עוולת הרשלנות

מהי רשלנות

במסגרת עוולת הרשלנות הנזיקית, על מנת לזכות בפיצוי נדרש, בין היתר, להראות כי הופר סטנדרט התנהגות מסוים. את הפרתו של סטנדרט התנהגות זה, אשר כל פרט בחברה נדרש לקיימו, נהוג לכנות "רשלנות". אם לא הופר סטנדרט ההתנהגות הנדרש על פי מבחני העוולה, או במילים אחרות המזיק אינו רשלן, לא יהיה המזיק חייב בפיצוי. כאשר הניזוק התרשל אף הוא, יופחתו פיצוייו בהתחשב באשם התורם שניתן לייחס לו. נבהיר זאת באמצעות דוגמה: נניח שמיקי נהג ברכבו במהירות המותרת, עם בלמים תקינים, אולם בגלל כתם שמן לא צפוי על הכביש אירעה תאונה. האם בהכרח נאמר שמיקי רשלן? כעת נניח שמיקי נהג עם בלמים בלתי-תקינים, ובמהירות גבוהה מהמותר. האם כעת תשתנה התשובה? בלשון פשוטה, ניתן לנסח את מהותה של עוולת הרשלנות כהנחיה לפרטים בחברה "נהגו כהלכה!".
במילים אחרות, עוולת הרשלנות דורשת מהפרטים שלא להפר את סטנדרט ההתנהגות הנדרש מהם. אולם כיצד נקבע אותו סטנדרט? הסטנדרט נקבע על ידי השוואת התנהגותו של המזיק להתנהגותה של דמות היפותטית, אשר נקראת "האדם הסביר". האדם הסביר מייצג לכאורה כל פרט ופרט בחברה. לכן, בבואו לבחון האם הופר סטנדרט ההתנהגות, כלומר האם המזיק רשלן, יבחן תחילה בית-המשפט כיצד היה נוהג האדם הסביר בנסיבות העניין. אם האדם הסביר היה נוהג כפי שנהג המזיק, הרי שלא תוטל על המזיק אחריות. אולם אם האדם הסביר היה נוקט בדרך פעולה אחרת מזו שבה נקט המזיק, נאמר שהמזיק רשלן. אם נחזור לדוגמה, ניתן לומר כי האדם הסביר בנסיבות העניין היה נוהג במהירות המותרת, עם בלמים תקינים. אם מיקי נהג כך, הרי שאינו רשלן, אולם אם נהג במהירות גבוהה מהמותר, עם בלמים לא תקינים, נאמר שהוא רשלן. את תהליך הבדיקה מבצע בית-המשפט בדיעבד, לאחר שאירע הנזק, ואילו הפרט מפעיל את שיקול דעתו מלכתחילה, לפני שאירע הנזק.
בחוק הישראלי מעוגנת עוולת הרשלנות בסעיף 35 לפקודת הנזיקין, בזו הלשון:
"עשה אדם מעשה שאדם סביר ונבון לא היה עושה באותן נסיבות, או לא עשה מעשה שאדם סביר ונבון היה עושה באותן נסיבות, או שבמשלח יד פלוני לא השתמש במיומנות, או לא נקט מידת זהירות, שאדם סביר ונבון וכשיר לפעול באותו משלח יד היה משתמש או נוקט באותן נסיבות - הרי זו התרשלות; ואם התרשל כאמור ביחס לאדם אחר, שלגביו יש לו באותן נסיבות חובה שלא לנהוג כפי שנהג, הרי זו רשלנות, והגורם ברשלנותו נזק לזולתו עושה עוולה."
כפי שעולה מלשון החוק, ההסדר המשפטי המטיל אחריות בגין רשלנות מנוסח באופן רחב, בצורת עקרון, ולא ככלל חד. הניסוח הכללי של צורת התנהגות ראויה זו, "הסבירה", נועד לאפשר להתאים את הקביעה מהי ההתנהגות הרצויה לנסיבות הקונקרטיות, היות שלא ניתן להגדיר מראש, ביחס לכל מקרה ומקרה, מהי רמת הזהירות הנאותה, הרי מספר המקרים במציאות הוא אינסופי. במילים אחרות, הדין קובע "נוסחה" לפיה נדרשים הפרטים לנהוג. תפקידו של בית-המשפט, ותפקידם של הפרטים, להציב ב"נוסחה" ערכים משתנים, בהתאם לנסיבות הקונקרטיות. החוק אמנם אינו מעניק לבית-המשפט אמת מידה ברורה להכרעה אילו פרמטרים יש להציב במשוואה, אולם השימוש בלשון "האדם הסביר" מרמז על-כך שיש לשקף בבחירת הפרמטרים במשוואה את העדפותיהם של הפרטים בחברה. לכן, הקביעה מהי ההתנהגות הסבירה מבוססת על העדפת המקובל והרצוי על ידי החברה בכללותה. כפי שיפורט בהמשך, הפסיקה הוסיפה ופירטה את הפרמטרים המוצבים במשוואה, אותה כינתה בשם "נוסחת הנד", על-שם לרנד הנד, השופט האמריקאי שטבע את השימוש בה בפסק הדין U.S. v. Carroll Towing.

משטר האחריות של עוולת הרשלנות

בנוסף להפרת סטנדרט ההתנהגות, דורשת עוולת הרשלנות את קיומם של קריטריונים נוספים, המכונים יסודות העוולה, אשר יפורטו להלן. אולם, עוולת הרשלנות אינה דורשת כי פעולתו של המזיק נעשתה בכוונה לגרום נזק. גם אם המזיק לא התכוון להרע לאיש, די בכך שהופר סטנדרט ההתנהגות המקובל בחברה. לכן מכונה עוולת הרשלנות עוולה של "אשמה חברתית". בדיני נזיקין נהוג לכנות את דרישת העוולה ביחס למצבו הנפשי של המזיק "משטר אחריות", ועל-כן נהוג לומר כי עוולת הרשלנות היא בעלת משטר אחריות של אשמה חברתית. לדוגמה: אין חשיבות לשאלה האם התכוון מיקי לגרום לתאונה או לאו. די בכך שנהג מעל המהירות המותרת וללא בלמים תקינים, כדי לומר שיש לו "אשמה חברתית", המצדיקה הטלת אחריות במסגרת עוולת הרשלנות.

ההבחנה בין חובת זהירות מושגית לחובת זהירות קונקרטית

בבחינת חובת הזהירות נוהגת הפסיקה לפצל בין חובת זהירות מושגית לחובת זהירות קונקרטית. חובת הזהירות המושגית, תבחן האם ככלל בין סוג המזיקים, אליו משתייך המזיק, לבין סוג הניזוקים, אליו משתייך הניזוק, קיימים יחסים המצדיקים קיומה של חובת זהירות. בפסק-דין לורנס, מונה השופט לוין מספר חובות זהירות מושגיות שקבעה ההלכה הפסוקה, ביניהן: חובת נהג כלפי הולך רגל וכלפי הנוסעים ברכבו, חובת מעביד לעובדיו, חובת רופא לחולה, חובת מורה לתלמיד, חובת מקבל נשק למוסר נשק, חובת המפקיר חפץ מסוכן לנפגע ממנו וחובת המשאיר כלי נשק במחסן שקל לחדור אליו כלפי העלול להיפגע. ההחלטה השיפוטית בדבר קיומה של חובת זהירות מושגית היא קביעה נורמטיבית, המהווה תוצאה של שקלול ואיזון בין אינטרסים, ערכים ושיקולים משפטיים מגוונים. אם קיימת חובת זהירות מושגית, תיבדק גם חובת הזהירות הקונקרטית, אשר תיבחן האם במצב הספציפי הנדון אכן מתקיימת החובה המושגית שהוגדרה קודם לכן. למשל, גם אם קיימת חובת זהירות מושגית בין מורה לתלמידו, ייתכן ובמקרה הספציפי, בשל העובדה שהמורה לא נכח כלל באותו השבוע בבית-הספר, לא תקום לו חובת זהירות קונקרטית. הדרישה לקיום שתי חובות הזהירות היא מצטברת, ורק אם מתקיימת חובת הזהירות קונקרטית וחובת הזהירות המושגית כאחת, יוכל הניזוק להוכיח רשלנות המזיק. כלפי הפיצול בחובת הזהירות הופנתה ביקורת, הן בפסיקה, בפסק-דין מרצלי, והן בכתיבה האקדמית, מפי פרופ' אריאל פורת: ראשית, מטעמי מדיניות, לרוב מטיל בית-המשפט חובה מושגית בכל מקרה, וכך הופך אותה לאות מתה. שנית, בית-המשפט מתבלבל לא פעם ועורך בחובה הקונקרטית בדיקה הדומה למבחני ההתרשלות. עקב כך נוטים שופטים להתעלם מבדיקת יסוד ההתרשלות כשלעצמו.

סוגי נזקים

ניתן להבחין בין נזקים שונים בשלוש צורות עיקריות:
(א) נזק מוחשי (שהוא נזק פיזי לגוף או לרכוש, למשל פציעה או שריפת מכונית) מול נזק לא מוחשי (שמאופיין בהיעדר פגיעה פיזית, למשל במקרה של פגיעה בשמו הטוב של אדם), (ב) נזקי גוף (הן נזקים פיזיים כגון פציעות והן נזקים נפשיים כגון דיכאון) מול נזקי רכוש, (ג) נזקים ממוניים (קרי, נזקים בעלי ערך כלכלי מובהק. במקרה של נזקי גוף ממוניים, מדובר למשל על הוצאות רפואיות או על אובדן יכולת השתכרות עתידית בגין נכות) מול נזקים לא ממוניים (קרי, נזקים שהמאפיין העיקרי שלהם אינו כלכלי. במקרה של נזקי גוף לא ממוניים מדובר על כאב, סבל וקיצור תוחלת חיים).

חשיבות עוולת הרשלנות ושכיחותה

עוולת הרשלנות היא העוולה הנזיקית הנפוצה ביותר כיום במשפט הישראלי, כפי שציין השופט ברק בפסק-הדין בעניין גורדון. אחד הגורמים להיותה של עוולת הרשלנות פופולרית כל-כך, הוא גמישות העוולה והיקפה. זאת היות שככל שהעוולה גמישה יותר ובעלת תחולה רחבה יותר, כך היא מסוגלת להכיל מספר רב יותר של אירועים ומקרים עובדתיים. כתוצאה מכך היא הופכת לשימושית יותר, ובאופן טבעי עולה תדירות השימוש בה במערכת המשפט. כפי שיובהר להלן, גמישות עוולת הרשלנות, ותחולתה הרחבה במשפט הישראלי, הם תולדה של האופן בו הפסיקה פירשה את העוולה במשך השנים. בנוסף להיות העוולה פופולרית במיוחד, נודעת לה חשיבות עיונית ומשפטית רבה, שכן לפי הצהרת הפסיקה והספרות האקדמית, היא המנוע המרכזי התורם להתפתחות דיני הנזיקין, ומשמשת כמכשיר העיקרי להרחבת תחולת דיני הנזיקין במשפט הישראלי. חשיבותה של העוולה אף זיכתה אותה בכינוי "מלכת העוולות" מפי השופט ברק בפסק-הדין בעניין גורדון. על אף שבמרוצת השנים נוספה על פקודת הנזיקין חקיקה ספציפית המסדירה את ההסדרים הנזיקיים בתחומים שונים, כגון תאונות דרכים ואחריות למוצרים פגומים, לא נפגעה בכורתה של עוולת הרשלנות.

השתלשלות היסטורית וגבולות העוולה לאור הפסיקה

עוולת הרשלנות הופיעה לראשונה במסורת הדין הבריטי, באמצע המאה ה-18. עד אז, דיני הנזיקין האנגלים עסקו רק בעוולות הדורשות יסוד נפשי של כוונה, בעוד שעוולת הרשלנות כאמור אינה דורשת שהמזיק התכוון לגרום נזק. התחום הראשון שהתפתחה בו עוולת הרשלנות היה רשלנות של בעלי מקצוע, כגון נפחים וסנדלרים. כיום, עוולת הרשלנות חלה על כל פרט בחברה, וכמעט בכל תחום. כך למשל, בפרשת גורדון, קבע השופט ברק, כי רשימת המצבים עליה משתרעת עוולת הרשלנות לעולם אינה סגורה: היא נקבעת בהתאם לתחושת הצדק והמוסר החברתי, וצורכי החברה המשתנים. משמעותה של הלכה זו, ומכאן גם חשיבותה, היא שעוולת הרשלנות עשויה לחול על אין-ספור סיטואציות עובדתיות, בהתאם לשיקול דעתו של בית-המשפט, ובכך היא מעניקה לבית-המשפט מרחב פעולה ניכר ביצירת והכוונת נורמות התנהגות הרצויה בחברה. אליבא דברק, גישה זו היא הכרחית אם מבקשים לשמור על חיוניותה של פקודת הנזיקין, שכן לולא גמישות זו לא תוכל הפקודה להתמודד עם הבעיות החדשות שמזמנת המציאות. רק על ידי יצירת עוולה גמישה ורחבה, ניתן יהיה להעניק הגנה ראויה למלוא האינטרסים המוגנים על ידי הפקודה.
אולם למרות הפירוש הגמיש שהפסיקה העניקה לעוולת הרשלנות, ישנה עדיין מחלוקת כיום סביב השאלה על אילו סוגי נזקים חלה העוולה. ישנם נזקים אשר לגביהם אין מחלוקת באשר לתחולת עוולת הרשלנות, כגון נזקי גוף. לדוגמה, אם טל חפרה בור במדרכה, ומאיה נפלה לתוכו ושברה את ידה, אין חולקים על-כך שמאיה זכאית לתבוע מאת טל פיצויים במסגרת עוולת הרשלנות. אולם ביחס לסוגי נזק אחרים, הפסיקה התחבטה במשך השנים בשאלת הכללתם במסגרת עוולת הרשלנות. הקביעה על אילו סוגי נזקים חלה העוולה, קובעת במידה רבה את גבולותיה של העוולה. גבולות אלו משמשים מעין "מסננת", או "בלם", מפני הרחבת יתר של האחריות ברשלנות, יחד עם יסוד חובת הזהירות. משמעות ה"בלם" היא כי לעיתים, גם אם מתקיימים כל יסודות העוולה, לא תוטל על המזיק אחריות במסגרת עוולת הרשלנות, אם הנזק אשר התרחש הוא כזה שהפסיקה אינה רוצה להכיר בו כבר פיצוי במסגרת עוולת הרשלנות.
כך למשל, באופן היסטורי הפסיקה לא הכירה בנזק הממוני הטהור - נזק כלכלי-כספי, שלא נוסף עליו נזק גוף או נזק פיזי כלשהו. הספרות האקדמית מציינת כי ההבחנה בין נזק ממוני לנזק לגוף מבוססת על השוני באינטרס הנפגע, כלומר פיצוי בגין נזק גוף נועד להגן על זכותו של אדם לשלמות הגוף, ואילו פיצוי בגין נזק ממוני מטרתו להגן על זכות הקניין של הפרט. למרות גישת הפסיקה בעבר, בשנים האחרונות חל שינוי במגמת הפסיקה, וישנה נטייה כיום להכיר בנזק ממוני טהור כבר פיצוי. החריג הראשון בו הכירה הפסיקה, היה בפסק-הדין ויינשטיין, שם קבע השופט אגרנט כי ניתן לפצות ניזוק בגין נזק ממוני טהור, במצב בו בעל מקצוע הציג כלפיו מצג שווא. זאת בתנאי שהמצג היה במהלך העסקים הרגיל ובתנאי שהניזוק הסתמך על המצג. אחריות דומה ליצירת מצג שווא הוטלה גם על המדינה בפסק-הדין בעניין אילנקו.

מאוחר יותר, ביהמ"ש נכון היה לקבל את טענת הנזק הממוני הטהור גם במצבים שאינם בגדר מצג שווא. כך למשל בפסק-הדין בעניין פז, השופט ריבלין הכיר בקיומו של נזק ממוני טהור בגין צמצום קהל הלקוחות של תחנת הדלק. תחום נוסף בו הכיר בית-המשפט הוא אחריות של בעלי מקצוע, כגון קבלנים, רופאים ועורכי-דין. בפסק-הדין בעניין רבינוביץ, עורך-הדין שלא העריך נכון את מס השבח שישולם על נכס מסוים בעת מכירתו, נקבע כרשלן. פרופ' ישראל גלעד סובר, כי מדובר בפסיקה מרחיקת לכת, שכן עורך-הדין היה גם חבר אישי של הלקוחה, והעצה שיעץ הייתה בגדר עצה חברית. יתרה מכך, במקרה הנדון סביר להניח שהלקוחה הייתה מוכרת את הנכס בלאו הכי, כך שנוצר קושי בהוכחת קשר סיבתי בין פעולת המזיק לנזק.

תחום מיוחד של נזקים ממוניים טהורים בו בית-המשפט היה נכון להכיר, הוא נזקים הנובעים מהליך משפטי. למשל, בפסק-הדין בעניין סחר-ים, בית-המשפט קיבל את תביעתו של ניזוק אשר תבע בגין נזק שנגרם לו עקב עיקול לא מוצדק שהוטל על סחורתו. מגמה זו הגיעה לשיא בפסק-הדין וינברג נ' אריאן. מדובר היה בקונה אשר רכש נכס במקרקעין, אולם לאחר הרכישה הסתבר שקונה אחר כבר רכש את הקרקע, כלומר מדובר היה בעסקה סותרת. לפי סעיף 9 לחוק המקרקעין, הקונה השני בזמן בעסקה סותרת אינו זכאי לקבל את הקניין בנכס, ללא קשר לשאלה האם רשם הקונה הראשון הערת-אזהרה או לאו. אולם בית-המשפט קבע שאם הקונה הראשון לא רשם הערת אזהרה על הנכס, רואים אותו כאילו התרשל, והקונה השני זכאי לכן לפיצוי כספי בעבור הנזק שנגרם לו כתוצאה מכניסתו לעסקה הסותרת. לדעת כמה חוקרים, קביעה זו מרחיקת לכת משום שהיא סותרת את ההסדר של חוק המקרקעין.
תחום נוסף של נזקים אשר באופן היסטורי הפסיקה לא הכירה בו כבר-פיצוי, הוא תחום הנזקים הבלתי-ממוניים הטהורים. הכוונה לנזקים אשר אינם ניתנים לכאורה לאומדן כספי, ואשר אינם מצטרפים לנזק גוף, או נזק ממוני ספציפי. לדוגמה, עגמת נפש, כאב וסבל. לרוב סוגי הנזק השונים משפיעים זה על זה ומקיימים ביניהם יחס של הדדיות. כך למשל, שריפתו של פורטרט משפחתי עתיק ויקר ערך גורמת לנזק ממוני, אולם בוודאי גורמת גם לעגמת נפש רבה, והשמצת סוחר עשויה לגרום בנוסף לעלבון גם לפגיעה משמעותית בהיקף המסחר. אולם, במקרים בהם הנזק שנגרם הוא בלתי-ממוני בלבד, הנזק קשה יותר להוכחה, ועל-כן באופן היסטורי הפסיקה נמנעה מלהכיר בו כנזק בר-פיצוי. נקודת המפנה במשפט הישראלי התרחשה בפסק-הדין גורדון, שם קבע לראשונה השופט ברק שניתן להכיר בנזק בלתי-ממוני טהור כבר-פיצוי. במשך השנים הפסיקה הכירה במספר מקרים בנזק בלתי ממוני שכזה. בפסק-הדין בעניין אבנעל, התקבלה תביעתה של חברת ייבוא נעלים כנגד רשות המכס, אשר נימקה את סירובה להעניק לחברת הנעלים מכסות ייבוא בנימוקים שקריים, ולא נתנה לחברה להשמיע טענתה כראוי. בפסק-הדין בעניין תנובה (פרשת הסיליקון בחלב), תבע צרכן את יצרנית החלב על תחושת הגועל החזקה שחש, כאשר הסתבר לו בדיעבד שבחלב ששתה הייתה כמות קטנה של סיליקון. היות שבית-המשפט קיבל את קביעות המומחים שסיליקון בחלב אינו מזיק לבריאות הצרכנים, לא היה מדובר בנזק גוף או נזק ממוני כלשהו, אלא בנזק בלתי-ממוני טהור בלבד. השופטת נאור קיבלה את טענת העותר כי תחושת גועל בדיעבד מצדיקה פיצוי במסגרת עוולת הרשלנות. יש הסוברים, כדוגמת פרופ' גלעד, שזהו המקרה מרחיק הלכת ביותר בפסיקה הישראלית ביחס לנזק בלתי-ממוני טהור.
עוד נדונה בפסיקה סוגיית האחריות במסגרת עוולת הרשלנות לנזקים עקיפים, המכונים גם "נזקי ריקושט". הכוונה לנזקים הנגרמים לא רק לניזוק הישיר, אלא גם לסובבים אותו או לפרטים אחרים באירוע. לרוב בית-המשפט מפגין עוינות כלפי תביעות מסוג זה, מחשש להצפת בתי המשפט והרתעת יתר. החריג לכך הוא תביעתם של התלויים בניזוק, כגון אלמנתו ויתומיו של נהרג בתאונת דרכים.

מבט ביקורתי

לעוולת הרשלנות כאמור ישנם שני מבנים אפשריים, הבאים לידי ביטוי בערבוביה בפסיקה. כך למשל, לעיתים נעשה שימוש במודל המשולש של עוולת הרשלנות, הכולל את יסודות ההתרשלות, חובת הזהירות והקשר הסיבתי. דוגמה לניתוח שכזה ניתן לראות בפסק-הדין בעניין מיימוני. אולם לעיתים נעשה שימוש במודל המרובע, המפצל בין חובות הזהירות השונות, כך שמתקבלים ארבעה יסודות שונים לעוולת הרשלנות: התרשלות, חובת זהירות מושגית, חובת זהירות קונקרטית והקשר הסיבתי. דוגמה לניתוח שכזה ניתן למצוא בפסק-הדין בעניין עמרם. בנוסף, כפי שטוען פרופסור אריאל פורת, לעיתים הפסיקה שוגה ביישום היסודות השונים, תוך שהיא מבלבלת ביניהם. כך למשל, פעמים נעשה ניתוח חובת הזהירות המושגית לפי הקריטריונים שפורטו לעיל, אולם לעיתים הפסיקה בוחנת במסגרת חובת הזהירות המושגית שיקולים השייכים למעשה לבחינת ההתרשלות. דוגמה לניתוח שגוי כזה ניתן למצוא בפסק-הדין בעניין מרצלי.
התוצאה המתקבלת היא חוסר אחידות ביישום מבנה העוולה. הקושי העיקרי בחוסר אחידות זה, הוא הבלבול ואי-הבהירות שהוא גורר עמו. במונחים של ניתוח כלכלי של המשפט אי הבהירות מביאה למעשה לבעיית מידע. כלומר, מזיק-בכוח אשר אינו יודע מתי עליו להימנע מהתנהגות מסוימת, או מאיזו התנהגות עליו להימנע, אינו יכול לכלכל את צעדיו בהתאם. לפי פרופ' גלעד, בדיני נזיקין בכלל, ובעיקר בעוולת הרשלנות המבוססת על הפרת סטנדרט התנהגות חברתי מסוים, בעיית המידע מטילה ספק ביכולת ההרתעה של העוולה. לחלופין ניתן לומר, כי גם אם ההרתעה לא מתבטלת לחלוטין, במקרים מסוימים העוולה מרתיעה באופן חלקי בלבד. פרופ' גרי שוורץ מכנה סיטואציה זו "הרתעה חלשה". כתוצאה מכך, רוב הזמן העוולה תחטיא את אחת ממטרותיה העיקריות: הכוונת ההתנהגות הפרטים בחברה. הבלבול במבנה העוולה לא מוביל בהכרח לתוצאה שונה של פסק-הדין. גם הביקורת האקדמית שהושמעה כלפי הניתוח של הפסיקה, בין היתר מפי פרופ' גלעד, לא מכוונת כלפי הכרעתו של בית-המשפט גרידא. הקושי נעוץ בעיקר במישור ההרתעתי.
ניתן להקשות ולשאול: האם בעיה זו אינה מתעוררת גם במצבים שבהם הפסיקה מרחיבה את גבולות עוולת הרשלנות, או למעשה בכל מקרה בו הפסיקה יוצרת הלכה חדשה? התשובה היא כי ודאי שכל חידוש הלכתי של הפסיקה יוצר בעיית מידע דומה לבעיה שהוצגה מעלה, ולכן לכאורה אין הבדל בין הרחבה גבולות עוולת הרשלנות לבין השימוש המבולבל ביסודות העוולה. אולם, ניתן לטעון כי השינוי בגבולות עוולת הרשלנות הוא בלתי נמנע לאור שינויים המתרחשים במרקם החיים, המחייבים התאמת העוולה לצורכי החיים המשתנים. טענה דומה העלה השופט ברק בפסק-הדין בעניין גורדון. אולם את אי-הסדר בניתוח יסודות עוולת הרשלנות בהחלט אפשר, ורצוי למנוע. יישום מסודר ועקבי של יסודות העוולה, בוודאי לא יפתור לחלוטין את בעיית המידע, אולם סביר שיצמצם אותה.
פתרון אפשרי אחד עשוי להיות בהבהרת הבלבול במבנה העוולה בחקיקה מפורשת. שינוי כזה צפוי להתקבל עם קבלת הצעת חוק דיני ממונות, אשר ניסוחו יבהיר יותר את אופן הניתוח הרצוי של יסודות העוולה.
פתרון נוסף הוא יתר ריסון עצמי של השופטים בכל הנוגע למבנה העוולה. בנוסף ינחה המחוקק את השופט יותר בבהירות באשר לטיפול בעוולת הרשלנות, והצורך בחקיקה שיפוטית יקטן. אין הכוונה להביא לקיפאון משפטי בתחום דיני הנזיקין, שכן אין ספק שמציאות החיים המשתנה דורשת את שינוי הדינים בהתאם וכי עוולת הרשלנות היא אכסניה נוחה לשינויים אלו. אולם ראוי כי שינויים אלו לא יעשו במישור המבני דווקא, שכן כאמור חוסר העקביות במבנה העוולה פוגע בהרתעה.