שארי התאבדות

שארי התאבדות (באנגלית: Suicide Survivors ולעיתים Suicide beraved people או Suicide loss survivors) הם מי שאבלים בעקבות התאבדות יקירם. בעשרות השנים שחלפו מאז החלת הגדרה על ידי אלברט קיין, התרחבה הגדרה זו. כיום מקובל לכנות 'שארי התאבדות' את מי שהיו להם קשרי דם עם האדם שהתאבד, וכן ואנשים נוספים כמו עמיתים לעבודה, שקיימו קשר רציף וקרוב עם המנוח והם אבלים בעקבות התאבדותו. אדווין שניידמן, מחלוצי המחקר בתחום האובדנות, העריך כי על כל אדם שהתאבד יש בין שישה לעשרה אנשים האבלים בעקבות מותו. אף שזו הערכה בלבד היא עדיין משמשת כאומדן כללי לגבי מספר האנשים האבלים שכל מקרה התאבדות מותיר אחריו. הוא אף ציין כי הבעיה הציבורית הקשה ביותר בהתאבדות היא זו של השאירים: מיליוני בני אדם, הסובלים מחסרון יקירם שהתאבד. בחלק מהמקרים התאבד יותר מאדם אחד באותה משפחה. נתונים מהשנים האחרונות מצביעים על כך שבישראל מתאבדים בין 400 ל-500 איש מדי שנה. מספר זה הוא הערכת חסר. משמעות הדבר היא שמדי שנה מצטרפים למעגל השכול של שארי התאבדות מאות עד אלפי אנשים חדשים. כשמדובר בעולם כולו, המספר מגיע למליוני אנשים חדשים מדי שנה, המקבלים את התואר 'שארי התאבדות'.

בעבר

בכ-200 השנים האחרונות נתפסו המתאבדים ובני משפחותיהם כמי שהפרו את הסדר הציבורי. ההתאבדות עצמה נתפסה כסוג של חטא מוסרי ודתי. עדות לכך ניתן למצוא בשפה האנגלית בה נעשה שימוש בביטוי Commit לתיאור של ביצוע מעשה לקוי מבחינה מוסרית, פשע או טעות קשה: Committed a crime וגם Commit suicide. בנוסף בולטת הקרבה הסמנטית בין המילה Suicide למילים אחרות באנגלית המתארות המתה: Filicide, Homicide, Genocide וכדומה. בעקבות המשמעות הסטיגמטית של ביטויים כמו Committed suicide ישנה כיום נטייה גוברת בקרב שארי התאבדות דוברי אנגלית להחליף ביטויים אלה בביטויים כמו "Took his own life" או "Chose to end his life", שהם ביטויים נייטרליים יותר. בישראל, עד שנות השישים של המאה העשרים נחשבה התאבדות כסוג של עבירת המתה, ומי שנדרשו לשאת באחריות לעבירה זו היו בני משפחתו של המתאבד, שארי ההתאבדות, שבחלק מהמקרים נקנסו או נענשו בצורות שונות. כיום אין התאבדות נכללת בהגדרת עבירות ההמתה בחוק העונשין. סוגיה נוספת הקשורה ליחס לשארי ההתאבדות, היה היחס ללגיטימיות של אבלם. משפחתו של אדם שמת בקרב זוכה להוקרה ולהכרה חברתית בצורות שונות. משפחה של אדם שמת ממחלה תזכה להבנה של כאבה ואבלה. משפחות של מתאבדים לעומת זאת לא זכו ברוב המקרים להוקרה חברתית: הם לא הוכרו כלל כאבלים, לא ניתנו להם הזכויות שניתנו לאבלים ואבלם לא נתפס בחברה כלגיטימי.

המייחד את אבלם של שארי התאבדות

מאז מחקריו של אלברט קיין בראשית שנות השבעים נבדקה בדרכים שונות השאלה האם יש הבדל בין אבלם של שארי התאבדות לאבלם של אנשים שאיבדו את יקירם בנסיבות אחרות. כיום מקובל להניח שאבל בעקבות התאבדות נושא את המאפיינים הבאים: א. קצב ההחלמה: ההחלמה מאבל בעקבות התאבדות היא איטית יותר במקרים רבים בהשוואה לאבל בנסיבות פתאומיות אחרות (אירועי אסון, תאונות ופשיעה). ב. במהלך השנה השנייה לאבל מצטמצם ההבדל בין אבל בעקבות התאבדות לאבל בנסיבות אלימות ופתאומיות אחרות. ההבדלים שבכל זאת קיימים הם איכותיים יותר מאשר כמותיים. ג. באבל בעקבות התאבדות בולטים מאפיינים אוניברסליים של אבל בעקבות אירוע פתאומי: הלם, תדהמה וכעס. לצידם קיימים מאפיינים ייחודיים יותר כמו עיסוק בשאלת המשמעות האישית של האובדן.

סוגיות המעסיקות שארי התאבדות במהלך אבלם

בין הסוגיות המעסיקות שארי התאבדות במהלך אבלם בולט מקומן של הסוגיות הבאות:

שארי התאבדות בתא המשפחתי

התאבדות במשפחה היא שבר משמעותי שבמקרים רבים מזעזע את המערכת המשפחתית ועלול לעיתים גם לגרום לפרוק המשפחה הגרעינית. התכנסויות ואירועים משפחתיים שבעבר תרמו לתחושת יחד אינטימית עלולות להפוך לקשות מאד: בחלק מהמקרים ישנן האשמות בתוך התא המשפחתי. בנוסף, אבל הוא במהותו תהליך אישי מאד: כל אדם אבל בדרך קצת שונה ומבכה את הקשר הייחודי שלו עם המנוח בדרך האופיינית רק לו. כאשר אבלים בני משפחה אחת מתקבצים יחד עלולות לעלות האשמות בסגנון "אתה לא אבל נכון" או "אתה מבזה את זכר המנוח". תכנים אלה עלולים להוסיף הרבה מאד מתח לכל יחד משפחתי. זהו מתח שלא תמיד נוח לדבר עליו, שכן אף אחד במשפחה לא רוצה לפתוח את העניין ולהיות זה שיגרום סבל לשאר בני המשפחה.. התוצאה היא מה שמכונה בשפה הטיפולית "פיל בחדר": מצב שבו חלק מבני המשפחה או כולם חשים שמשהו לא בסדר אך חוששים להעלות את הנושא כי הם חוששים ממה שעלול לקרות אם יעלו את הנושא לדיון. לבסוף, התאבדות של בן משפחה היא אירוע המנתץ אמונות הקיימות אצל כלל בני המשפחה ביחס להיות העולם מקום שבטוח וטוב לחיות בו. חוויה זו היא חוויה עמוקה של התרסקות הדברים שהקנו ביטחון וודאות בעולם.

כשהמנוח שהתאבד הוא הורה ושארי ההתאבדות הם ילדיו

כאשר האבלים בעקבות ההתאבדות הם ילדיו של המנוח, הבנתם את המעשה תלויה בגילם. ההתאבדות כמעשה לא הגיוני: ילד בן 7–8 יכול במקרים רבים להבין מהו מוות, אך לא תמיד יכול להבין איך בכלל ייתכן מצב שבו הדבר הוודאי והיציב בחייו (ההורה) ייעלם פתאום לתמיד, כתוצאה מבחירת ההורה שלא להיות יותר. התחושה היא שהמעשה אינו הגיוני חווית נטישה: ילדים בוגרים בגלאי עשרה עלולים להבין במקרים רבים שההורה למעשה בחר לנטוש אותם לבדם, דווקא בתקופה בחייהם שבה הם זקוקים לו. עבור ילדים ההורה הוא במידה רבה מקור לביטחון, גורם שמתווך את העולם ומנגיש אותו העלמות הורה שמילא תפקידים אלה עבור ילדו עלולה להשאיר את הילד עם חשש גדול מאד מפני העתיד ותחושה של היותם נבגדים על ידי ההורה. אשמה: ילדים (בעיקר ילדים מתחת לגיל 6–7) נוטים לחשיבה אגוצנטרית ולכן ייתכן שיחשבו שההורה התאבד בגללם. פחד: בני המשפחה מבטאים לעיתים פחד שעוד בני משפחה יתאבדו. חשש זה בולט בעיקר אצל ילדים הנוטים לחשיבה ליניארית (לדוגמה: אם אבא התאבד כשהגיע לגיל 39 אז גם אמא תתאבד כשתגיע לגיל הזה). לאן ממשיכים מכאן: להורה שהתאבד היו תפקידים שונים במשפחה (כמו פרנסה, דאגה לצרכים קיומיים ועוד) ועתה יהיה צורך למלא את מקומו בתפקידים אלה, או לפחות בחלקם.

כשהמנוח שהתאבד הוא בן / בת והשארים הם ההורים

אבל על צאצא שהתאבד הוא במקרים רבים תהליך ממושך יותר מאבל בנסיבות אחרות, בין השאר מפני שבסוג אבל זה כולל גם אובדן של עתידו של המנוח שכבר לא יהיה מה שכל אוהביו ציפו שיהיה: הוא לא יילך לאוניברסיטה (בזמן שחבריו מהתיכון כן יילכו), הוא לא יינשא ויקים משפחה (כשבני גילו וחבריו כן יקימו) וכדומה. המפגש המתמשך עם תחנות בחיי המנוח. כמו כן יש הבדל בין אבל של אמהות ואבל של אבות: אבלם של אבות נוטה לכלול מרכיב משמעותי של חווית אשמה ואחריות מתוך אמונה שהם נכשלו שתפקיד האב (וההורים בכלל) הוא לשמור על ילדיהם. אצל אמהות לעומת זאת בולט יותר המרכיב של כמיהה למנוח.

כשהמנוח שהתאבד הוא אח/ אחות והאבלים הם אח או אחיות

תגובת האח או האחות להתאבדות אחיהם או אחותם תלויה במידה רבה בגילם וביכולתם להבין את האירוע ואת משמעותו. אחים צעירים עלולים לחשוש מה יקרה כשיגיעו לגיל בו התאבד אחיהם הגדול וזאת כיוון שהחשיבה בגיל צעיר נוטה להיות ליניארית בנוסף ייתכנו חששות כלליים מהאפשרות שהם או היקרים להם יתאבדו.

כשהמנוח הוא בן / בת זוג

אובדן של בן או בת זוג בהתאבדות מותיר את בן הזוג הנותר באופן פתאומי מאד ללא האדם שאהב, וללא הביטחון והוודאות שהקשר הזוגי איפשר לו. בנוסף מאבד שאר ההתאבדות חלק מאד משמעותי מעתידו, ומהחלומות אותם חלם להגשים יחד עם המנוח. אובדן זה חריף במיוחד כאשר מדובר בזוג צעיר יחסית. עוד מאפיין של אובדן בן או בת זוג הוא אבל בבדידות: בן או בת הזוג שנותרו בחיים היו רגילים להיתמך על ידי בן הזוג שהתאבד ולשאוב ממנו עידוד ותקווה. מות בן או בת הזוג משמעה שאין לבין הזוג הנותר עם מי לחלוק את כאבו. לכן אבלות על בן או בת זוג שנפטרו (בפרט בעקבות התאבדות) היא אבלות בודדה.

צמיחה אצל שארי התאבדות

כפי שתואר לעיל, ההתאבדות היא אירוע המנפץ לעיתים קרובות את מערכת האמונות האישית של השארי ההתאבדות, בשל היותה במרבית המקרים אירוע פתאומי, אלים וחריף שתוצאותיו נחוות כבעלות מימד אישי מאד, אפילו אינטימי. היותה של ההתאבדות אירוע כה מערער ברמה האישית יכולה לגרום לחלק משארי ההתאבדות לצאת לתהליך חיפוש אישי אחר משמעות חדשה לחיי שארי ההתאבדות. כמו כן, חלק משארי ההתאבדות עשויים לחוות צמיחה פוסט טראומטית.

אירועים הקשורים לשארי התאבדות ולמניעת התאבדות

בארצות הברית מתקיים מדי שנה היום הלאומי לשארי התאבדות (המתקיים בשבת שלפני חג ההודיה). יום זה מעניק בין השאר הקשר לגיטימי בו יכולים שארי התאבדות לקבל את הוקרת החברה בגין אובדנם. כמו כן, בכל 10 בספטמבר מתקיים ברחבי העולם היום הבינלאומי למניעת התאבדות. אירועי היום הזה כוללים טקסים, הרצאות ותהלוכות.  הגורם המארגן את אירועי היום הוא הארגון הבינלאומי למניעת התאבדות (International Association for Suicide Prevention), יחד עם ארגונים מקומיים וארציים שונים הנותנים ליום זה יש צביון מיוחד במדינות ואזורים שונים.

בעולם

ארגונים של שארי התאבדות בעולם עוסקים בראש ובראשונה במתן תמיכה לאנשים שאיבדו את יקירם בעקבות התאבדות. במסגרת זו מופעלות קבוצות תמיכה שונות, חלקן במתכונת של קבוצות עזרה עצמית. כמו כן מופעלים קוי ייעוץ טלפוניים, ופורומים אינטרנטיים.  חלק מהארגונים עוסקים גם במניעת התאבדות בצורות שונות, בעיקר בהעלאת המודעות לסימנים מקדימים להתנהגות אובדנית. להלן מספר שמות ארגונים באזורים שנים בעולם:
ארצות הברית וקנדה: Suicide.org (אתר אינטרנט וארגון תמיכה), Suicide Bereaved Survivors Stories (אתר שמציג סיפורי התמודדות של שארי התאבדות).
American Association of suicidology, Alliance Of Hope, American Foundition for Suicide Prevention, Canadian Mental Health Association
בריטניה: Survivors of Bereavement by suicide (סקוטלנד) Suicide Bereaved Network
אוסטרליה Postvention Australia, SOSBSA

מרכז ישראלי לעזרה עצמית

בשנת 1995 הוקמה לראשונה בישראל קבוצה שכללה אך ורק הורים אשר ילדיהם התאבדו, במטרה לעבד יחדיו את האבל המיוחד הזה השונה מכל שכול אחר. היא קמה ביוזמתן של גב' מרתה רמון, מנהלת "המרכז הישראלי לעזרה עצמית" בתל אביב, ועוזרתה, הגב' רות בלקין. ליוזמה זו הצטרף הפסיכולוג ד"ר ישראל אורון, שהנחה את הקבוצות שהתגבשו במהלך שנות ההנחיה . בשנת 2000 סיים ד"ר אורון את הנחיית הקבוצות,   וחלק מהחברים שהשתתפו בהן רשם עמותה בשם "בשביל החיים".

תוכנית מיתרים

מיתרים היא תוכנית שנוצרה על רקע התוכנית הלאומית למניעת אובדנות שמפעיל משרד הבריאות בפיקוח משרד הרווחה. התוכנית מפעילה מרכזי סיוע וטיפול בהם ניתן לקבל: מידע והכוונה לזכויות של בני משפחה ויחידים שאיבדו את יקירם בהתאבדות, ייעוץ וטיפול נפשי פרטני זוגי ומשפחתי לכלל בני המשפחה האבלים. כמו כן מפעילה התוכנית קבוצות תמיכה טיפליות. את אתוכנית 'מיתרים' מפעילה עמותת אנוש, האגודה הישראלית לבריאות הנפש. נכון לשנת 2017 התוכנית מפעילה מרכז אחד בתל אביב ומרכז נוסף בחיפה.