google/wiki40b huggingface dataset:
מרכז ציוד לחימה וחלפים

מרכז ציוד לחימה וחלפים (בראשי תיבות: מצל"ח 6800) הוא הגוף הצה"לי האחראי על אחסון, תחזוקה ורכש של חלקי חילוף וציוד לחימה.
מצל"ח הוא מרכז לוגיסטי באט"ל, והוא מפוזר ברחבי הארץ בכעשרה בסיסים. המרכז אחראי גם על הדרכת יחידות צה"ל השונות באשר לשימוש בצל"מ.
המרכז כפוף פיקודית לאגף הטכנולוגיה והלוגיסטיקה (אט"ל) במטה הכללי, וכפוף מקצועית לחיל החימוש שבאגף. כמו במרכזי אט"ל האחרים, מחולק מצל"ח לשלושה מרחבים: בה"ח (בסיס החסנה) מרכז (6820), הגדול מבין הבה"חים, בה"ח צפון (6810), ובה"ח דרום (6830).
המרכז צפוי להתמזג למרכז ההספקה האחוד (מרה"ס).
ב־2017 זכתה היחידה בפרס הרמטכ"ל ליחידות מצטיינות בית תומכי הלחימה.

הבסיסים

מפקדת מצל"ח (6800) נמצאת במחנה צריפין, והמפקד הוא קצין בדרגת אל"ם. מפקד מצל"ח הנוכחי הוא אל"ם אלכס מלייב.
בה"ח צפון (6810) ממוקם ליד מחלף גולני ולו בסיס לוויין - "הרדוף" שממוקם בבית שאן.
בה"ח מרכז (6820) ממוקם בצריפין ולו בסיסי משנה לוויין - "גפן" שממוקם ליד רמלה, ו"סביון" שממקום בצריפין.
בה"ח דרום (6830) ממוקם בבאר שבע ולו בסיס לוויין - "צלף" הממוקם במחנה פלוגות.
מטמון מטבעות

מטמון מטבעות היא קבוצה של מטבעות שהוטמנה על ידי בעליה במקום הידוע רק לו, כדי להסתירה כך שתשמר מעין זרים. על פי רוב הטמינו אנשים את כספם כאשר התרגשה ובאה עליהם צרה, כגון מלחמה, מצור על עירם, או כל אירוע אחר שחייב אותם לנטוש במהירות את מקום שבתם. קבוצת המטבעות הוטמנה בתוך צרור בד או כלי קיבול כלשהו, מתחת לרצפה, בתוך אחד מקירות הבית, במערה קרובה, וכדומה.
מטמון עשוי למנות ממטבעות ספורים ועד לאוסף גדול של אלפים ואף עשרות אלפי מטבעות. על-פי רוב נטמנו במטמון מטבעות בעלות ערך גבוה (מטבעות כסף וזהב). מטמון מטבעות שנחשף בידי ארכאולוגים מצביע על כך שבעליו לא שרד כדי לחזור ולהוציא אותו ממקום המחבוא.
למטמון מטבעות המתגלה בחפירה יש ערך כרונולוגי רב, המסייע בתיארוך השכבה בה נמצא המטמון. המטבע המתוארך לתקופה המאוחרת ביותר מבין המטבעות שנמצאו במטמון, הוא הקרוב ביותר לשנת ההטמנה של המטמון.
ויקטור בראון

קורות חייו

ויקטור בראון נולד ברוסאריו, ארגנטינה, במשפחה מסורתית, שם משפחתו המקורי הוא כץ. למד כלכלה וניהול באוניברסיטת רוסאריו. בראון היה מדריך בתנועת השומר הצעיר, ביחד עם כל קבוצתו הוא נסע לישראל למשך שנה ושב לארגנטינה. 
ויקטור בראון עלה לישראל ב-1979. הוא התקבל ללימודים באוניברסיטת בן-גוריון ובמקביל למד צילום בתל אביב. ב-1983 התחתן עם בחורה ממוצא ברזילאי-פולני והם התגוררו בסאו פאולו, ברזיל, שם למד, ניהול ניירות ערך וגם קולנוע בבית הספר לקולנוע בסאו פאולו, ברזיל. שם צילם בראון וביים קליפים ללהקות ברזילאיות לMTV. בזמן שהותו בברזיל בראון התעשר ממסחר ניירות ערך ואחר-כך איבד את הונו בבורסה.
ויקטור בראון שב לישראל ולמד בבית הספר לאומנות הקולנוע של דוד גרינברג. הוא נסע ללמוד עריכה בבית ספר באנגליה. ושב לישראל עבד כמקרין סרטים במכון לפריון העבודה והייצור. עבד כעוזר במאי של צורי מימון בסרטו "נערי החוף" (1992). בראון הפיק, צילם וערך את הסרט Tomatoes עם מיכל ינאי, גם סרט המדע בדיוני The Last Days הוא צילם ואירועים וביים סרט תדמית אודות נווה שלום. 
ב-1992 עשה בראון טירונות שלב ב' בצה"ל במשך שישה חודשים. ב-1993 התחתן בשנית. הוא כתב, ביים והפיק את הסרט "גן עדן" פרק ב' (20 דקות) ששודר בערוץ הראשון. סרטו העלילתי הארוך הראשון הוא "הירושה הגדולה" (75 דקות) ששודר בערוץ 2 ב-2004 וזכה בפסטיבל הסרטים העצמאיים ניו יורק 2004. סרטו העלילתי הארוך השני הוא "סינדרום ירושלים" אותו הפיק וביים (2010), הסרט שודר בערוץ 2. 
כעת (מרץ 2012) ויקטור בראון מצוי בשלב הפוסט-פרודקשן של סרטו 
"פיניטה לה קומדיה", זהו סרט עלילתי ארוך אודות חייו של המלחין בטהובן, בכיכובו של אסי דיין. במקביל הוא שוקד על כתיבתו של ספר בן עשרים סיפורים שחווה בחייו בארץ ובוונצואלה.
בראון הרבה לצייר והשתתף בתערוכות. 
ויקטור בראון ייסד ביחד עם חברו פסטור אנגל ברגר את עמותת "דרכי תקווה" שמספקת מזון לחסרי בית ומעניקה להם גם ייעוץ נפשי, תנ"ך וספר תהילים. 
ויקטור בראון נשוי בשנית. יש לו בת בברזיל, קארן, מנישואיו הראשונים.

הירושה הגדולה

מותחן קומי-רומנטי. 75 דקות מספר על שני אנשים שבצעירותם בארגנטינה חתמו בשבועת דם עם האצבע, שמי מהם שיתעשר יוריש את הונו לחברו לאחר מותו. אחד מהם עלה לישראל, התעשר, נעשה גוסס, וזכר את השבועה ביניהם. הוא שכר בלש פרטי כדי שיאתר את חברו ויחתוך לו את האצבע. בסרט כיכב הארי גייטנר (Harry Geithner), שחקן טלנובלות מדרום אמריקה.

גן עדן פרק ב'

קומדיה 20 דקות המספרת על אדם וחווה. אדם היה לבדו בגן עדן, קרא את פלייבוי, התקשר לאלוהים ואלוהים שלח לו את האישה. כעבור זמן מה, אדם וחווה מקבלים מכתב פיטורים ממנהל הגן עדן על התנהגותם.

פיניטה לה קומדיה

דרמה העוסקת בשנה האחרונה לחייו של המלחין לודוויג ואן בטהובן, אותו מגלם אסי דיין. בטהובן החולה משתף את הכומר במאורעות ובהתלבטויות בחייו. הוא מספר על קורותיו בילדותו: התעללותו של אביו בו, אמו שמספרת לו על אלוהים והתנ"ך. הוא מתאר את קורותיו בבגרותו: הרומנים שלו עם נשים שונות, תהליך אובדן השמיעה שלו וכיצד הוא התמודד איתו. בטהובן חושף את מחשבותיו האובדניות וניסיונות ההתאבדות שלו, על המאבק בין היצר הטוב ליצר הרע בנפשו, שמוכרע לבסוף כשהוא בוחר באלוהים ולא בשטן. הסרט יצא לאקרנים בשנת 2019, לאחר מותו של אסי דיין.
בתפקיד בטהובן הצעיר משחק המוזיקאי שלומי שם-טוב, שגם הקליט את המוזיקה לסרט. ויקטור בראון ביים את הסרט ביחד עם רותי לוי את הפקה, רותי לוי הכינה את התפאורה והתלבושות התקופתיות. בסרט משחקות גם טניה חזנובסקי ותפארת פטרזייל וירמה ממיסטואלוב.
סקאלאט

תולדות היישוב

סקאלאט נזכרת לראשונה בתחילת המאה ה-16 כעיר אצולה פרטית, ובסמוך אליה הוקמה בשנים אלה טירה. טירה זו הוחרבה באמצע המאה ה-17 בידי הקוזקים, ובאותן שנים נערך בעיירה קרב בין הטרנסילבניים והטטרים. בשנת 1675 נהרסה העיירה בשנית במהלך מלחמת ממלכת פולין עם האימפריה העותמאנית.
בחלוקת פולין הראשונה בשנת 1772 נכללה העיירה בתחום גליציה האוסטרית, ולאחר מלחמת העולם הראשונה נכללה בתחום הרפובליקה הפולנית השנייה.

יהודי סקאלאט

בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-3,000 יהודים, רוב תושביה, והתקיימה בה פעילות של המפלגות היהודיות השונות, תוך קיום בית ספר עברי. עם כיבוש האזור בידי ברית המועצות בספטמבר 1939 נאסרה פעילות זו.
ב-7 ביולי 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ובו ביום רצחו בה אלו כ-20 יהודים. למחרת ערכו האוקראינים פוגרום גדול ביהודי העיירה, בו רצחו בסיוע הגרמנים כ-560 יהודים. בהמשך החודש הוטלו על יהודי העיירה תשלומי כופר גבוהים, והם גויסו לעבודות כפייה, שחלקן בוצעו במחנות עבודה.
בסוף אוגוסט 1942 שולחו כ-600 יהודים "לא כשירים לעבודה" מהעיירה למחנה ההשמדה בלז'ץ. בתחילת אוקטובר 1942 הובאו לעיירה יהודים נוספים מסביבתה.
ב-21 עד 22 באוקטובר 1942 נערכה בעיירה אקציה המונית, בה עברו שוטרים גרמנים ואוקראינים בין בתי היהודים, ושילחו כ-2,700 מהם לבלז'ץ וכ-200 לינובסקה, תוך ירי ב-153 יהודים בשעת האקציה.
ב-9 בנובמבר 1942 נערכה בעיירה אקציה נוספת, בה שולחו כ-1,100 יהודים מהעיירה לבלז'ץ. לאחר אקציות אלה רוכזו יהודי העיירה הנותרים בגטו סגור שהוקם בה, בו שררו רעב ומגיפות. ב-7 באפריל 1943 נרצחו בבורות ירי כ-750 יהודים מהגטו שבעיירה, ובהם מי שהיו מאושפזים בבית החולים המקומי ואנשי הסגל הרפואי בו.
ב-9 ביוני 1943 בוצעה בגטו שבעיירה אקציית חיסול, בה נרצחו בבורות ירי כ-500 היהודים האחרונים בו. כ-400 יהודים ששהו במחנה עבודה שהוקם בעיירה נרצחו עד 28 ביולי 1943.
מבין כ-300 היהודים שהצליחו להימלט מהעיירה טרם חיסול הגטו בה, שרדו את השואה 7 אנשים.
קמילה, דוכסית קורנוול

משפחתה של קמילה פרקר בולס

קמילה נולדה בשם "קמילה רוזמרי שנד" (Camilla Rosemary Shand) בלונדון שבאנגליה. הוריה היו רוסלינד קוביט, בתו הבכורה של הברון רולנד קלברט קוביט, הברון השלישי של אשקומב, ובעלה אל"ם ברוס שנד, קצין בצבא הבריטי. בנוסף היא נינתה של אליס קפל, אחרונת המאהבות של אדוארד השביעי.

יחסיה עם הנסיך צ'ארלס

היחסים בין קמילה לנסיך צ'ארלס החלו בשנת 1972, בטרם שניהם היו נשואים, אולם רשמית הסתיימו שנה מאוחר יותר, כאשר הנסיך לא הציע לה נישואים. קמילה נישאה בשנת 1973 לאנדרו פרקר בולס, קצין בצבא הבריטי, שהיה ידיד של הנסיך צ'ארלס, והמלכה האם אליזבת הייתה סנדקיתו.
קמילה ואנדרו התגרשו בשנת 1995.
לזוג נולדו שני ילדים - טום שנולד בשנת 1974 ולורה שנולדה בשנת 1979.
צ'ארלס וקמילה המשיכו לשמור על יחסי ידידות לאחר נישואיה, והיחסים ביניהם התחזקו לאחר שבעלה, אנדרו פרקר בולס, לקח לעצמו מאהבת.
בעקבות הקשר בין צ'ארלס וקמילה הסתיימו נישואיו של הנסיך צ'ארלס לנסיכה דיאנה. הקשר בין צ'ארלס לקמילה נשמר בסוד עד תחילת שנות ה-90, עת התגלה בשל מערכת היחסים הסוערת והגירושים בינו לבין דיאנה שזכו להתעניינות רבה מצד התקשורת.

החתונה

ב-10 בפברואר 2005, הוכרז כי הנסיך צ'ארלס וקמילה ינשאו ב-8 באפריל 2005. החתונה נדחתה ביום בשל הלווייתו של האפיפיור יוחנן פאולוס השני, ונערכה ב-9 באפריל בטירת וינדזור. החתונה נערכה בטקס אזרחי, משום שלפי חוקי הכנסייה האנגליקנית מי שהתגרש לא רשאי להינשא שוב בטקס דתי. המלכה אליזבת לא השתתפה בטקס, אולם בירכה את בני הזוג אחריו. השניים קיבלו גם את ברכתו של הארכיבישוף מקנטרברי.
לאחר הנישואים נקראת קמילה באנגליה ובווילס: "הוד מעלתה המלכותית, דוכסית קורנוול" (ואף שהיא נושאת את התואר "נסיכת ויילס" - תוארה של הנסיכה דיאנה עת הייתה נשואה לצ'ארלס - מעדיפה קמילה שלא להשתמש בתואר זה ולא נעשה בו שימוש רשמי). בסקוטלנד נקראת קמילה פרקר בולס "הוד מעלתה המלכותית, דוכסית רות'סיי".
כאשר יוכתר הנסיך צ'ארלס כמלך בריטניה, תהיה קמילה זכאית על פי חוק לתואר "המלכה בת הזוג" (Queen Consort), אך בסמוך לנישואיהם הוציא בית קלרנס הודעה רשמית לפיה קמילה בוחרת שלא להיקרא כך בבוא היום, ותסתפק בתואר "הנסיכה בת-הזוג" (Princess Consort) - בדומה לתוארו של הנסיך אלברט, בן זוגה של המלכה ויקטוריה.

דוכסית קורנוול

ב-9 באפריל 2012, במלאת שבע שנים לנישואים לנסיך צ'ארלס, הודיעה אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת, שתעניק לקמילה את אות המסדר הוויקטוריאני המלכותי, האות הגבוה ביותר שמוענק לאישה בממלכה.
ג'וזפה ולרגה

ג'וזפה וַלֶרְגָה (באיטלקית: Giuseppe Valerga; ‏9 באפריל 1813–1872) היה הפטריארך הלטיני הראשון של ירושלים בתקופה המודרנית. 
ולרגה נולד בעיר קטנה ליד ג'נובה שבצפון איטליה ב-9 באפריל 1813. משפחתו הייתה ענייה ולימודיו מומנו על ידי נדבנית. לאחר לימודיו התיכוניים הוא נסע ללמוד ברומא וקיבל תואר דוקטור בתאולוגיה ובחוק הכנסייתי. כמו כן הוא השתלם במספר רב של שפות ובהן לטינית, יוונית, צרפתית, עברית וערבית. עובדה זאת הייתה לו לעזר רב במסעותיו בשליחות הכנסייה למזרח התיכון.
ב-17 בינואר 1836 הוסמך ולרגה לכמורה. תחילה שימש בתפקיד מנהלתי ובו נוצלה ידיעתו בשפות שונות ובמיוחד לטינית, יוונית וערבית. לאחר מכן מונה כעוזר לשליח הוותיקן בסוריה. במסגרת זאת יצא לשליחות בקרב הנוצרים בכנסייה הכלדאית בעיראק. ב-1847, כשהחליט האפיפיור פיוס התשיעי למנות פטריארך לטיני בירושלים ובכך להקים למעשה מחדש את הפטריארכיה הלטינית של ירושלים הוא בחר בוולרגה לתפקיד זה. ולרגה נבחר לתפקידו ב-17 במאי 1847 והוסמך כבישוף ב-10 באוקטובר באותה שנה. 
בתפקידו זה הניח את היסודות הראשונים להקמת הפטריארכיה הלטינית בירושלים בפרט ובארץ ישראל ועבר הירדן המזרחי בכלל.
הוא הקים קהילות ומוסדות חינוך קתולים בכפרים ובערים. עם בואו, היו בארץ (ובכלל זה בעבר הירדן המזרחי) כארבעת אלפים נוצרים קתולים ועם מותו היה מספרם כפול. נפטר ב-1872 ונטמן בתוך הקתדרלה שבפטריארכיה הלטינית שאת הקמתה יזם.
לוקה ברנשטיין

לוקה ברנשטיין (Luca Bernstein;‏ 1873–1931) היה משורר, מחזאי ועורך יהודי רומני שנהג לפרסם תחת השם Luca, B.
לוקה נולד ברמניקו סראט, ברומניה. את יצירותיו התחיל לפרסם בעיתונות ב-1913. הוא שב ממלחמת העולם הראשונה עם מחברת בה רשם שירים במהלך המערכה והמחברת הפכה לספר בשם "גולגוטה" שפורסם ב-1918. לוקה היה מייסד כתב העת והחוג הקרוי המעופף.
הוא ערך בקראיובה את כתב העת "זורילה" (השחר) וכתב מספר מחזות. שיתף פעולה עם כתבי עת רומנים ויהודים, כמו Acţiunea (הפעולה), Rampa (הרציף), Năzuinţa (השאיפה), Flacăra (הלהבה), Scena (הבמה), Hatikvah (התקווה), Lumea evree (העולם היהודי), Umanitatea (האנושות), Omul luber (האדם החופשי) ועוד.
הוא מת ב-1931, בבוקרשט.
בנובמבר 1941 היה כלול בין הסופרים היהודים שמכירת ספריהם ברומניה נאסרה.
ג'נסיס רובינסון

ג'נסיס מארי רובינסון (באנגלית: Jancis Mary Robinson, נולדה בקאמבריה ב-22 באפריל 1950) היא מבקרת יין בריטית, עתונאית ועורכת ספרות בנושא יין. כיום היא כותבת טור שבועי בFinancial Times. היא גם מעניקה ייעוץ למרתף היין של אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת.
היא בעלת תואר "מאסטר ביין" והיא חברת מסדר האימפריה הבריטית.

ביוגרפיה

רובינסון למדה מתמטיקה ופילוסופיה באוניברסיטת אוקספורד ועבדה בסוכנות נסיעות אחרי שסיימה ללמוד באוניברסיטה. רובינסון התחילה לכתוב על יין ב-1 בדצמבר 1975 כשהיא התמנתה לעורכת של כתב העת של האיגוד Wine & Spirit.

ב-1984 היא הייתה האדם הראשון מחוץ לתעשיית היין שזכתה בתואר. היא גם משמשת כיועצת היין של חברת התעופה בריטיש איירווייז ופיקחה על בחירת מרתף היוקרה של מטוס הקונקורד של החברה.
כסופרת יין, היא נעשתה לאחת מסופרי היין המובילים בעולם בחומר חינוכי ואנציקלופדי על יין. הספר The Oxford Companion to Wine, אותו ערכה רובינסון, נחשב בעיני כל כאנציקלופדיית היין המקיפה ביותר בעולם.

המהדורה הראשונה פורסמה ב-1994, ולקח לה חמש שנים לכתוב אותו אחרי שהיא התמנתה לעורכת ב-1988.

בנוסף לכך, הספר The World Atlas of Wine שכתבו יו ג'ונסון ורובינסון הוא אחד מאטלסי היין המובילים בעולם.
ב-1995 הופיעה ג'נסיס רובינסון בקורס יין בן 10 פרקים בערוץ הטלוויזיה BBC 2. הסדרה הוצאה מחדש מאוחר יותר ב-DVD. הספר Jancis Robinson's Wine Course נכתב כדי ללוות את הסדרה וראה אור במספר מהדורות. 
היא זכתה בתואר דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה הפתוחה (אנגליה), ונתמנתה לחברת מסדר האימפריה הבריטית ב-2003, בנוסף לפרסים רבים אחרים שהיא קיבלה על כתיבתה. היא זכתה בפרסי גלנפידיך ובפרסי זיכרון על שם אנדרה סימון, ונבחרה בידי מגזין הדקנטר כ"אשת השנה לשנת 1999".
רובינסון ניהלה ויכוח ער עם רוברט פרקר לגבי בציר 2003 של שאטו פאבייה (לו פרקר העניק ציון גבוה ורובינסון נתנה ציון נמוך), שזכה לכיסוי נרחב בכלי התקשורת ותואר כ"מלחמת מילים" בין שני המבקרים.
למרות הוויכוח, רובינסון ופרקר הם ביחסי ידידות.
ג'נסיס רובינסון נשואה למבקר האוכל ניק לאנדר, ולהם שלושה ילדים.
תחנה לבריאות המשפחה

התחנות לבריאות המשפחה (בעבר: "התחנות לאם ולילד", או בשמן העממי "טיפת חלב") בישראל, הן מרכזים שבהם מוצעים שירותי רפואה מניעתית, בדגש על נשים בהיריון, תינוקות ופעוטות. כ-1,000 תחנות פרוסות ברחבי המדינה. רובן מופעלות על ידי משרד הבריאות והרשויות המקומיות, ומיעוטן על ידי קופות החולים.

היסטוריה

מקורן של תחנות טיפת חלב בארץ הוא בשיתוף פעולה בין הסתדרות נשים עבריות לבין הדסה. המייסדת הייתה ברטה לנדסמן, אחות ואשת הרפואה הציבורית שהגיעה ארצה. תחנה ראשונה הוקמה בירושלים בשנת 1922. בראשית שנות ה-20 של המאה ה-20 קיימו הארגונים פעילות שנועדה לתת לנשים מידע רפואי לגבי היריון, לידה וטיפול בילודים. במסגרת זה הוקמו בירושלים שתי תחנות שבהן ניתן ייעוץ של רופא ואחיות. כדי לשפר את תזונתם של תינוקות רבים, שסבלו מתזונה לקויה עקב מחסור בחלב להנקה, וכן כדי למשוך אמהות לתחנות, החלו לחלק בהן חלב לתינוקות. מפעל הזנה זה נקרא "טיפת חלב", ובהדרגה החלו להשתמש בשם לכלל שירותי התחנה. השם הוא תרגום מצרפתית (goutte de lait, מילולית "טיפת חלב" וגם שמו העממי של פרח הגָלַנְתוּס), על שם פרויקטים דומים בצרפת ובקוויבק. 
חשיבות המפעל והצלחתו הביאו לפתיחת תחנות באזורים נוספים בארץ על ידי הסתדרות נשים עבריות, ויצו, וקופות החולים. בחלק מהאזורים לקחו הרשויות המקומיות את המפעל תחת חסותן. עם קום המדינה, עברה האחריות לתחנות מארגוני הנשים למשרד הבריאות; אך התחנות שהיו באחריות קופות החולים ובאחריות עיריות ירושלים ותל אביב נותרו בידיהן.  
בשנת 1972 נקבע הסדר בין המדינה לרשויות המקומיות על פיו משרד הבריאות ישא בעלויות התפעול הרפואי-מקצועי של התחנות לבריאות המשפחה, בעלויות ההקמה של המבנים תשאנה הרשויות המקומיות בסיוע משרד השיכון ומפעל הפיס ובעלויות ההחזקה השוטפות (מים, חשמל, שיפוצים, גינון, ניקיון וכיוצא בזה) תשאנה הרשויות המקומיות. 
עד שנת 1995 לחלק מהאוכלוסייה בישראל לא היה ביטוח בריאות. אחת ההצדקות לקיומן הנפרד של תחנות טיפת חלב בתקופה זו הייתה להבטיח ששירותיהן יינתנו לכלל התושבים. עם הפעלת חוק ביטוח בריאות ממלכתי, כאשר הכיסוי הביטוחי הובטח לכלל האוכלוסייה, היו אמורות התחנות לעבור לחסותן של קופות החולים. עם זאת התנגדות ציבורית מנעה את ההעברה הזאת, והנושא נמצא בדיונים מאז.
משנת 2007 הנהיג משרד הבריאות מדיניות של צמצום מספר התחנות לבריאות המשפחה תוך ריכוז השירות לתחנות גדולות וסגירת תחנות המטפלות בפחות מ-100 ילדים בשנה.
סקלה סנטה

לפי המסורת הנוצרית, סקלה סנטה (איטלקית Scala Santa), היינו, "המדרגות הקדושות", הן גרם המדרגות בוויה דולורוזה שבירושלים, דרכן עלה ישו מהרחוב אל הפרטוריום כדי להישפט בפני פונטיוס פילטוס, ומהן הורד בסיום משפטו. על פי המסורת הנוצרית, המדרגות הועברו לרומא בשנת 326 על ידי פלאוויה יוליה הלנה, אמו של הקיסר הביזנטי קונסטנטינוס, ומוקמו לבסוף ברובע לטראנו.

היסטוריה

בימי הביניים נודע גרם המדרגות בשם "מדרגות פילטוס" (Scala Pilati), והוא שכן בארמון לטראנו הישן. לאחר שהארמון חרב, הרס אותו האפיפיור סיקסטוס החמישי ב-1589 באופן יזום כדי להקים תחתיו את הארמון החדש. המדרגות הועברו למיקומן הנוכחי והונחו כך שיובילו אל קפלת לאורנטיוס הקדוש. הקפלה שימשה כקפלה האישית של האפיפיורים המוקדמים בארמון לטראנו, ובשל עושר של שרידי קדושים שנשמרו בה, היא נודעה גם בכינוי "קודש הקודשים" (Sancta Sanctorum). 
במאה ה17 המדרגות כוסו ברצפת עץ לשם הגנה עליהם. באפריל 2019 כיסוי העץ הוסר ולראשונה בעת החדשה היה ניתן לרואת את המדרגות עצמם. הסתבר שהמדרגות היו משיש, חומר בניה ועיטור שלא היה בשימוש כלל בירושלים בימי בית שני, משמע המדרגות די בודאות לא שימשו בירושלים במשפטו של ישו.

המדרגות

המדרגות שמורות ב"מתחם הקדוש של הסקלה סנטה" (Santuario della Scala Santa) שהוקם בסוף המאה ה-16. המתחם שייך לבזיליקת יוחנן הקדוש בלטראנו, אף כי בין שני המבנים חוצץ רחוב. מעל חזית הכניסה למתחם מופיע הכיתוב:
"SIXTUS V FECIT SANCTIORIO LOCO SCALAM SANCTAM POSUIT"
"סיקסטוס ה-5 הקים מקום קדוש עבור המדרגות הקדושות"
הסקלה סנטה מונה 28 מדרגות עשויות שיש לבן השמורות מתחת לשכבת עץ. משני צדדיו של גרם המדרגות הקדוש נמתחים שני גרמי מדרגות לשימוש יום-יומי, שמספר המדרגות בכל אחד מהם כפול מזה שבגרם ההיסטורי. קירות ותקרת המעבר דרכו עולות המדרגות מעוטרים בפרסקאות עשירים, מעשה ידיהם של אמנים ידועי-שם מסוף המאה ה-16, והן מסתיימות בפרסקו גדול המתאר את צליבת ישו. נוסף על גרם המדרגות וקפלת לורנצו הקדוש, שוכנת במתחם "אורטוריית סילווסטר הקדוש שבארמון" (Oratorio di San Silvestro in Palatio), המוקדשת לאפיפיור סילווסטר הראשון. במקום שכנה כנסייה קודמת מהמאה ה-7 שהייתה חלק מארמון לטראנו הישן. הכנסייה הנוכחית, כמו המבנה כולו, הוקמה בסוף המאה ה-16.

משמעות

המדרגות היו לאתר עלייה לרגל עבור מאמינים המבקשים לציין את אירועי הפסיון של ישו, והכנסייה הקתולית אף העניקה שטרות מחילה למאמינים אשר טיפסו בהן. על המבקש להעפיל במדרגות לעשות זאת על ברכיו, ומנהג זה מקובל בעיקר בימי שישי ובמהלך התענית. אפיפיורים רבים עלו על ברכיהם במעלה המדרגות, וכך עשה גם מרטין לותר בשנת 1511.

טריקלינום לאונינום

בפינה הדרום-מזרחית של המתחם ניצב אפסיס "טריקלינום לאונינום" (Triclinium Leoninum), המוכר גם בכינוי "גומחת לטראנו" (Nicchione del Laterano). האפסיס הוא השריד היחיד לטריקלינום (טרקלין רומי) בארמון שהקים האפיפיור לאו השלישי לפי תוכניות של ארמון הקיסר בקונסטנטינופול. השריד הנראה בשטח נותר במכוון במקומו כאשר הארמון הישן נהרס, ועורפו שולב במתחם החדש שהוקם. ב-1743 שופץ האפסיס ושומר. בחלקו הפנימי העליון של האפסיס קבוע פסיפס המתאר את ישו מורה לשליחים על משימתם. מימין לאפסיס נראה ישו בהפקידו מפתחות בידיו של סילווסטר הקדוש, ולברום (נס שעליו הסימון כי רו) בידי קונסטנטינוס. משמאל לאפסיס נראה פטרוס הקדוש ולצידו האפיפיור לאו השלישי וקרל הגדול. סביב האפסיס מופיע הפסוק מהדוקסולוגיה הגדולה: 
"Gloria in excelsis Deo et in terra pax hominibus bonae voluntatis"
"תהילה לאל במרומים, ועל הארץ שלום לבני אדם בעלי רצון טוב"
שמואל פרשקו

קורות חיים

נולד בעיר לוצק בפולין והשתלם בקונסבטוריון בוורשה בקומפוזיציה ונגינה בפסנתר. הוא הלחין אופרטה בשם "צייד הנמרים" שזכתה להצלחה גדולה בפולין והיו לו שם גם מספר להיטים בהם "כך זה בדרך כלל מתחיל" (1934). 
בשנת 1937 עלה לארץ ישראל והשתלם בירושלים אצל המוזיקולוג שלמה רוזובסקי. הוא הלחין הצגות רבות של המטאטא ולי לה לו למילים של נתן אלתרמן, לאה גולדברג, יעקב אורלנד ועוד. מבין השירים שהלחין יש לציין "טנגו כפר סבא", "מכתב מאמא", "שיר השיכור", "את ארץ שלי" ועוד.
לחניו המפורסמים ביותר נכתבו בתקופת מלחמת העצמאות. לחיים גורי הוא הלחין את "שיר הוותיקים" ואת "באב אל-ואד", שהוא אולי השיר המפורסם ביותר במלחמה זו.
הוא הלחין שירים ללהקת הצ'יזבטרון למילותיו של חיים חפר: "שיר הצ'יזבטרון", היי הג'יפ", "מוטי מוטי", "האהבה", "ציפ", "שוש".
ב-1952 עבר לארצות הברית לנסות שם את מזלו. הוא ניגן במועדון סברה בניו יורק של לאו פולד וליווה שם זמרים שהגיעו מישראל כמו שושנה דמארי ויפה ירקוני. השתתף כמנגן וכמפיק מוזיקלי באירועים שונים של הקהילה היהודית.
הוא השתקע במיאמי, שם המשיך בהופעות לפני יהודים בעיקר בבתי אבות. בארץ הוא נשכח כמעט לגמרי ורק שיריו היו מושמעים ביום הזיכרון לחללי מערכות ישראל ויום העצמאות.
יפה ירקוני זכרה אותו והזמינה אותו ב-1985 לערב נוסטלגי במרתף העליון בבית ליסין בו ניגן את שיריו המפורסמים.
הוא נפטר מסרטן ב-1990 ונקבר במיאמי ביץ'.
רביעיית בורודין

רביעיית בורודין היא רביעיית מיתרים שנוסדה בשנת 1945 בברית המועצות. היא אחת הרביעיות הוותיקות הפעילות עד ימינו; בשנת 2005 ציינה הרביעייה 60 שנות פעילות מוזיקלית. חברי הרביעייה הנוכחיים הם רובן אהרוניאן (כינור ראשון), אנדריי אברמנקוב (כינור שני), איגור ניידין (ויולה) וולדימיר בלשין (צ'לו).  בין חבריה הקודמים ניתן לציין את רודולף ברשאי, שהיה ויולן הרביעייה בין השנים 1945 ו-1953.
במקור נקראה "הרביעייה הפילהרמונית של מוסקבה" ומאוחר יותר, ב-1955 הסבה שמה ל"רביעיית בורודין", על שם אלכסנדר בורודין, מאבות המוזיקה הקאמרית הרוסית.
בנוסף להופעותיה של הרביעייה, הרבו חבריה גם להקליט יצירות בחברות הקלטות נודעות כגון מלודיה, טלדק, וירג'ין וצ'אנדוס. לפרסום רב זכו הקלטות הרביעייה למכלול רביעיות המיתרים של דמיטרי שוסטקוביץ', אשר נועץ בחברי הרביעייה בהלחנתן, וכן לחמישיית הפסנתר בלה מז'ור אופוס 81 מאת אנטונין דבוז'אק, בשיתוף פעולה עם הפסנתרן סביאטוסלב ריכטר.
ברפרטואר היצירות של הרביעייה כלולות בין היתר גם רביעיות המיתרים של בטהובן, וכן של מלחינים ידועים פחות כגון מייצ'יסלאב ויינברג וניקולאי מיאסקובסקי.
בוריס מפציר

ביוגרפיה

מפציר נולד בריגה שברפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הלטבית, בנם של מאיר ופרידה. הוא גדל עם אמו ואחיו הקטן לאחר שאביו נפטר בהיותו בן שש. הוא למד במכללת ריגה למכניקה ואלקטרוניקה, וכן עיתונאות באוניברסיטה. באוגוסט 1970 הוא נעצר בגין פעילות ציונית, הואשם עם שלושה צעירים אחרים בקשירת קשר, בתעמולה אנטי-סובייטית ובחתירה תחת שלטונה של ברית המועצות ונידון לשנת מאסר. לאחר שחרורו עלה לישראל עם רעייתו בדצמבר 1971. הוא נקלט בקיבוץ פלמחים וב-1976 סיים לימודי קולנוע במחזור הראשון של החוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב. 
הוא שימש כעוזר הפקה בטלוויזיה החינוכית הישראלית. בשנים 1977 עד 1994 היה מפיק בשירות הסרטים הישראלי וב-1994 מונה למנכ"ל השירות. ב-1998 הוא מונה כמנהל האגף לתרבות ואומנות במשרד החינוך. ב-1999 מפציר מונה למנכ"ל משרד הקליטה, תפקיד בו כיהן עד 2001. 
בשנים 2003 עד 2005 הוא שירת כראש נציגות הסוכנות היהודית ברוסיה, בלורוסיה ובמדינות הבלטיות. בשנים 2008 - 2013 - ראש המחלקה לקולנוע תיעודי במרכז אקדמי ויצו חיפה. בשנים 2006 עד 2012 שימש כמנהל פרויקט הנצחה ביד ושם לאיסוף שמות היהודים שנרצחו בשואה בשטחי ברית המועצות. מ-2014 יוצר פרויקט דוקומנטרי על השואה בשטחי ברית המועצות לשעבר. 
לאורך השנים מפציר ביים למעלה מ-30 סרטים והפיק כ-400 תוכניות וסרטים דוקומנטריים. רבים מסרטיו עסקו בעולים חדשים ובשואה.
בשנת 2018 עולה לאקרנים הסרט "הדרך לבאבי יאר" שבו ממשיך  מפציר במסעו לחשיפת גורל יהודי ברית המועצות בשואה.
אלעד זכאי

אלעד זכאי (נולד ב-26 בינואר 1981) הוא במאי, תסריטאי ועורך תוכן ישראלי.

ביוגרפיה

אביו, ישראל זכאי, הוא עיתונאי ועורך לשעבר בעיתון "מעריב"; אמו, רות זכאי, היא מחנכת. אלעד הוא הבכור ולו אחות ואח.
אלעד זכאי נולד בתל אביב וגדל בהרצליה, למד בתיכון ׳יגאל אלון לאמנויות׳ ברמת השרון וסיים בגרות באמנות פלסטית. פרויקט הגמר שלו בתיכון היה תערוכת צילומים הומואירוטית, שזכתה לתהודה רבה. תמונה מהתערוכה, בה נראים שני דתיים מתנשקים על רקע הכותל, התפרסמה על שער עיתון "הזמן הוורוד" בשנת 1999
מייד אחרי הצבא הפיק וערך ברדיו ללא הפסקה FM103 את תוכניותיהם של שמוליק טיאר, ורדה רזיאל-ז'קונט, אילון בן יוסף, פרופ׳ רפי קרסו ואחרים. במקביל, הקים את המערך הסלולרי של התחנה.
הוא עזב את הרדיו לזמן מה על מנת להקים את Kik – טלוויזיה לצעירים באינטרנט, מיזם של ירון דוידוב וחנה גרטלר, בו התגלה אסי עזר.
בגיל 24 עבר לטלוויזיה והחל לערוך בפועל את תוכנית הנוער "אקזיט" בערוץ 10.
זכאי הוא בוגר החוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב (2010) ולומד כעת (2014) לתואר שני בקולנוע.
הוא השתתף בפרויקט הסרטים הישראלי-גרמני fucking different של יאיר הוכנר, במסגרתו כל במאי ביים סרט על תפיסת המיניות ההפוכה לו. זכאי כתב את התסריט וביים את הסרט Blood Money ‏ (2008, 15 דקות). בסרט משחקות אוולין הגואל, אליענה בקייר והזמרת שורטי. הסרט הוקרן במסגרת הפנורמה של פסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין 2009.
סרט הגמר שלו הוא "בן חוזר הביתה" (2010, 28 דקות, Ben is Back) העלילה עוסקת במסע אפל המתרחש לילה אחד בו אם (ריטה) אוספת את בנה (לי בירן) מבית חולים פסיכיאטרי ומנסה להציל את משפחתה מטירופו של הבן שמנהל קשר מעוות עם מורתו (ליאת גליק). זהו תפקידו הראשון כשחקן של לי בירן. הסרט נתמך על ידי קרן מקור והרשות השנייה; הוא שודר בערוץ 2 (קשת); "בן חוזר הביתה" השתתף בפסטיבלי קולנוע רבים ובהם הפסטיבל הבינלאומי לסרטי סטודנטים, תל אביב וכן בפסטיבל הקולנוע ירושלים.
עיקר עבודתו של זכאי היא בבימוי טלוויזיה: זכאי ערך את התוכן וביים את הסדרה הדוקומנטרית "המילה הכי" בטלוויזיה החינוכית (2011-2010). באותן שנים ערך את התוכן וביים את "מפונקים" - דוקו-ריאליטי קומי בשני חלקים בהנחיית עינת ארליך ופרופ' עמוס רולידר. התוכנית עוסקת בילדים שגרים עם הוריהם עד לגיל מבוגר. הוא ביים שבע עונות של התוכנית "יום בחיי" (2014-2007) בהוט בידור ישראלי, בה כל פרק מלווה ידוען במהלך יום בחייו.
זכאי ביים את תוכנית האירוח של גיל ריבה בערוץ 10, שמועמדת השנה (2014) לתוכנית הטלוויזיה הטובה ביותר בטקס פרסי הטלוויזיה 2013
בנוסף זכאי ביים פרקים לתוכנית "משפחה חורגת" (רשת), את התוכנית "רוצים הביתה" (קשת), טקס פרסי מלכות היופי וספיישלים דוקומנטרים רבים. בסוף 2014 תעלה סדרה דוקו קומית שזכאי ערך וביים, "אין כמו בארץ", שעוסקת בטיולים מאורגנים לחו"ל.
זכאי ביים קליפים לזמרים רבים, בהם:
מיכל אמדורסקי, גלי עטרי וסגיב כהן, עומר אדם, חן אהרוני, הראל סקעת, הראל מויאל, ארי גורלי, משה פרץ, עברי לידר, שלומי סרנגה ושירה גבריאלוב.
הקליפ "עץ ירוק מפלסטיק" שביים למרגלית צנעני, בהשתתפות עמוס לביא, זכה בפרס קליפ השנה של ערוץ 24 ב-2009.