google/wiki40b huggingface dataset:
שביתה כללית

שביתה כללית היא שביתה של מסה קריטית מתוך כוח העבודה בעיר, אזור, מגזר או מדינה. לחלופין, כאשר איגוד עובדים גדול, כמו ההסתדרות, מורה לכל חבריו לשבות, נהוג לכנות את השביתה "כללית". מטרות השביתה יכולות להיות כלכליות או פוליטיות, וכאשר המניע לה אינו מסתכם בהוראה מלמעלה, הוא בדרך כלל מתבסס על סולידריות מעמדית או אחרת של המשתתפים. גם בשביתות בעלות מטרות כלכליות, בדרך כלל לרוב העובדים המשתתפים, העובדים בעסקים שונים, אין אינטרס כלכלי מיידי בהצלחתה. שביתות כלליות מערבות את כלל האוכלוסייה, ולכן הוגים שונים ותנועות מהפכניות (כגון הסינדיקליזם) ראו בהן הקדמה אפשרית למהפכה.

שימוש

בנוסף למשמעויות שהוזכרו, לעיתים משתמשים במושג גם בהקשר של שביתות גדולות-ממדים של כל הפועלים בתעשייה מסוימת, כגון שביתת הטקסטיל של 1934. השביתה הכללית הקלאסית, עם זאת, כוללת גם פועלים (וחברים אחרים במעמד הפועלים) שאין להם אינטרס מיידי בתוצאות השביתה; למשל, בשביתה הכללית בסן פרנסיסקו ב-1934 שבתו פועלים מאוגדים ובלתי-מאוגדים במשך ארבעה ימים במחאה על פעולות המשטרה והמעסיקים, שבהן נהרגו שני שובתים, ובתמיכה בדרישות הסוורים והימאים. לא תמיד ברור מהי שביתה כללית. בשביתת הטימסטרס במיניאפוליס ב-1934, לדוגמה, איגודי עובדים וכמה ארגונים של מובטלים שהועסקו בעבודות יזומות שבתו מתוך סולידריות עם נהגי המשאיות השובתים ובמחאה על אלימות המשטרה נגד השובתים. אלפי אחרים השתתפו בהפגנות לתמיכה בשובתים. שביתות הזדהות אלה, על אף גודלן, לא צברו סדר גודל שניתן לכנותו "שביתה כללית", ויוזמי השביתה אף לא השתמשו במונח.

השביתה הכללית ככלי מהפכני

לפי התפיסה הסוציאליסטית, העובדים הם שמייצרים את כל עושרה של החברה. השביתה הכללית היא עבורם כלי פוליטי ממדרגה ראשונה, כיוון שהיא מוכיחה לכאורה את הטענה הזאת: כאשר שביתה היא כללית באמת, המשק אינו מתפקד כלל ובעלי ההון והמדינה חסרי אונים, לפחות זמנית. סוציאליסטים מהפכניים בתנועת העבודה, ובעיקר בזרם הסינדיקליסטי, ראו בשביתה הכללית את הכלי המרכזי העומד לראשות העובדים בהגשמת המהפכה, וטענו שלאחר שביתה כללית מוחלטת וממושכת לבעלי ההון לא תהיה בררה אלא "לתת את המפתחות" לפועלים, כדי להבטיח את שרידתם שלהם. ז'ורז' סורל, המהפכן הצרפתי הסינדיקליסט והאנטי-רציונליסט, הגדיר את השביתה הכללית בתור מיתוס שחשיבותו אינה בסבירות האובייקטיבית של הגשמתו אלא בכוחו לגייס את ההמונים למחשבה ופעולה מהפכנית. ניתן לראות קשר בין חוזקן של תנועות סינדיקליסטיות ושביתות כלליות. בארצות הברית, קנדה ואוסטרליה נטייה זו התגלמה באיגוד ה-IWW, ששיחק תפקיד בשביתה הכללית בסיאטל. שביתות כלליות היו נפוצות בתחילת המאה העשרים גם בספרד, הפסגה העולמית של השפעת התנועה האנרכו-סינדיקליסטית. השביתה הכללית הגדולה בעשורים האחרונים, והשביתה הבלתי-מאושרת הגדולה בהיסטוריה, הייתה בצרפת במאי 1968, והיא הושפעה מזרמים אוטונומיסטיים ואנרכיסטיים ומחשיבה שמאלית לא-אורתודוקסית.
Stay

וידאו קליפ

ריהאנה אישרה ב-10 בפברואר 2013 בשטיח האדום של טקס הגראמי שהקליפ ייצא ביום הבא (11 בפברואר) ויופיע לראשונה בערוץ E!. הקליפ בוים על ידי סופי מולר. כשביקשו מריהאנה לתאר את הקליפ היא הגיבה: "הקליפ היה מאוד מאוד פשוט. נשארתי לאורך כל הקליפ באמבטיה, וצילמנו את זה ממש מקרוב. מיקי אקו גם משתתף בקליפ. זאת הפעם הראשונה שאני משתפת איתו פעולה, אני מאוד מתרגשת לגבי זה בגלל שהוא זה שבעצם כתב את השיר ואני פשוט התאהבתי בשיר ובקול שלו ואנחנו רוצים שהוא יהיה חלק מזה, אז אתם תראו אותו בקליפ." היא הוסיפה: "השיר הוא מאוד מרגש ואישי, זה כמעט כמו סיפור, וכשאתה מספר סיפור אפילו לעצמך — אם אתה מספר אותו בקול רם ומבטא את הרגשות שלך — צריך שזה יהיה עמוק כי זה חייב להיות אותנטי". ב-11 בפברואר, ריהאנה פרסמה גרסה "לא חתוכה" של הקליפ בטוויטר, בו היא שוכבת עירומה באמבטיה, ללא מיקי אקו בקליפ. הגרסה הרשמית של הקליפ הופיעה בערוץ E! מאוחר יותר באותו יום. יום אחרי, הקליפ הועלה לערוץ ה-VEVO הרשמי של הזמרת ולאחר שעות ספורות נחסם לצפייה בשל העירום של ריהאנה; אך החסימה ירדה לאחר מספר ימים.
אריק סמית

אֶריק אנתוני סמית (באנגלית: Eric Anthony Smith;‏ ~1940 – 29 בדצמבר 2016) היה מעצב במה, בובנאי, צייר, פסל וגרפיקאי ישראלי.

ביוגרפיה

סמית נולד בפרטוריה שבדרום אפריקה. עוד כנער בדרום אפריקה הקים את תיאטרון "המלאך הלבן" עם ג'ון רייט (John Wright). למד באקדמיה לאמנויות של פרטוריה. סמית הכיר את השחקן הישראלי יוסי גרבר בעת שהלה הופיע בדרום אפריקה. השניים הגיעו לישראל בשנת 1964 וסמית מצא עבודה כמעצב תערוכת צה"ל בזכות יוסף הרמלין, ראש השב"כ אז והבעל של אחותו של גרבר.
בשנת 1970 עיצב את התפאורה להצגת תיאטרון של גיורא גודיק "פרפרים הם חופשיים" ופיתח קריירה מצליחה של מעצב במה.
בשנת 1973 הקים ביחד עם בן זוגו, יוסי גרבר, תיאטרון בובות בשם בובות העץ של אריק, בו יצר סמית את הבובות, ביים וכתב. בובות התיאטרון התאפיינו בגודלן (עד 1.80 מטר) ובכך שפעלו על במה בגודל אמיתי. הם נסעו עם התיאטרון לדרום אפריקה למשך כשנה. כשחזרו לארץ, התיאטרון שיתף פעולה עם תיאטרון אורנה פורת בהפקות ברחבי הארץ ושילוב בובות בהצגות ילדים עם שחקנים בין ההפקות: "השלג", "הגמד המכושף", "הקוסם מארץ עוץ", "בומבה גץ", "גונבי החלום", "הקרוסלה הקסומה" ו"האיטלקיה באלג'יר" (למבוגרים), כמו כן עיצב את הפקת ההצגה "פיטר פן" של תיאטרון אורנה פורת.
הפקתו המפורסמת ביותר הייתה בסדרת הטלוויזיה "הצריף של תמרי" בשנת 1974 עם יוסי גרבר, בה יצר סמית את כל הבובות והשתתף בכתיבת התסריטים.
בשנת 1978 יצא סמית עם התיאטרון למינכן, שם צילמה הטלוויזיה הגרמנית את ההצגות כסדרה בת 6 פרקים, עבור חג המולד בארצות דוברות הגרמנית.
בשנת 1979 ייצג התיאטרון של אריק את ישראל בלונדון במסגרת פסטיבל בין לאומי במלאת 50 שנה לאונימ"ה (ארגון בינלאומי לתיאטרוני בובות) וזכה לביקורות נלהבות. התיאטרון יצא גם לסיבובי הופעות בארצות הברית (1980) ובדרום אפריקה (1981).
ב-1983 הפסיק תיאטרון אורנה פורת לתמוך בו ותיאטרון הבובות של אריק נסגר. ב-1987 שב התיאטרון לפעול במסגרת אודיטוריום דוהל בשכונת התקווה בתל אביב, כאשר הוא משלב פעילות אמנותית עם חינוך ילדי השכונה. במסגרת זו הועלו ההצגות: "פטר והזאב", "קרנבל החיות" ו"הזמיר של מלך סין".
בנוסף עסק סמית בעיצוב במה עבור התיאטרון העירוני חיפה, התיאטרון הקאמרי, להקת המחול בת שבע, ולהקת בת-דור.
בשנת 1994 זכה בפרס רוזנבלום לאמנויות הבמה מטעם עיריית תל אביב, על תרומתו הייחודית ורבת השנים בתחום תיאטרון הבובות.
סמית נפטר ממחלת הסרטן ב-2016, בגיל 76. ונטמן בבית העלמין "מנוחה נכונה" בבאר שבע. הותיר אח ואחות המתגוררים בחו"ל.
אחיו ואחותו תרמו את הבובות, חלקי התפאורה והחומרים הארכיוניים שהותיר סמית למרכז תיאטרון בובות חולון.
תקופת קופון

תלי הקבורה

קופון הם תלי קבורה שנבנו עבור השכבה השלטת בין המאה ה-3 למאה ה-7 ביפן. התלים מכילים היכלי קבורה מאבן וחלקם מוקפים בחפיר. יש שוני רב בין קופון אחד למשנהו, כשעגול ומרובע הן הצורות הנפוצות ביותר. צורה ייחודית היא צורת חור מנעול, בעל חזית מרובעת ועורף עגול. גודלם של הקופון נע בין מספר מטרים בודדים עד אורך של 400 מטרים. לרוב נקברו מסביב להיקף הקופון האניווה, פסלוני טרקוטה בעלי משמעות טקסית.
הקופון העתיק ביותר ביפן הוא ככל הנראה קופון הוקנויאמה השוכן במחוז נארה ומתוארך לסוף המאה ה-3. באותו אזור נבנו בנוסף מספר קופון בעלי צורת חור מנעול במאה ה-4, ומנהג זה התפשט במאה שלאחר מכן לכל רחבי יפן. עם זאת, במאה ה-6 נעלמו הקופון בעלי צורת חור המנעול, ככל הנראה בשל הרפורמות השלטוניות שבוצעו לצד הגעת הבודהיזם ליפן. הקופון הגדולים האחרונים שנבנו הם קופון אימשירוזוקה באוסקה שאורכו 190 מטרים וקופון איווטויאמה בפוקואוקה שאורכו 135 מטרים.

חצר יאמטו

קיימת מחלוקת בנוגע לזמן בו החלה תקופת שלטון יאמטו, אך ישנה הסכמה כללית ששליטי יאמטו החזיקו בשלטון עד המאה ה-4. למרות השלטון הכללי של הקבוצה האתנית של היאמטו, אוטונומיה מקומית נשמרה לאורך כל התקופה, ורק במאה ה-6 שלטה קבוצה האתנית של היאמטו באופן ישיר בכל החלק הדרומי של יפן.
הישות הפוליטית יאמטו הופיעה לראשונה במאה ה-5. היא הכילה מספר שבטים חזקים, כשבכל שבט עמד פטריארך שערך את כל הטקסים הדתיים לקאמי של השבט. בתוך השבטים הייתה מערכת מעמדות, והמשפחה ששלטה בחצר יאמטו הייתה העילית של מעמד האריסטוקרטיה. מנהיגים בולטים זכו לתוארי קאבאנה שעברו בירושה ושימשו שמות משפחה.
בסופו של דבר השתלט שבט יאמטו על שבטי הונשו וקיושו, ושם השבט הפך שם נרדף ליפן כולה. בהתבסס על הדגם הסיני, החלו בני יאמטו לפתח מערכת שלטון מרכזית והם ייסדו חצר קיסרית הנתמכת על מנהיגי שבטים הכפופים להם. מהגרים מסין ומקוריאה שהתיישבו ביפן נקראו טוֹראיג'ין והביאו עמם אלמנטים תרבותיים רבים מן היבשת. לפיכך, נהנו הטוראיג'ין מיחס מועדף מצד שלטונות יאמטו, ואף הקימו שבטים משלהם.

שפה

מכיוון שהיפנים, הסינים והקוריאנים כתבו את ההיסטוריה שלהם בכתב סיני, קשה לזהות את אופי הגייתן המקורי של המילים. אף על פי שכתב לא היה בשימוש בקרב היפנים הקדומים, יכולותיהם הספרותיות של המהגרים מהיבשת הרשימו את האליטה של החברה היפנית באותה עת.

האניווה

פרשים באותה העת לבשו שריון ונשאו חרבות וכלי נשק נוספים. זאת ניתן להסיק מפסלי ההאינווה שהקיפו ומילאו את תלי הקבורה של האליטה. להאניווה ניתנו צורות רבות כגון: סוסים, עופות, מניפות, דגים, בתים, כלי נשק, מגנים, שמשיות, כריות וצורות אדם.

לקראת תקופת אסוקה

את מקומה של תקופת קופון תפסה תקופת אסוקה באמצע המאה ה-6 עם הגעת הבודהיזם ליפן. הדת הוצגה רשמית ביפן בשנת 538, ושנה זו מסמלת את תחילת תקופת אסוקה. בתקופה זו גם אוחדה סין תחת שושלת סווי וההשפעה התרבותית של סין על יפן התרחבה מאוד.
אולבר

1993-1998

האלבום הראשון Bergtatt היה בסגנון פולק ובלק מטאל מסורתי, עם קטעים אקוסטיים ושירה משולבת. האלבום השני Kveldssanger היה אקוסטי לחלוטין, עשיר במנגינות פולק נורדיות מסורתיות ובשירה, במה שנחשב אז לגישה לא שגרתית לגבי להקה מן הז'אנר. הטקסטים של האלבום השלישי Nattens Madrigal, עסקו כולם בנושאים הקשורים לזאבים, אנשי-זאב (ליקנטרופיה) ומיני נושאים פנטזיים אחרים מהפולקלור הנורדי כגון טרולים, מוזיקלית האלבום מתאפיין בחזרה אל סגנון הבלאק מטאל הכבד, זניחת הכלים האקוסטיים ושימוש ברעש כאלמנט רקע דומיננטי. האלבום נחשב ליצירה הכבדה ביותר של הלהקה, וכאחד הכבדים והרועשים ביותר בסצנת המטאל בכללה עד היום.

1998-2007

בשנת 1998, באחד מן המהלכים הקיצוניים ביותר של הלהקה מאז ומעולם, אולבר הוציאה את האלבום Themes From William Blake's The Marriage Of Heaven And Hell וחדלה מלהיות להקת מטאל. שם האלבום עצמו, הבלתי "מטאלי" בעליל, רמז על כך שלא מדובר באותה הלהקה. ב-2000 יצא האלבום Perdition City, שכלל שילוב של אמביינט נסיוני, טריפ-הופ ואלקטרוניקה, והלהקה החלה לקחת את המוזיקה שלה לכיוון נסיוני, אלקטרוני יותר. לאחריו בא האלבום "Blood Inside" שלקח את הלהקה לגבולות האוונגרד. אלבום זה מורכב מצלילים שונים וייחודיים וכמעט שאין בו כלים חיים.
בשנת 2002 לקחה הלהקה עוד צעד מוזיקלי גדול בכך שהחלה לעבוד גם על הלחנה וביצוע פסקולים לסרטים נורווגיים, עוד כה ביצעה הלהקה אלבומים לשני סרטים 
בדצמבר 2007, יצא אוסף הוקרה בינלאומי ללהקה, האוסף המורכב משני דיסקים של להקות ואמנים שונים המבצעים קאברים לשירים ידועים של הלהקה מכל התקופות המוזיקליות שלהן. האוסף יצא באינטרנט כחינם להורדה, האלבום אמור לצאת באופן פיזי על תקליטורים באמצע שנת 2008.
באותה שנה, יצא האלבום האחרון לעת של הלהקה, בשם Shadows of the Sun (צללי השמש), האלבום ניכר באופי יותר אפל ומלנכולי מקודמיו ומכיל בנוסף לעריכה המוזיקלית האלקטרונית גם נוכחות של הרבה כלים חיים.
עלי ספר

עלי ספר : מחקרים בביבליוגרפיה ובתולדות הספר העברי המודפס והדיגיטלי הוא כתב עת מדעי העוסק בתולדות הדפוס העברי בביבליוגרפיה של הספר העברי בעבר והווה. כתב העת יוצא לאור באופן לא סדיר החל משנת 1975 על ידי המחלקה ללימודי מידע באוניברסיטת בר-אילן ובדפוס הוצאת אוניברסיטת בר-אילן. שפת כתב העת היא עברית ולכל גיליון נוספים גם תקצירים בשפה האנגלית.

היסטוריה

כתב העת החל לצאת לאור ב-1975 בעריכת ישראל מ' תא-שמע ובחסות המחלקה ללימודים ביבליוגרפיים ולספרנות (כיום המחלקה ללימודי מידע) ביוזמתם של יצחק דב גילת, ד“ר נעמי גולדפלד פוגלמן, שהייתה אז ראש המחלקה ללימודים ביבליוגרפיים ולספרנות, ותא-שמע. תחילה יצא כתב העת בתדירות של אחת ל-8 חודשים בממוצע עד לגיליון י' שיצא לאור ב-1981 והיה האחרון בעריכת תא-שמע, שעבר לאוניברסיטה העברית. ב-1984 התחדשה הוצאת כתב העת, הפעם בעריכת שלמה זלמן הבלין, שהתמנה באותה תקופה לראש המחלקה, והוציא לאור את כתב העת בתדירות נמוכה יותר עד גיליון י"ט שיצא לאור ב-2001. הוצאת כתב העת התחדשה ב-2008, הפעם בעריכת דב שוורץ וגילה פריבור, בתדירות ממוצעת של פחות משנתיים. העורכים החדשים שינו את כותרת המשנה של כתב העת מ"כתב-עת לביבליוגרפיה ולחקר הספר העברי" ל"מחקרים בביבליוגרפיה ובתולדות הספר העברי המודפס והדיגיטלי" וזאת "במטרה לחשוף את החוקר גם לאמצעים הדיגיטליים העומדים לרשותו".
מרבית גליונות כתב העת עוסקים בנושאים מגוונים, אך כמה מהגליונות הוקדשו לנושא או תחום מיוחד: גיליון י"ג (1986) עסק כולו בתשובות רב האי גאון ונכתב בידי צבי גרונר, גיליון כ"ד-כ"ה (2015) זכה לשם "מישן לחדש בספר העברי : ספר זיכרון ליהושע ברזילי" וגיליון כ"ו-כ"ז (2017) כונה "בנתיבי הספר : מספר יצירה ועד לכתבי הרב יוסף דב סולובייצ'יק" והכיל מדור מיוחד שעסק בכתבי הרב יוסף דוב סולובייצ'יק מבוסטון שיצאו לאחר פטירתו.
גליונות כתב העת זמינים למנויים באמצעות אתר JSTOR.
דנטופוביה

דנטופוביה (הידועה גם כאודונטופוביה, פחד מרופאי שיניים, או חרדה דנטלית) היא פוביה המתוארת באופן קלאסי כפחד מוגזם ולא רציונלי מרופאי שיניים ומטיפולים במסגרת רפואת שיניים. קיימת מחלוקת האם ניתן להגדיר דנטופוביה כלא רציונלית, שכן היא נגרמת לרוב בשל חוויות עבר שליליות. בנוסף לכך, כנראה שיש מספר סוגי משנה של דנטופוביה, שעד היום לא הוגדרו וקוטלגו כראוי. כך לדוגמה ניתן להבחין בין הפחד מרופאי שיניים, לפחד מטיפולים רפואיים בשיניים, לפחד ממחטים, ולדנטופוביה שנגרמה מהתעללות קודמת, שייתכן שאינה קשורה. לא ניתן להתייחס לכל המקרים כלא-רציונליים.
הגדרה טובה יותר לדנטופוביה תהיה פחד קיצוני ומתמשך הגורם להימנעות הסובל ממנו מביקורים אצל רופא השיניים בכל מחיר, אולי מלבד כאשר בעיה פיזית הופכת לבלתי נסבלת. אפילו חשיבה על הליכה לרופא השיניים תגרום למצוקה פסיכולוגית ברורה, והפוביה עלולה לגרום לפגיעה בתפקוד החברתי. פעמים רבות נוצר אצל אנשים עם דנטופוביה "מעגל הימנעות", כשהם נמנעים מטיפולים אצל רופאי שיניים עד שנוצר מצב חירום שמחייב אותם להגיע לטיפול. בשלב זה בשל ההזנחה הטיפול יכול להיות מאוד לא נעים, דבר המגביר את הפחד וההימנעות מטיפולים אצל רופאי שיניים.

שכיחות דנטופוביה

לפי הערכות שונות השכיחות של פחד מרופא שיניים בדרגה כלשהי בארצות הברית עומד על כ-75% מהאוכלוסייה. אצל 5%-10% עוצמת הפחד היא ברמה של פוביה, כלומר, פחד כה עז שהוא מוביל להימנעות מטיפולים כמעט בכל מחיר. השכיחות של דנטופוביה גבוהה יותר אצל נשים מגברים ואצל צעירים ממבוגרים, כשבין 5.7%-19% מהילדים סובלים מדנטופוביה. עוצמת הפחד שונה בהתאם לטיפול, כשטיפולים כירורגיים למשל מעוררים פחד רב יותר מטיפולים פשוטים כמו ניקוי שיניים.

ניסיון ישיר

חוויה אישית היא הגורם הנפוץ ביותר לפיתוח פחדים מרופאי שיניים. רוב האנשים מדווחים כי הפחד מרופאי שיניים החל לאחר חוויה טראומתית, כואבת או לא נעימה אצל רופא שיניים. עם זאת, אין די בטיב החוויה והתנהלות רופא השיניים היא גורם חשוב. רופאים שנתפסו כלא אישיים, לא אכפתיים או קרים עוררו פחד גבוה יותר מרופאי שיניים אצל סטודנטים, אף בהיעדר חוויה מכאיבה, בעוד שאחרים שחוו חוויה מכאיבה לא פיתחו פחד מרופאי שיניים אם חוו את הרופא כאכפתי וחם.

טיפול בדנטופוביה

טיפול בפחד מרופאי שיניים כולל טיפול קוגניטיבי התנהגותי ואמצעים פרמקולוגיים כמו כדורים להפחתת חרדה או גז צחוק. מטרת הטיפול היא לספק לאנשים עם דנטופוביה כלים לנהל את הפוביה על מנת שיוכלו ללכת לטיפולים דנטאליים באופן קבוע עם מינימום חרדה. טיפול קוגניטיבי התנהגותי כולל ידע על טיפולי שיניים, המסייע להפחתת תחושת חוסר האונים והחרדה הנלווית וטכניקות התנהגותיות המאפשרות לשאת את החרדה ולהפחית את הכאב. דוגמאות לטכניקות התנהגותיות הן הרפיית שרירים המאפשרת למטופל להרגיע עצמו וחשיפה הדרגתית המאפשרת להתרגל למצב כך שרמת החרדה פוחתת. טיפול קוגניטיבי התנהגותי המבוסס על חשיפה הדרגתית נמצא יעיל לטיפול בדנטלפוביה אצל מבוגרים, ומחקרים על טיפול קוגניטיבי התנהגותי בילדים ונוער מצאו כי טיפול זה יעיל בהפרעות חרדה כמו פוביות פשוטות.
גם לשינוי החוויה אצל רופא השיניים תפקיד חשוב בהפחתת הפחד. שליטה רבה יותר על המצב והבנה והקשבה של רופא השיניים דורגו כגורמים חושבים בהתגברות על הקושי אצל אנשים עם דנטופוביה שעברו טיפול קוגניטיבי התנהגותי בפחד ולאו דווקא ההתערבויות שנעשו בטיפול. גם שינויים בסביבה כמו העלמת ריחות הקשורים בדרך כלל למרפאת שיניים, החלפת החלוקים המסורתיים בבגדים אחרים ומוזיקת רקע מסייעים להפחתת הפחד כיוון שכך מופחתים גירויים הקשורים אצל האדם לפחד ומפעילים אותו עוד לפני שהטיפול החל.
מסכת תמיד

מַסֶּכֶת תָּמִיד היא המסכת התשיעית בסדר קדשים, הסדר החמישי במשנה ובתלמוד. במסכת יש שבעה פרקים, שעוסקים בתיאור הקרבת קורבן התמיד של שחר, ושאר עבודות הבוקר במקדש והנהגת הכהנים מזמן עלות השחר ועד סוף הקרבת קורבן התמיד.

בגמרא

מסכת זו היא הקצרה ביותר מהמסכתות שיש עליהן תלמוד בבלי (7 דפים) (קיים רק על שלושה פרקים), ומסיבה זו צורפה בדפוסים למסכת מעילה. בשל כך המסכת אינה פותחת בדף ב' אלא בדף כ"ה (עמוד ב') ומסתיימת בדף ל"ב, מדף ל"ב עד דף ל"ג צורפו שלושת הפרקים האחרונים של המסכת הכוללים רק משנה.

מפרשי המסכת בגמרא

הפירוש על מסכת תמיד אינו פירוש רש"י אלא פירוש של אחד מבעלי התוספות, ר"י בן ברוך. כמו כן פירשו מסכת זו: (מובאים על הדף) הרא"ש, רבנו גרשום והראב"ד.

מיקומה של המסכת בסדר קדשים

לפי הקדמתו של הרמב"ם למשנה, הטעם שמסכת זו סודרה אחר מסכת מעילה הוא "שאין בה דיבור לא על דרך חכמה, ולא על איסור ועל היתר, אלא סיפור, שהוא אומר היאך היו מקריבין התמיד, כדי לעשות כן תמיד".
Visages de femmes

תוכן

הסרט הוא דרמה קומית, המתארת את התפקידים המשתנים של נשים במערב אפריקה. 
הסרט פותח עם פסטיבל שבו מקהלת נשים שרה ורוקדת. מתוך נוף זה, נרקמים שני סיפורים שונים.
בסיפור הראשון, בכפר, לפאנטה יש בעל קנאי. אחרי שהוא מאיים עליה, היא מתחילה ללמוד קראטה כדי שתוכל לדבר עם גברים בשפה שלהם: כוח.
בסיפור השני, בעיר, גברת קונגאס סוחרת בדגים מלוחים. אך כשהיא רוצה לשפר את מצבה, ולזנוח את העסק המבוסס על שיטת החליפין ולפתוח מסעדה, היא נתקלת רק בחומות וסירוב, בין היתר מפקיד ההלוואות בבנק. לעומת זאת, כשבנותיה ניגשות לבנק ו"עושות לו עיניים", ההלוואה לא מאחרת לבוא. אחרי שגב' קונגאס פותחת את המסעדה, מגיעים קרובי משפחה מקרוב ומרחוק, וכולם משבחים את בעלה העצלן, ומצפים לקבל אוכל, כסף, וסיוע אחר.
הסרט הוא פוליטי, ובעל סגנון הרפתקני. הוא חוקר את הקשרים בין פמיניזם, כלכלה, ומסורת באפריקה המודרנית, ומצביע על הדפוסים הפטריארכליים שגם נשים, באופן אירוני, מאמצות בחברה פטריארכלית.
רולף (כלב)

רולף (מת בשנת 1919) היה כלב מגזע איירדייל טרייר, עליו נאמר שהיה מסוגל לבצע חישובים מתמטיים ולתקשר עם בני אדם ברמה אינטליגנטית גבוהה.

תיאור

לטענת בעליה של רולף, פאולה מוקל ממנהיים גרמניה, הכלב יכל לתקשר על ידי ביצוע טפיחות שונות בטלפו שייצגו אותיות. טפיחות מרובות ייצגו אותיות פחות שכיחות בשפה. לפי דבריה של מוקל, כלבה היה משורר, אוהב ספרים ו"דובר" מספר שפות. בספר ביוגרפיה שכתבה על רולף היא התעקשה שהכלב חשב על בעיות פילוסופיות ותאולוגיות עמוקות. ספרה וסיפוריה על רולף נפוצו ברחבי גרמניה ומשכו את תשומת לבם של המתעניינים בפסיכולוגיה של בעלי חיים. אחד מהם היה ד"ר קארל קראל, שהאמין שלמספר בעלי חיים, דוגמת סוסים וכלבים, ישנה אינטליגנציה גבוהה כשל בני אדם ובעזרת אילוף נכון יוכלו להציג ולממש את הפוטנציאל הטמון בהם. מספר חוקרי חיות וביניהם מלומדים ביקרו בביתה של מוקל, דוגמת פרופסור ה.א. זייגלר מאוניברסיטת שטוטגרט שהתרשם מיכולותיו. חוקרים אחרים טענו שהכלב מגיב לסימנים לא-רצוניים בגופו של השואל. לפי כתבה שעסקה בסיפורו של רולף ושפורסמה במגזין "פסיכולוגיה היום", המחקרים על רולף הובילו את הנאצים לפתח תוכנית סודית לאילוף כלבים נבונים "מדברים".
חיבוט ערבה

חיבוט ערבה הוא מנהג המתקיים בהושענא רבא, היום האחרון של חג הסוכות, כזכר למצוות ערבה במקדש. נהוג לאגוד את ענפי הערבה ובסיום התפילה של הושענא רבא לחבוט את הערבות ברצפה. מאחר שנטילת ערבה היא מנהג נביאים מאוחר, לא נתקנה לה ברכה.

מקור המנהג

על פי המשנה במסכת סוכה, נטילת לולב בחג הסוכות הייתה נהוגה הן בבית מקדש והן מחוצה לו, אולם נטילת ערבה הייתה נהוגה במקדש בלבד. במשנה, מסכת סוכה, פרק ד', משנה ה' היא נקראת מצוות ערבה.
בבית המקדש היו זוקפים עץ ערבה גדול בכל אחת מארבע קרנות המזבח החיצון ותוקעים ומריעים, כפי שכותב הרמב"ם:
כיצד הייתה מצותה, בכל יום ויום משבעת הימים היו מביאין מורביות של ערבה, וזוקפין אותן על צדדי המזבח, וראשיהן כפופין על גבי המזבח; ובעת שהיו מביאין אותה וסודרין אותה, תוקעין ומריעין ותוקעין...

וערבה זו, הואיל ואינה בפירוש בתורה אין נוטלין אותה כל שבעת ימי החג זכר למקדש, אלא ביום השביעי בלבד הוא שנוטלין אותה בזמן הזה; כיצד עושה, לוקח בד אחד או בדין הרבה, חוץ מערבה שבלולב, וחובט בה על הקרקע או על הכלי פעמיים או שלוש, בלא ברכה - שדבר זה מנהג נביאים הוא.
— הלכות סוכה ולולב, פ"ז, הלכות כ'-כ"א

קיום המנהג

מבחינת ההלכה, די בענף אחד עם עלה אחד לטובת חיבוט הערבה, אולם בשל הרצון להדר במצווה היו שכתבו שיש לקחת לפחות שלושה ענפים. המנהג הנפוץ כיום, בהשפעת דברי האר"י הוא לחבוט חמישה ענפים חמש פעמים. את הערבות אוגדים בקשר ובסיום התפילה של הושענא רבא, מבצעים את חיבוט הערבה.
מאחר שנטילת ערבה היא מנהג נביאים מאוחר, לא נתקנה לה ברכה. עם זאת, ישנם נוסחים של בקשות ותפילות הנאמרות לפני ואחרי חיבוט הערבה. במהלך החיבוט יש הנוהגים לומר את המשפט הארמי "חביט חביט ולא בריך", שמוזכר בגמרא, המשמש כתזכורת לכך שיש לחבוט ללא ברכה.
את הענפים שנותרים לאחר החיבוט נהגו לשמור כסגולה ולהשתמש בהם לתשמיש מצווה, כגון חומר בעירה לאפיית המצות בפסח, בדומה לנעשה עם שאר המינים (אתרוג למרקחת או סגולה ללידה קלה; לולב לביעור חמץ או סגולה נגד גנבים והדס להריח בהבדלה במוצאי שבת).
זאדאר

היסטוריה

קיימות עדויות על התיישבות מוקדמת של העיר, על ידי ליבורנים. העיר ידעה שלטונות שונים במהלך ההיסטוריה: בתקופת האימפריה הביזנטית הייתה זאדאר בירת מחוז דאלמטיה. למרות היותה עיר נוצרית-ביזנטית, היא הותקפה במסגרת מסע הצלב הרביעי. ב-10 בנובמבר 1202 אף הוטל עליה מצור על ידי הלוחמים הוונציאנים. העיר נבזזה על מנת לממן את מסע הצלב. ב-18 בפברואר 1358 נחתם בעיר הסכם שלום, הסכם זאדאר, בין רפובליקת ונציה לבין הונגריה בשליטת המלך לאיוש הראשון, ששם קץ ליריבות בין הצדדים ואיפשר את פריחתה של הרפובליקה של רגוזה. ב-6 בדצמבר 1813 נכבשו "הפרובינציות הצרפתיות של איליריה" על ידי האימפריה האוסטרו-הונגרית וזאדאר הפכה לחלק מאימפריה זו. 
במהלך המאה ה-20 עברה מספר פעמים בין שלטון איטלקי ויוגוסלבי: במסגרת ברית לונדון הייתה אמורה העיר לעבור ולהיות עם תום מלחמת העולם הראשונה חלק מאיטליה. עם זאת, הוסכם שנית במסגרת חוזה סן-ז'רמן (1919). ב-1920, במסגרת הסכם רפאלו, עברה לידיים איטלקיות, אך ההסכם בוטל ב-1924 והיא חזרה לידי ממלכת יוגוסלביה. לאחר מלחמת העולם השנייה, במסגרת חוזה פריז, הפכה לחלק מיוגוסלביה (ולאחר התפרקות יוגוסלביה - לחלק מקרואטיה).

ספורט

מועדון הכדורסל ק.ק זאדאר נחשב לאחד המובילים באזורי יוגוסלביה לשעבר ומשתתף בליגה האדריאטית. בעיר פועל גם מועדון כדורגל בשם נ.ק. זאדאר ומועדון כדורסל נוסף בשם בוריק זאדאר.

הקהילה היהודית

תיעוד לנוכחות סוחרים, רופאים ובנקאיים יהודים בעיר קיימת החל מהמאה ה-14. במהלך המאה ה-16 תועדה במקום קהילה מאורגנת. בסוף המאה ה-19 היו בזאדאר אירועים אנטישמיים ומספר בני הקהילה הלך ופחת עד להפסקת הפעילות הקהילתית. ב-1910 התגוררו בעיר 55 יהודים וב-1938 מנתה הקהילה 49 נפשות.
שירונט

חיפוש בתוך האתר

החיפוש בשירונט נגיש ובולט בעמוד הפתיחה, ואפשר לחפש בו שיר לפי שם השיר, שם האמן או הלהקה המבצעת, לפי המחבר, המלחין ולפי מילים מתוך השיר. כמו כן, יש אפשרות לחפש לפי נושא השיר או לפי האינדקס (שמשייך את השיר לשירי להקות צבאיות, שירים לגיל הרך, שירי פסטיגלים ופסטיבלים וכדומה) לא בתוך פעילות החיפוש המוגדרת של שירונט.
דני ברום

פרופ' דני ברום (נולד ב-19 בינואר 1955 בהולנד) הוא פסיכולוג ישראלי, מרצה לפסיכולוגיה בבית הספר לעבודה סוציאלית באוניברסיטה העברית בירושלים והמנהל המייסד של המרכז הישראלי לטיפול בפסיכוטראומה.

ביוגרפיה

ברום נולד בכפר קטן בהולנד, כחמישה קילומטרים מהעיר הילברסום. ב-1976 סיים תואר ראשון בפסיכולוגיה באוניברסיטת אוטרכט וב-1979 השלים תואר שני בפסיכולוגיה קלינית באותה האוניברסיטה. בשנה זו התמחה אצל פרופסור ברוטן (Brutten) בטיפול התנהגותי בלוקים בגמגום, באוניברסיטת דרום אילינוי. בשנים 1981–1983 השתלם בפסיכותרפיה במכון לפסיכותרפיה רפואית באוטרכט. ב-1984 השתלם בהיפנותרפיה במכון האזורי לבריאות הנפש (the Regional Institute for mental health) באמסטרדם וב-1986 קיבל את הדוקטורט בפסיכולוגיה מאוניברסיטת אמסטרדם. בפברואר 1988 עלה לישראל.
ברום הוא המנהל המייסד של המרכז הישראלי לטיפול בפסיכוטראומה, בבית חולים הרצוג שבירושלים. בין היתר הוא מנהל במרכז את הצוות הקליני ואת הסגל המנהלי ומלמד קורסים בפסיכותרפיה המתמקדת בטיפול בהפרעת דחק פוסט-טראומטית פשוטות ומורכבות. בתפקידו זה תרם ממומחיותו לתחומי החינוך, החוסן הנפשי, ובריאות הנפש, לצורך שיפור עמידות החברה הישראלית בהתמודדות מול איום הטרור הפלסטיני המתמשך. בין עבודותיו ניתן למנות פיקוח על מחקר אקדמי בנושא שכיחות הפרעת דחק פוסט טראומטית בקרב לוחמים בצבא ההגנה לישראל.
ברום הוא היוזם והיו"ר לשעבר של הקואליציה הישראלית לטראומה, ובשנים 1994–2000 כיהן כמנהל המחקר של ארגון עמך. בנוסף, משמש כיו"ר ועדת הערר ההולנדית של הרשות לפיצוי ניצולי השואה בישראל. בשנים 1989–1999 שימש כמנהל המדעי של מכון לטנר לחקר הפסיכיאטריה החברתית והפסיכותרפיה בבית החולים הרצוג, ובשנים 1985–1988 כיהן כמנהל המכון ההולנדי בפסיכוטראומה, שהיה בין מקימיו.
ברום פרסם עשרות מאמרים בכתבי עת מדעיים, ביניהם המחקר המבוקר הראשון בעולם על יעילותה של פסיכותרפיה קצרת מועד לטיפול בפוסט טראומה, מחקר שפורסם בשנת 1989. בנוסף פרסם ברום שישה ספרים.
ב-1990 זכה ברום בפרס האקדמיה ההולנדית למדעים.
ב-2005 העביר ברום תדרוך לקונגרס של ארצות הברית בנושא השפעות טרור וטראומה. התדרוך התקיים בחסותה של הילרי רודהם קלינטון.
ברום דובר הולנדית, אנגלית ועברית. הוא נשוי ואב לארבעה.
אפקט לזרוס

אפקט לזרוס הוא שמה של תופעה הנצפית במדעי הפלאונטולוגיה, ובה נמצא מאובן השייך לתקופה המאוחרת לתקופה שידוע שבה נכחד לכאורה. התופעה נקראת על שם לזרוס מהברית החדשה שחזר לתחייה לאחר מותו.
נהוג להבחין בבחינת המאובנים בין אפקט לזרוס לבין מצב שבו המאובן המאוחר רק דומה לקודמו אך אינו זהה לו, שכן אז יכול להיות שהוא התפתחות אבולוציונית חדשה. מין שמזוהה כעוקב לכאורה אחרי מין שנכחד, נקרא מין לזרוס, וגם כיום קיימים מינים רבים כאלו.
בין ההסברים המוצעים לתופעה, קיים הסבר הטוען כי ההכחדה שקדמה למאובן שנמצא, לא הייתה מלאה אלא הכחידה את רוב הפרטים, ומיעוטם נשאר שנים אחר כך, עד שנכחד אף הוא בתהליך ארוך יותר. הסבר נוסף המוצע הוא, שאכן המאובן נכחד בפרק הזמן שהיה ידוע מלכתחילה, אלא שתנועות טקטוניות הזיזו את שכבתו אל מקום שאינו באמת "שייך" לו.