו (2A28 Grom ומשגר הטילים 9M14M Malyutka-M) נהפכו למיושנים. 
לכן ברית המועצות החליטה לייצר גרסה משודרת ומשופרת של הBMP-1.
הדגש היה להחליף את החימוש העיקרי לחדש יותר.
במלחמת יום הכיפורים הBMP המצריים הראו פגיעות ממכונות ירייה כמו 12.7 מ"מ נאט"ו בצדדים ומאחורה, התותח (2A28 Grom) הראה אי דיוק מעבר ל-500 מטר וטילי ה9M14 מליוטקה  היו קשים להכוונה מעמדתם על הצריח.
הצוותים הטכניים הסובייטים הוטסו לסוריה כדי להבין עוד על הבעיות.
כאשר הטעיות נלמדו, ברית המועצות החליטה להתחיל לפתח תחליף ל BMP המקורי.
תחילה ברית המועצות הוציאה שיפור לBMP, הBMP-1P  שנועד כממלא מקום כדי לטפל בבעיות החשובות יותר עם העיצוב הקיים, נוספו לBMP מדוכות עשן וטילי ה9M14 מליוטקה  הוחלפו בטילי ה9M111 פאגוט, הBMP-1P שודרג הדרגתית עד שנת 1980.
מוריס ורטהיים

מוריס ורטהיים (באנגלית: Maurice Wertheim;‏ 1886, ניו יורק - 27 במאי 1950, קונטיקט) היה בנקאי השקעות אמריקאי, שחמטאי, תורם לשחמט, איש איכות הסביבה ונדבן. מימן את מרבית פעילות השחמט בארצות הברית בשנות ה-40.

ביוגרפיה

ורטהיים נולד בניו יורק בשנת 1886 למשפחה יהודית. סיים את לימודיו באוניברסיטת הרווארד בשנת 1906 וירש כחצי מיליון דולר מאביו, שהצליח בחברה לייצור סיגרים. באוגוסט 1914 הגיע לירושלים במסגרת סיוע יהודי-אמריקאי לקהילה היהודית בעיר עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה. נכנס לתחום ההשקעות הבנקאיות בשנת 1915, וייסד את חברתו "מוריס ורטהיים בע"מ" בשנת 1927 תוך פיתוח עסקים מוצלחים מאוד בנושאי מיזוגים ורכישות. במהלך מלחמת העולם השנייה שרת בשכר של דולר לשנה במטה המלחמה לנושא הייצור במינהל הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט.
ורטהיים היה שחמטאי-חובב ברמה גבוהה, שנהנה מהמשחק והשקיע מאמץ גדול במשחקיו בשחמט בהתכתבות. הוא התעניין גם בתיאטרון, בדיג, בשמירת הטבע ובאמנות. הוא תרם 2,000 אקרים (8.1 קמ"ר) במזרח לונג איילנד לממשלת ארצות הברית בשנת 1947 והשטח הפך ל-"שמורת הטבע ורטהיים". ורטהיים תרם את האוסף הגדול של ציורים אימפרסיוניסטים צרפתים למוזיאון האמנות פוג באוניברסיטת הרווארד עם מותו.
תרומותיו העיקריות לשחמט בארצות הברית הן כפטרון וכמארגן. ורטהיים מימן את הדו-קרב בין שמואל רשבסקי לישראל הורוביץ שבאליפות ארצות הברית בשנת 1941 חלקו את המקום הראשון-שני ובדו-קרב ביניהם על המקום הראשון ניצח שמואל רשבסקי +3 =13 -0 (+ ניצחונות – הפסדים = תוצאות תיקו).
ורטהיים תמך כספית במועדון השחמט במנהטן במעבר לאזור טוב יותר בשנת 1941. הוא הגה את הרעיון לדו-קרב שחמטאי בשנת 1946 בין ארצות הברית וברית המועצות במוסקבה, שכנע את מחלקת המדינה של ארצות הברית שזה יסייע להפשרת המלחמה הקרה ומימן את הנסיעה ועלות המלונות לנבחרת האמריקאית.
ורטהיים נפטר מהתקף לב ב-1950. ב-1951 אורגנה תחרות שחמט לזכרו, בה ניצח שמואל רשבסקי.
ורטהיים הוא חתנו של הנרי מורגנטאו (האב) ואביה של ההיסטוריונית ברברה טוכמן.