יהודה ליב ברגר

ראשית דרכו

יהודה ליב ברגר נולד בעיר מינסק שבמערב האימפריה הרוסית (בתחום המושב היהודי, באזור רוסיה הלבנה–ליטא) בשנת תרכ"ז (1867), ולו עוד אח, יצחק, ושתי אחיות. המשפחה, שבבעלותה היה פונדק נודע בעיר, הייתה אמידה ובעלת אחוזות. אביו, ר' גרשון אברהם הלוי ברגר (בירגר, בערגער), היה תלמיד חכם ואיש ציבור במינסק, ממייסדיה וראשיה של חברת "תומכי תורה" לתמיכה חומרית באברכים הראויים להוראה עד סמיכתם לרבנות. אמו, חנה רבקה (ריבה) לבית גולדין, אישה משכילה ששלטה בעברית, הייתה אמונה על ניהול העסק המשפחתי.
התחנך חינוך יהודי מסורתי בהשגחת אביו אצל מורים טובים, ולמד עברית, רוסית וגרמנית על בוריין. הושפע מן ההשכלה ובעודו נער נתפס לרעיון הלאומיות היהודית והצטרף לתנועת "חיבת ציון". נודע כנואם מוכשר. כבר בצעירותו היה לאחד מחשובי חובבי ציון בעיר, ידידם של שמריהו לוין, שאול גינזבורג ונחמן סירקין. בהיותו עילוי נשלח לישיבת וולוז'ין. למד בה בשנים תרמ"ד–תרמ"ה, והיה לאחד ממנהיגי אגודת הסתרים הציונית בישיבה "נס ציונה". היות שהשתייך הן לעולם הישיבות והן לעולם ההשכלה, יצר קשר בין האגודה לבין אגודות הסטודנטים הציונים בערי האוניברסיטאות ברוסיה.

סוחר ומחנך בפינסק

בשנת 1890 נשא את מֶיְיטה ווֹלוֹבֶלְסקי (1872–1945) בת לוי יצחק, והשתקע בעיר מגוריה פינסק. חותנו היה אדם אמיד, ובכסף הנדוניה שקיבל החל ברגר לעסוק במסחר – תחילה בעצים ואחר כך בספרים. בפינסק מצא את מקומו כעסקן מוביל בשורות תומכי העברית והציונות. בוועידת "חובבי ציון" באודסה שנערכה בשנת 1890 היה ציר העיר פינסק. שם הכיר את אחד העם, והיה לתומכו. לאחר ייסודה של אגודת הסתרים הציונית "בני משה" הצטרף אליה, יסד וניהל את לשכתה בפינסק (שנקראה "לשכת זרובבל").
ברגר היה ממקימי ופעילי אגודת "שפה ברורה" בפינסק למען קידום תחיית הלשון העברית ופעיל ב"חובבי ציון". עם חוגו נמנו בין היתר מרדכי מאיר שְטְרִיק, צבי הירש הילֶר וחיים ויצמן. עניינו זה מצא ביטוי מיוחד בעבודת החינוך. בשנת 1895, לאחר שהכשילו החרדים את ניסיון הציונים להשתלט על ועד התלמוד תורה בקרלין, יצא ברגר במלחמה גלויה נגד ה"חדר" הישן והציע שהציונים יקימו מוסד חינוכי משלהם. וכך, ביוזמתו, נוסד בפינסק בחורף תרנ"ו (1895) "החדר המתוקן" – אחד המוסדות הראשונים מסוג זה בקהילות היהודיות, שמשם התפשט בכל רחבי תחום המושב. ברגר שימש מנהל "החדר המתוקן" והיה הרוח החיה מאחורי הפעלתה של כל רשת ה"חדרים".
בחורף תרנ"ט היה מעורב בפולמוס על רקע דרכו בחינוך. במסגרת פעילותו החינוכית הכין קיצור של סיפורי התורה באופן שיטתי וכרונולוגי, שנועד להקל על התלמידים ולהכינם בהדרגה ללמוד את התורה בעצמם. מהלך זה עורר התנגדות רבה בקרב החרדים בפינסק. הרבנים בפינסק גילו עוינות רבה כלפיו: מעמדו בעיר כמנהיגם של חובבי ציון, בקיאותו בספרות התלמודית, דעותיו הקיצוניות בענייני דת ואמונה, כישרונותיו הארגוניים והאומץ שהפגין עשו אותו ליריב מסוכן עבורם. החרדים, בהובלת השו"ב שמואל נח גוטליב, ראש הסניף בפינסק של "הלשכה השחורה" (הארגון החרדי האנטי ציוני שיסודו בקובנה), ובהשתתפות הרב דוד פרידמן (שתמך בשעתו ב"חיבת ציון", אך היה מהמתנגדים החריפים לתנועה הציונית החילונית), יצאו למלחמת מאסף נגדו, ובעזרת הרבנים בווילנה השפיעו על דפוס ראם שלא ידפיסו את ספרו של ברגר – באיימם כי אם לא ישמעו בקולם, יכריזו איסור על הש"ס הנדפסים אצלם. הם לא הסתפקו בכך, והכריזו חרם על ברגר, שעליו הודיעו בפשקווילים בכל בתי המדרש בפינסק–קרלין, הכפישו את שמו, ובכך הביאו להרס עסקיו כסוחר.
כעבור מספר שנים, בשנת תרס"ח (1907), הדפיס ברגר את הספר בהוצאת ישֻרון בווילנה בשם ״מבוא המקרא״, תחת שם בדוי: "ל. אברמוב" (למעשה, זהו שמו הרוסי; "אברמוב" הוא הפטרונים שלו, שכן שם אביו אברהם).

בתנועה הציונית

בשנת 1897 הגיע יהושע בוכמיל כשליחו של הרצל לפינסק, להזמין את אגודת חובבי ציון המקומית להשתתף בקונגרס הציוני הראשון, וברגר נבחר לאחד משני הצירים, יחד עם גריגורי לוריא. בקונגרס תפס מקום חשוב למדי: עמדת חובבי ציון שברוסיה כלפי הציונות המדינית הייתה השאלה המכרעת שבה היה תלוי עתידה של התנועה הציונית מיסודו של הרצל. העשירים העברים בזו לציונות; הרבנים שבמערב אירופה, בעלי התעודה, נלחמו נגדם; והמתבוללים התייחסו אליה בשאט נפש. לפיכך, היא יכולה הייתה להתבסס כל צרכה רק אם חובבי ציון שברוסיה – נושאי הדעה הלאומית בישראל, יודעי העברית וספרותה, מסורים לעמם, נאמנים לעברו ומאמינים בעתידו – ירימו את דגלה. בעקבות פגישתו של הרצל עם אחד העם היה ברגר לאחד מן המתנגדים המובהקים לשיטת רבו לשעבר, אחד העם.
בישיבה של הצירים מרוסיה הוחלט להסתפח לציונות המדינית ולהעמיד תחת דגלו של הרצל ארבעה באי כוח: יעקב ברנשטיין-כהן, מנחם אוסישקין, יצחק גולדברג וברגר נבחרו להודיע זאת להרצל באופן רשמי. מיד לאחר הקונגרס נערכה בביאליסטוק, שם ישב הרב שמואל מוהליבר, ועידה של ציוני רוסיה. ברגר השתתף בה וקיבל על עצמו לבקר את ערי רוסיה שלא היה להם ציר בקונגרס, כדי להרצות בהן על דבר הקונגרס ולארגן בהן את הפעילות הציונית. שמם של נאומיו יצא לפניהם, והמונים נהרו להאזין להם.
ברגר השתתף גם בקונגרס השני. לפני הקונגרס השלישי הוזמן על ידי ההנהלה בלונדון להכין שם הכול לפתיחת אוצר התיישבות היהודים. בנוסף, עבד בווילנה בוועד המרכזי הראשון של ציוני רוסיה ובמוסקבה בקרן קיימת לישראל תחת הנהלת ד"ר יחיאל צ'לנוב, הוא היה תומך מושבע של הציונות המדינית, והתנגד לחלוטין להתיישבות בארץ ישראל טרם קבלת הצַ'רטֶר. על פי השקפותיו היה דמוקרט קיצוני, התייחס באהבה וחיבה רומנטית לאגודות הציונית מאוכלוסי ההמון כמו "אוהבי ציון" (אוּמנים ובעלי מלאכה) ו"פועלי ציון" (פועלים), אף כי לא הסכים לתוכניתם. עבורו, התנועה הציונית הייתה בראש ובראשונה מהפכה פנימית בחיי עם ישראל גופה. מוניטין בעולם חובבי ציון יצאו לו בפעם הראשונה על ידי מאמר גדול שפרסם ב"המליץ" בזמן הפולמוס בין מצדדי ארגנטינה וארץ ישראל. המאמר היה תשובה חריפה ומנומקת לד"ר י"ל קצנלסון (בוקי בן יגלי), שכתב בשבחה של ההתיישבות בארגנטינה.

עבודה ספרותית

ביחד עם עבודתו הציבורית רבת הגוונים, הוסיף ללמוד תורה ומדרש. הוא היה בקי בתורה שבעל פה ובכל הספרות העברית מימי הביניים. הותיר אחריו כתב יד מסודר וערוך לדפוס בשם "מאור היהדות" – אנתולוגיה עברית המקיפה את כל היצירה היהודית, בכמה כרכים. הספר הובטח כפרס למנויי "הזמן", אבל לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה פסק העיתון מלצאת, וגם "מאור היהדות" נשכח. בנוסף הותיר לקסיקון תלמודי, עשרה כרכים בכתב יד.

בארץ ישראל

בשנת תר"ע הגיע לסיור בארץ ישראל, והחליט לעלות אליה.
בשנת תרע"ב עלה עם משפחתו לארץ ישראל. בארץ ייסד בית מסחר למנופקטורה וגַּלֶנְטֶרְיָה ביפו, ובמקביל הוסיף להקדיש את מרצו לעסקנות.
בשנת 1913, חודשים אחדים לפני המלחמה נסע לרוסיה בענייני היישוב, למכור מניות של חברת "גאולה". כאשר פרצה המלחמה נחפז לשוב ארצה.
בשנת תרע"ד, בימי המלחמה, התכונן להקים עם הסופר ש. בן ציון מוסד להוצאת ספרים במדעי היהדות בשם "עם הספר", שמטרתה "שכלול ספרותנו היסודית" (תנ"ך, תלמוד, מחקר, קבלה וכו') והוצאתה במהדורות מדעיות מבוארות. לשם כך התקשר עם אלכסנדר זיסקינד רבינוביץ' ושאול חנא קוק (אחיו של הרב אברהם יצחק הכהן קוק), סעדיה שושני ואחרים.
בתחילת שנת תרע"ז (1917) הדפיס כבר את תקנות החברה, אך בעקבות גירוש יפו נפסק הדבר. בעקבות הגירוש נדד לטבריה, ובדרך התהפכה העגלה שבה ישב עם משפחתו והוא נפצע קשה. חודשים אחדים ישב בטבריה, אחר כך נסע להתרפא בביירות, ושם מת בבית החולים בב' בתמוז תרע"ז, בן חמישים, בודד, שלא בנוכחות אף אחד מבני משפחתו, ונקבר שם.
ארכיונו של י"ל ברגר שמור במכון לחקר תנועת העבודה ע"ש פנחס לבון.

משפחתו

אשתו של ברגר, מֶיְיטה, נפטרה בקיץ 1945, בגיל 73. נקברה בבית העלמין נחלת יצחק. השניים היו הורים לשלושה.

בניו יצחק וחיים היו עסקנים חרוצים בארץ ישראל, ושניהם מתו בצעירותם ממחלות שונות. יצחק ברגר נישא לאסתר (שלאחר פטירתו נישאה בשנית, לישראל פייגין), ולו בן אחד, שנולד לאחר מותו ונקרא על שמו, יצחק פייגין (1919–2012). נקבר בעמק הירדן.

חיים ברגר (1893–1916) למד רפואת אף אוזן גרון בז'נבה. נקבר בבית העלמין טרומפלדור.

בנו הצעיר, הרצל בן-ארי (ברגר) (1904–1967), שנולד שלושה שבועות לאחר מותו של תיאודור הרצל ונקרא על שמו, היה יוזם הקמתו של גדוד מגיני השפה (וכמובן עִברת את שמו ל"בן-ארי", לפי שמו היידי של אביו, 'לייב', שפירושו "אריה") ועורך דין נודע בתל אביב. ב-1934 נישא לחסידה טרוצקי (1912–1999), והיה אב לד"ר גור (יהודה) בן ארי (1937), רופא מנתח במרכז הרפואי שיבא, פרופסור חבר קליני בפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב, ועדו (חיים) בן-ארי (1947), מהנדס.
אחיו הצעיר של י"ל ברגר, יצחק ברגר (1875–1945), היה מראשוני "פועלי ציון" במינסק ועסקן ציוני בולט. בנו של יצחק, הרצל ברגר (1904–1962), שנולד זמן קצר לאחר דודנו, ונקרא גם הוא על שם הרצל, היה עיתונאי וחבר הכנסת.