google/wiki40b huggingface dataset:
אנדי פיליפ

השנים המוקדמות

פיליפ נולד בעיר גראניט סיטי שבאילינוי, והוביל בשנת 1940 את קבוצת הכדורסל של "תיכון גראניט סיטי" לאליפות התיכונים של אילינוי. בשנת 1941 החל ללמוד באוניברסיטת אילינוי, ושיחק בקבוצתה במשך 3 שנים עד שגויס לחיל הנחתים האמריקאי. במהלך מלחמת העולם השנייה השתתף כלוטננט ראשון בקרב איוו ג'ימה, ובתום המלחמה חזר לאוניברסיטת אילינוי כדי להשלים את שנת הלימודים האחרונה.

כשחקן

לקראת עונת 1947/1948, השנייה בתולדות ליגת ה-BAA (לימים ה-NBA), חתם פיליפ בקבוצת שיקגו סטאגס. הוא שיחק בשיקגו שלוש עונות, לצד הקלע מקס זסלופסקי, ובכולן העפילה הקבוצה לשלב הפלייאוף. לאחר מכן שיחק בפילדלפיה ווריורס במשך שנתיים, יחד עם פול אריזין וג'ו פולקס, ובשתי העונות הודחו הווריורס בסיבוב הראשון על ידי סירקיוז נשיונלס של דולף שייס. בעונת 1952/1953 הצטרף לפורט ויין פיסטונס, בה חזר לשתף פעולה עם זסלופסקי, בנוסף לכוכבי הקבוצה ג'ורג' יארדלי ולארי פאוסט. בעונת 1954/1955 העפילו הפיסטונס לסדרת גמר ה-NBA, שנגרר למשחק שביעי ומכריע מול סירקיוז נשיונלס. במהלך האחרון של המשחק השביעי, כשקבוצתו בפיגור 92-91, רשם פיליפ איבוד כדור שהכריע למעשה את המשחק והכתיר את הנשיונלס כאלופי ה-NBA. לאחר המשחק האשים יארדלי את פיליפ בכך שמכר את המשחק והפסיד אותו בכוונה תחילה. בעונה הבאה חזרו הפיסטונס לשלב הגמר אך הפסידו בשנית, הפעם לקבוצתו הקודמת של פיליפ - פילדלפיה ווריורס - בתוצאה 4-1.
בעונת 1956/1957 עבר לבוסטון סלטיקס, בה שימש כמחליפם של בוב קוזי וביל שרמן בשתי עמדות הגארד. בסיום אותה עונה זכה פיליפ עם הסלטיקס באליפות ה-NBA הראשונה של המועדון, לאחר שבסדרת הגמר גברו על סנט לואיס הוקס של בוב פטיט וקליף הייגן בתוצאה 4-3. בעונה הבאה, האחרונה בקריירה של פיליפ, שוב נפגשו הסלטיקס וההוקס בשלב הגמר, אך ידה של ההוקס הייתה על העליונה.
לאורך הקריירה נבחר פיליפ 5 פעמים להשתתף במשחק האולסטאר, ונכלל פעמיים בחמישייה השנייה של העונה. בעונות 1950, 1951 ו-1952 הוביל את רשימת מוסרי האסיסטים ב-NBA, כשרשם ממוצעים של 5.8, 6.3 ו-8.2 אסיסטים למשחק, בהתאמה. בכל 11 עונותיו בליגה העפיל לפלייאוף ה-NBA, ובארבע עונותיו האחרונות השתתף גם בסדרת הגמר. בעת פרישתו דורג שני ברשימת מוסרי האסיסטים בתולדות ה-NBA, עם 3,759 אסיסטים בסך הכול (בוב קוזי היה ראשון).

כמאמן

בעונת 1958/1959 מונה למחליפו של מאמן סנט לואיס אלכס האנום, שעזב את הקבוצה לאחר שהוביל אותה לאליפות ה-NBA בעונה הקודמת. פיליפ אימן את ההוקס ב-10 משחקים בלבד, בהם השיג מאזן 6-4, לפני שהוחלף על ידי אד מקאולי.
ב-29 באפריל 2001 מת פיליפ בביתו שברנצ'ו מיראז', קליפורניה, בגיל 79.
שיטת הזרמים בחינוך

שיטת הזרמים בחינוך היא חלוקה של החינוך לזרמים אידאולוגיים מפלגתיים. היא הייתה נהוגה ביישוב היהודי בארץ ישראל ולאחר מכן בציבור היהודי מדינת ישראל מראשיתו של החינוך המודרני (בשנות העשרים של המאה העשרים) ועד לחקיקתו של חוק חינוך ממלכתי ב-12 באוגוסט 1953. היו שלושה זרמי חינוך מרכזיים - זרם העובדים, הזרם הכללי וזרם המזרחי, בנוסף להם זרם אחד שהוכר כרשמי לאחר קום המדינה - הזרם של אגודת ישראל. בנוסף, בתי תלמוד תורה ומוסדות כל ישראל חברים נותרו לא מזוהים מפלגתית.

רקע

החינוך המפלגתי הונהג בשנות העשרים, בתקופת המנדט הבריטי. אנשי היישוב היהודי בארץ ישראל היו מעוניינים להנהיג חינוך שיעביר את האידיאלים ויקנה השכלה כללית לדור הבא. מאחר ששלטונות המנדט הבריטי לא הקימו מערכת חינוך מנדטורית, וטרם קמה מדינה ריבונית שתוכל להפעיל את מערכת החינוך, הפעילו המפלגות מערכות חינוך משל עצמן.
בתקופה זו נטלו על עצמן המפלגות תפקידים רבים שבמדינה רגילה הם מוטלים על מערכות המדינה או על ארגונים וולנטריים בלתי מפלגתיים. לדוגמה, המפלגות הקימו ארגוני ספורט (הפועל של תנועת העבודה, אליצור של הדתיים, בית"ר של הרוויזיוניסטים וכן הלאה) וכוחות ביטחוניים (ההגנה של תנועת הפועלים, והאצ"ל ולח"י של הזרמים הימניים).

הזרמים

הזרמים היו אוטונומיים למדי. הם נבדלו זה מזה ביחס לעקרונות שונים ובעיקר לדת ולסוציאליזם. כל זרם היה אחראי על הכשרת המורים וקביעת תוכנית לימודים ועקרונות פדגוגיים.

הזרם הכללי

הזרם המשמעותי והגדול ביותר בקרב הזרמים, בו התחנכו נכון לשנת 1948 כ-50% מהיהודים. זוהה אידאולוגית עם הציונים הכלליים אם כי מבחינת התכנים היה אכן כללי, כשמו.
הזרם הכללי דגל בחינוך לאומי-מסורתי על בסיס "הקניינים הרוחניים המשותפים לכל חלקי העם" תוך כדי שילוב הישגי המדע. ראשי הזרם ייעדו אותו לכלל האוכלוסייה וקיוו שאת ספסלי בית הספר הכללי יפקדו דתיים וחילוניים מכל העדות. תוכנית הלימודים הושתתה על הדעה כי יש ליצור חברה אחת ומאוחדת וכי על החינוך להיות "כללי" באופיו ולא מפלגתי. על בסיס הזרם הזה הוקם מאוחר יותר, עם חקיקת חוק חינוך ממלכתי, בית הספר הממלכתי.

זרם העובדים

נוסד בשנת 1923 וכלל בתי ספר של ההסתדרות הכללית. בתי הספר של רשת העובדים כונו בשם בית החינוך לילדי עובדים.
היה הזרם השני בגודלו, בו התחנכו נכון לשנת 1948 כ-30% מהיהודים. זוהה אידאולוגית עם תנועת העבודה והסתדרות העובדים הכללית. מבחינה מפלגתית זוהה עם מפא"י ומפ"ם.
זרם העובדים דגל בחינוך סוציאליסטי-פועלי על ידי "עיצוב אישיות יהודית-חלוצית-עצמאית, חדורת חזון ציוני סוציאליסטי, המוכנה להגשים בגוף ובנפש את יעודה של תנועת העבודה העברית הסוציאליסטית בארץ". למעשה כיוונו בתי הספר של זרם העובדים את תלמידיהם ל"הגשמה" - התיישבות חלוצית בקיבוצים שהיו מושתתים על טהרת הסוציאליזם. כמו כן, בבתי הספר ניסו לכוון את התלמידים לפעילות בתנועות הנוער הסוציאליסטיות.
במוסדות החינוך של זרם העובדים הניפו שני דגלים - דגל ישראל לצד הדגל האדום שסימל את האידאולוגיה הסוציאליסטית. שרו את "תחזקנה" והאינטרנציונל לצד התקווה. אחד במאי היה יום שבתון והיחס אליו היה שווה ערך ליחס לחגים האחרים.
לזרם זה נלווה תת-זרם דתי שכונה זרם העובדים הדתי או הפֶשֶט הדתי.
אסילום

אסילום (מיוונית: άσυλα, בלטינית: asylum) היה מקום בעולם העתיק, אליו יכלו להימלט אנשים שחשו נרדפים או הזדקקו למקלט. מקומות אלו זכו לחסות ומיסוד דתי והתקיימו בעיקר במקדשים ומקומות פולחן, לעיתים היה צורך במגע פיזי עם המזבח או עם הפסל שבמקדש על מנת לזכות בהגנת האסילום.

בהיסטוריה

אסילום שימשו כמקום מפלט עבור המבקשים לקבל סיוע והגנה מפני רדיפות ואפילו עבור פושעים: רדיפת אדם אל תוך האסילום והוצאתו משם נחשבו כפשע, גם אם אדם זה נדון למוות לפני כן והצליח להימלט.
מסופר על קילון ותומכיו שנמלטו למקדש באקרופוליס וכל עוד שהו בתוכו או היו קשורים לחבל שקצהו השני היה קשור לפסל היו מוגנים, כאשר הקשר של החבל נפרם ראו בזה הוכחה שאינם בחסות האסילום ואישור להורגם. פלייסטואנאקס התגורר כ-19 שנים על הר ליקייאון בארקדיה, בבית שחציו היה בתוך מקדש זאוס וכך זכה לחסות האסילום. בנו, פאוסניאס שנידון למוות על התחמקות מקרב עם תבאי, נמלט לטגאה ומצא מקלט במקדשה של אתנה. שם מת מוות טבעי.
במובן הרחב יותר, אסילום היה מקום, שבשם קדושת הדת וקדושת המקדש היה אפשר לשמור בו רכוש וגם בתקופת מלחמה היה אסור להיכנס ולבזוז את הרכוש שבמקדש, הן את כלי הפולחן והן רכוש השמור בו. היו חריגים לכלל זה וידועים מקרים שבהם כן נבזזו מקדשים (למשל ביזת בית המקדש על יד שישק הראשון, יואש, חזקיהו ונבוכדנצר השני).
מקדש הפייסטוס באתונה הרחיב את ההגנה גם לעבדים שסבלו מהתעללות מצד בעליהם, בעלים של עבד שהצליח למצוא מקלט במקדש היה חייב למכור את העבד לאדם אחר. חוק דומה חוקק ברומא על ידי אנטונינוס פיוס.
ברומא היה אסילום על גבעת הקפיטולין ובמקומות רבים נוספים. על פי טקיטוס (בספר 3 של האנלים), טיבריוס החליט לצמצם את מספר המקדשים שיכולים להיות אסילום כי הוא חשב שמספר גדול מדי יפריע לעשיית צדק וייתן מחסה גם לאלו שאינם ראויים למחסה.
הלמולד מבוזאו, בספר השני של הכרוניקה הסלאבית, פרק 61 מתאר אסילום במרחב הסלאבי, למשל במקדש האל פרובו(צר') שבחצי האי וגרלנד.

ביהדות

גם היהדות קידשה אסילום, הן ערי המקלט והן, במקרה של רוצח בשגגה אחיזה בקרנות המזבח.
תלמי השלישי העניק לבתי הכנסת שבמצרים מעמד אסילום

אסילום באוניברסיטאות

אוניברסיטאות באירופה התאפיינו בחופש אקדמי במחקר ובהוראה, כמו גם חופש ביטוי ותנועה של רעיונות דרך הקמפוס. בנוסף, טענו האויברסיטאות להיותן אסילום ושטח אקס-טריטוריאלי ולפיכך כוחות שמירת הסדר הציבורי (משטרה) מנועים מלהיכנס לאוניברסיטאות אם לא קיבלו אישור מתאים מהנהלת האוניברסיטה. עיקרון זה נשבר בשנות ה-60 של המאה ה-20 בהפגנות הסטודנטים בצרפת כאשר שוטרים נכנסו לקמפוסים כמו ננטר והסורבון (בפעם הראשונה רק אחרי הזמנת הרקטור של אוניברסיטת פריז, ז'ן רוש, ובפעמים הבאות על דעת עצמם), בשנות ה-70 בארצות הברית כאשר שוטרים נכנסו לקמפוסים במהלך ההפגנות נגד מלחמת וייטנאם וטנק שפרץ לאוניברסיטה הטכנית הלאומית של אתונה ב-17 בנובמבר 1973.
קייטי בי

חייה

קייטי בי, ילידת פקהאם, דרום לונדון הוציאה את אלבום הבכורה שלה "On a Mission" ב-4 באפריל 2011, ומתוכו שוחררו ארבעה סינגלים "Katy On a Mission",‏ "Perfect Stranger" יחד עם מגנטיק מן, "Lights On" יחד עם מיס דינמיט ו-"Broken Record". האלבום הגיע למקום השני במצעד האלבומים הבריטי.
סינגל הבכורה שלה, שיר הדאבסטפ "Katy On a Mission", יצא ב-22 באוגוסט 2010, והגיע למקום הראשון במצעדי הדאנס והאינדי בבריטניה, ולמקום החמישי במצעד הסינגלים הבריטי, ונחשב כמסמל את התקרבותו של ז'אנר הדאבסטפ אל המיינסטרים.
כורכר

כורכר (מקור השם מערבית כֻּרְכַּאר) הוא סלע משקע פריך ונקבובי. הכורכר נוצר כתוצאה מהתאבנות חולות, דהיינו, התלכדות גרגירי הקוורץ בחול בעזרת חומר גירי. הכורכר מצטבר לאורך חוף הים ובמישור החוף ומופיע בצורת רכסים המבטאים התאבנות חוליות.

הרכב

הכורכר מורכב בעיקרו מגרגרי קוורץ (30% - 90%) וגרגרים של ביוקלסטים (רסק של שלדי בעלי חיים ימיים). כמו כן כ-5% מתכולת הכורכר הם מינרלים כבדים, הניכרים בצבעיהם הכהים (המטיט, פלדספר ועוד). גבעות הכורכר היו במקורן חוליות נודדות (דיונות), אשר חלק מן הביוקלסטים שבהן (רסק של שלדי בעלי חיים ימיים), התמוסס והתגבש מחדש כמלט סביב הגרגרים הנותרים (גרגרי הקוורץ והקרבונט). החוליות לוכדו לכורכר כתוצאה מהתמוססות גרגרי הקרבונט שבו (ארגוניט וקלציט עתיר מגנזיום), על ידי מי הגשמים שחלחלו בחללים שבין גרגרי החול. בתקופות יובש מתקיימת עליה נימית של התמיסה הרוויה אל פני השטח (בעיקר כתוצאה מהתאדות), הגורמת לשקיעת הקרבונט והתגבשותו בחללים שבין הגרגרים. פעולה חוזרת של התהליך לאורך השנים מביאה לליכוד מרכיבי החול והפיכתם לכורכר. 
שכבות כורכר עדינות, ברוחב של מילימטר או מילימטרים אחדים, נחשפות בחוף הים ואפילו בתוכו, היכן שמי הים סחפו חלק מהשכבות שנוצרו בעבר.
היות שרכס הכורכר בחוף השרון חשוף לפעולות גלי הים, הוא עובר תהליך של גידוד הגורמות להיווצרות מצוק הכורכר.
לרוב נוכל למצוא בין רכסי הכורכר גם אדמת סחף. אך בעבר בחלקים של קרקע הסחף היו לרוב ביצות אשר מנעו מהחקלאים לעבד אדמה זאת.
בסלע הכורכר, כמו בקרקע החול, המים מחלחלים במהירות לכן גדלים עליו רק מינים מעטים של צמחים.

כורכר בישראל

החול שמרכיב את הכורכר בישראל מקורו בהרים של מזרח אפריקה, במקום בו מתחיל הנילוס. סלעי ענק באותם מקומות התפוררו במשך הדורות, נסחפו אל הנילוס וזרמו איתו צפונה עד לים התיכון. במהלך הזמן המסלע נשחק עוד ועוד עד שהפך לחול, ובאמצעות גלי הים הגיע אל חופי ישראל. יצירת סכרים על הנילוס משבשת את חידוש החול בחופי מערב ים תיכון, ומהווה סכנה למיעוט חול המחדש את החופים.
בישראל, רכסי הכורכר נוצרו במקביל לחוף. יש שני רכסי כורכר יבשתיים קטועים במישור החוף, וביניהם מרזבות, ושלושה רכסים נוספים מצויים מתחת למים. לעיתים חסמו רכסים אלה זרימת נחל בדרכו לים והביאו להיווצרות ביצות, כדוגמת הביצה של חדרה, ביצות כבארה, והבאסה בהרצליה.
בתקופות השונות נעשו מאמצים לניקוז ביצות אלו. למשל, את הבאסה בהרצליה, בתקופה הביזנטית ניקזו על ידי חפירת מנהרה בתוך הרכס לעבר הים. 
בנחל פולג חצבו את קיר הכורכר לשם הניקוז, מה שנקרא בימינו "שער פולג" וכן נתן את השם לשמורה.
עדויות לרכסי הכורכר ניתן למצוא גם בתוך ערים רבות בישראל. רכסים אלו נמצאים בסכנה עקב תוכניות פיתוח או בלאי טבעי .

השימוש בכורכר

כורכר שימש כאבן בניין במקומות שונים באגן הים התיכון ובארץ ישראל. כך לדוגמה, המבנים השונים בקיסריה (תקופה רומית ביזנטית) ובימינו בניין ה"מזגגה" סמוך לקיבוץ נחשולים. מבנים רבים ברובע העתיק של העיר אלגרו בסרדיניה עשויים מאבני כורכר.

פאונה ופלורה בסביבת הכורכר

המערכת האקולוגית של הכורכר יוצרת נישות ביולוגיות ייחודיות, בהן חיים בעלי חיים וצמחים ייחודיים לה.
יוסף קלארווין

ביוגרפיה

קלארווין נולד בשנת 1893 בעיר ורשה שפולין הרוסית. אביו היה מורה לעברית אשר קירבו לרעיון הציונות, שבעקבותיו עלה לארץ ישראל. את הכשרתו המקצועית רכש בין השנים 1917 ו-1919 בפוליטכניון של העיר מינכן. בשנת 1920 עבד באטלייה של הנס פֶּלְצִיג (Poelzig) בברלין, ובין 1921 ל-1933 עבד אצל פריץ הֶגֶר (Höger) בהמבורג, וגם ניהל את משרדו הגדול.
בשנת 1933 עלה לארץ ישראל בעקבות עליית הנאצים לשלטון והתגברות האנטישמיות בארצו.
עם עלייתו ארצה, בשל הניסיון העשיר שצבר במולדתו, השתלב קלארווין בשוק העבודה הישראלי ובכך נטל חלק פעיל במפעל הבנייה הציוני בימי היישוב. כחלק מתפיסת עולמו, תרם קלארווין מניסיונו לדור האדריכלים של העתיד, עת לימד במחלקה לאדריכלות בטכניון שבחיפה.
עיקר עבודותיו התמקד במבני ציבור ומסחר וכן בתוכניות אב ליישובים ולאתרים שונים ברחבי הארץ, יחד עם זאת פעל גם עם המגזר הפרטי ותכנן בתים פרטיים. קלארווין שיתף פעולה ותכנן רבות עבור שלטונות המנדט הבריטי וכן עבור המוסדות הציוניים.
בשנת 1959 התמנה כחבר האקדמיה לאדריכלות בפריז.
משנת 1960 ועד מותו התגורר בדירה בקומת הקרקע של בית שוקרי ג'מל (רח' מרכוס 7 פינת רחוב ד'ישראלי) בירושלים.
נפטר בירושלים ב-9 בספטמבר 1970. ארכיונו שמור בארכיון הציוני המרכזי.
בנו הוא הצייר הסוריאליסטי מתי קלארווין.
אפרת רייטן

ביוגרפיה

את שירותה בצה"ל עשתה רייטן בלהקת פיקוד דרום.
ב-1997 סיימה לימודי משחק בסטודיו למשחק של יורם לוינשטיין.
ב-2004 סיימה לימודי משפטים במכללת שערי משפט. בהמשך, הוסמכה לעריכת-דין ובשנת 2012, החלה לעבוד במשרד עורכי הדין "גולדפרב זליגמן".

בטלוויזיה

את הקריירה הטלוויזיונית שלה החלה רייטן ב-1992 כמגישת תוכנית לנוער בשם "בזבוזים", וכשחקנית-משנה בסדרה "משחקי אהבה". לאחר מכן הנחתה את תוכנית הנוער "תיק-תק" בערוץ 2.
הייתה שותפה בצוות מנחי ערוץ הילדים בין השנים 1994-2000. בנוסף השתתפה בקלטת הילדים "אצבעות" ב-1995, לצידם של אומנים נוספים. 
בשנים 2004-2005 הנחתה רייטן, לצד מני פאר, את תוכנית הבוקר "יום חדש" של "קשת". בתקופה זו הנחתה גם תוכנית לייף סטייל בערוץ 2. ב-2007 הנחתה את תוכנית הבוקר "כל בוקר" בערוץ 10.
ב-1999 שודר סרט הטלוויזיה "שבעה ימים באלול" בו שיחקה בתפקיד ראשי, לצידו של מנשה נוי.
לאורך השנים השתתפה בתפקידי משנה בסדרות טלוויזיה שונות, ביניהן "קפה פריז", "החוף הדרומי" ו"שבתות וחגים".
ב-2010 החלה להנחות את התוכנית "הפרקליטים" בערוץ 10, תוכנית העוסקת בנושאי משפט ועריכת דין.
בשנת 2011 השתתפה רייטן בסדרת הקומית של ערוץ 2 "גבוה וגרינבאום". ביולי 2011 החלה להנחות בערוץ 10 את המגזין השבועי "נקודה il", תוכנית בהפקת הסוכנות היהודית.
בשנת 2015, במקביל לעבודתה כעורכת דין, הנחתה בערוץ 10 תוכנית בנושא הציונות.

על הבמות ובקולנוע

ב-1996 הייתה שותפה במחזמר לילדים "הוגו על הבמה". ב-1997 השתתפה בתחרות הפסטיגל עם השיר "חולת פרסים" שזכה במקום השביעי, וב-1998 היא השתתפה בשנית בפסטיגל עם השיר "ככה בא לי לחיות" שזכה במקום השישי.
שיחקה במספר הצגות תיאטרון למבוגרים ולילדים, בהן "הוא הלך בשדות" של תיאטרון באר שבע, "בת הים הקטנה", "אפרת של החלומות" ו"הנסיכה על העדשה".
ב-2010 גילמה תפקיד משני בסרט הקולנוע "כלבת", לצד רן דנקר ואניה בוקשטיין.
 נשואה לאדריכל גל מרום ואם לשניים. מתגוררת ביפו.
גאוגרפיה של ערב הסעודית

חיג'אז

רצועה הררית, המתפרסת לאורך קו החוף, בחלקה המערבי של ערב הסעודית, הקרוב לים סוף. היא מורכבת משני רכסי-הרים המופרדים באזור מכה. גובהו של הרכס הצפוני של החיג'אז נע בין 2100 מ' מעל פני הים בצפון ו-600 מ' באזור מכה. הרי הרכס נושקים לים ומופרדים על ידי רצועות חוף קטנות ולא רציפות. מדרום ההרים גבוהים יותר ומגיעים אף לגובה של כ-3000 מ'. באזור זה קיימת רצועת חוף רציפה ומישור ברוחב של כ-65 ק"מ בשם שפלת טיהאמה, בו האדמה בעלת פוריות מוגבלת בשל הגשמים הלא סדירים היוצרים סחף באזור. החלק הפורה ביותר באזור הוא המדרונות העליונים המצויים דרומית למכה. מדרונות אלה מלאים בטרסות על מנת לנצל את הקרקע בצורה מקסימלית. המדרון המזרחי של החיג'אז, באזור עסיר (דרומית מזרחית למכה), מתמתן בהדרגה עד ל'רובע הריק'. למרות שהמשקעים באזור זה נדירים, יש בו כמה ואדיות פוריים, המאפשרים חקלאות המבוססת על נאות מדבר בצורה רחבה יחסית.

נאג'ד

רמת נאג'ד נמצאת מזרחית לחיג'אז. היא ברובה מישור סלעי, אך מפוזרים בה מדבריות חוליים קטנים והרים מבודדים. מספר ואדיות חוצים את הרמה לכוון מזרח ונשפכים למפרץ הפרסי.

צפון חצי-האי ערב

האזור הנמצא צפונית למדבר נפוד. אזור מהווה למעשה את המשכו של המדבר הסורי, המתפרס גם בתחומיהן של סוריה, ירדן ועיראק. זוהי רמה מישורית, המכוסה בעשב וצמחייה נמוכה המשמשת כמרעה עבור השבטים הנומאדיים באזור. מספר ואדיות חוצים את הרמה לכיוון צפון מזרח, כשהמרכזי שבהם הוא ואדי סירחאן, שהווה במשך שנים ציר מרכזי במסעות מהמזרח התיכון לחצי האי ערב.

מזרח חצי האי ערב

משתרע מחופי המפרץ הפרסי ומערבה. רצועת החוף היא יוצאת דופן- ובה מישורים חוליים, ביצות ומשטחי מלח עם מי המפרץ. כתוצאה מכך הקרקע אינה יציבה, ומי הים פעמים רבות מגיעים לפני השטח. 
באזור ממוקם נווה המדבר אל אחסה, אחד מנאות המדבר המרכזיים והפוריים ביותר בערב הסעודית.

מקורות מים

מרבית הבארות הארטזיות והמעיינות נמצאים בחלקה המזרחי של ערב הסעודית. בנווה המדבר אל אחסה נמצאות מספר בריכות מים עמוקות, המתמלאות מחדש כתוצאה ממעיינות מי התהום. מעיינות אלו מאפשרים גידולים חקלאיים נרחבים בנאות המדבר המקומיים. גם באזור החיג'אז ובעסיר מצויים מעיינות ובארות, בעיקר באזורים ההרריים. בנאג'ד ובמדבריות, מקורות המים מועטים ומפוזרים על פני שטחים נרחבים. על פי נתוני חברת הנפט הסעודית (Saudi Aramco), קיימים אקוויפרים פוסיליים עצומים מתחת למדבריות, שכמות המים בהם גדולה יותר מזו שבמפרץ הפרסי, ונעשים מאמצים על ידי הממשלה הסעודית, חברות הנפט והאו"ם על מנת לנצלם.

אקלים

במרבית שטחה של ערב הסעודית, האקלים הוא מדברי ויבש אך משתנה מאזור לאזור. בפנים הארץ, היובש וחוסר הלחות מאפשרים לטמפרטורות לעלות עד לכ-54 מעלות צלזיוס וכמו כן, גורם לצניחתן בשעות שלאחר שקיעת השמש לכ-20 מעלות.
באזורי החוף, הלחים יותר, הטמפרטורה מגיעה ל-40 מעלות בקיץ אך בגלל הלחות נשארת הטמפרטורה יחסית קבועה גם בשעות הערב (הלחות הממוצעת היא כ-85% אך לעיתים קרובות מגיעה ל-100%). 
כמות המשקעים הממוצעת בערב הסעודית היא 100 מ"מ בשנה. באזור עסיר, הנתונים תחת גשמי המונסון הדרום מערביים, כמות המשקעים היא כ-300 מ"מ בשנה, כמות המהווה כ-60% מסך כמות המשקעים בערב הסעודית. בשאר חלקי הארץ תדירות הגשמים בלתי יציבה, ולעיתים בשנה שלמה כמות המשקעים מתבססת על מספר קטן של שיטפונות המציפים את הוואדיות היבשים.
אם אשאר (סרט)

עלילת הסרט

מיה הול (קלואי גרייס מורץ) חשבה שההחלטה הקשה ביותר בחייה תהיה אם להמשיך את החלומות המוזיקליים שלה או ללכת בדרך שונה כדי לחיות עם אהבת חייה, החבר המרדני שלה, אדם (ג'יימי בלאקלי).
אבל הכול משתנה כהרף עין, ברגע אחד קצר. תאונת דרכים לקחה את חייהם של אמהּ, אביה ואחיה הקטן של מיה בת ה-16.
חייה של מיה נתקעו, כיוון ששקעה בתרדמת בבית החולים ונתפסה בין חיים ומוות (מצב המכונה "לימבו").
מיה חוזרת אל העבר שלה ואף יש לה ניסיון מחוץ לגוף, כאשר היא יכולה לצפות בחברים ובני המשפחה המתאספים בבית החולים.
מיה צריכה לקבל החלטה חדשה. הפעם, זה לא רק על העתיד שלה. ההחלטה שתקבל תקבע את גורלה - אם להישאר לחיות אך בדרך חיים קשה יותר משחוותה אי פעם, או לברוח ולמות.

יציאה לאקרנים ופרסום הטריילר

טריילר הסרט פורסם ב-15 באפריל 2014, וטריילר נוסף של הסרט פורסם ב-5 ביוני 2014 ברשת האינטרנט.
בינואר 2014 נקבע תאריך יציאת הסרט לאקרנים - 22 באוגוסט 2014.
בוכה בגשם

עלילת הסרט

אבי (אבי ביטר) מופיע במועדון זמר מזרחי בדרום תל אביב ביחד עם רוני (דני חדד).
רוני אינו מעוניין לשיר עוד מוזיקה מזרחית והוא משנה את סגנונו על מנת למצוא חן בעיני התקשורת, דבר אשר קהל המועדון אינו רואה בעין יפה.
לאחר שמיקו, בעל המועדון (בבר יוקו), מפטר את רוני, מחליט רוני לנקום באבי, והוא שולח את חברתו לחיים בטי (אתי בוחבוט) שתגרום לאבי להתאהב בה, ודרך זה לגרום לו להתדרדר, לא להגיע להופעות ולאולפנים ובדרך זו לגרום למיקו להחזיר שוב את רוני למועדון.
אלברט, האמרגן של אבי (ירמי קדושי) רואה את הנעשה מהצד ומתנגד לקשר של אבי עם בטי.
בטי מבינה שלבדה היא לא תצליח לגרום לאבי לזנוח את מקצועו כיוון שאחותו הקטנה של אבי מתפקדת כמנהלת האישית שלו. על מנת להוציא את אחותו של אבי מהתמונה היא שולחת את רוני אליה כדי שיכבוש את לִבה ויסיט אותה מניהול לוח הזמנים של אבי.
רוני מסמם את אחותו של אבי ואונס אותה כשהיא מחוסרת הכרה. כאשר נודע הדבר לאבי הוא מכה את אחותו ומאשימה בפגיעה בכבוד המשפחה. בעקבות כך בורחת אחותו למטבח ושם מתאבדת באמצעות אקדח.
כאשר אבי מגלה מי עומד מאחורי המזימה, הוא ואלברט אורבים לבטי ולרוני מחוץ לביתם ויורים בהם. בטי נהרגת ורוני נפצע בידו. אבי מוכיח את רוני על בגידתו בתרבות המזרחית ורוני מתחרט על מעשיו.
הסרט מסתיים כאשר אבי חוזר לשיר במועדון ואלברט נמצא בכלא בעקבות הרצח שביצע.
פרס פוליצר

זכייה בפרס

בשביל להיות מועמד לפרס, אדם צריך להתאים לפחות לקטגוריה אחת (אדם לא יכול להתמודד רק מעצם היותו סופר או עיתונאי). אדם יכול להיות מועמד בלא יותר משתי קטגוריות.
בכל שנה נבחרים 102 שופטים על ידי הדירקטוריון. הדירקטוריון מונה 20 חברים שמתוכם שישה אנשי אקדמיה (כולל נשיא אוניברסיטת קולומביה, ודיקן בית הספר לעיתונאות של אוניברסיטה זו), ועיתונאים. הדירקטוריון הוא זה שבוחר את חבריו לקדנציה של שלוש שנים.
102 השופטים בוחרים שלושה מועמדים ב-21 קטגוריות- בכל הצוותים יש חמישה שופטים, מלבד הצוות שבוחר את הפרס על הפרשנות שבו שבעה שופטים. שופטים אלה בוחרים שלושה מועמדים לכל קטגוריה. הדירקטוריון הוא זה שבוחר את הזוכים. הוא זכאי גם להחליט שלא להעניק פרס מסוים.

ביקורת על הפרס

חלק מהמבקרים על הפרס האשימו את מעניקי הפרס בנטייה פוליטית. לטענתם רוב הזוכים הם בעלי עמדות ליברליות ואנטי-שמרניות.
מחקר אקדמי משנת 2012 מצא "שרק 27% מזוכי פרס פוליצר מאז 1991 היו נשים".
בית הקברות היהודי הישן בסרייבו

מיקומו ותיאורו של האתר

בית הקברות שוכן מחוץ לעיר על מדרון בשיפולי הר טרבוויץ'. בראשית המאה ה-21 ניתן היה לאתר בו 3,850 מצבות. שטחו הנוכחי של בית הקברות הוא 31,160 מ"ר. ככל הנראה החלה קבורת יהודים בחלק מהשטח עוד במהלך המאה ה-16. בשלהי המאה ה-19 אותרה בבית הקברות מצבה שנקבע כי היא מ-1551. חוקרים מאוחרים לא הצליחו לאתר את המצבה ועדויות נוספות על קבורות מתקופה זו. עם זאת, לפי רישומי הקהילה נחנך בית הקברות רשמית ב-1630, לאחר שרב הקהילה שמואל ברוך קיבל היתר מהואלי העות'מאני לקבור את נפטרי הקהילה במקום. בית הקברות שכן סמוך לאתר סטצ'ק שתועד במקום. מחקרים מאוחרים תיעדו וציינו כי מצבתו של שמואל ברוך עצמו שנפטר ב-1650 היא הקדומה ביותר שניתן לאתר. בשלהי המאה ה-19 לאחר הקמת הקהילה האשכנזית בסרייבו, הקימה הקהילה בית קברות נפרד בסמוך לבית הקברות הספרדי.
במהלך התקופה האוסטרו-הונגרית נבנתה מסילת ברזל שעברה דרך בית העלמין וניתן להעריך שמחצית משטחו הקדום, בחלק הנמוך יותר של השיפולים, נהרס במהלך הבנייה. בשלהי שנות ה-20 של המאה ה-20, בעידן הממלכה היוגוסלבית נבנתה סביב בית העלמין גדר אבן וחמישה שערי ברזל הותקנו לאורכה. סמוך לכניסה הראשית לבית הקברות ניצבת אנדרטה לזכר הנרצחים בשואה. כן קיימת במקום אנדרטה לזכר החיילים היהודים שנפלו במלחמת העולם הראשונה. ב-1959 נסגר בית העלמין האשכנזי. שרידיהם של כ-900 נפטרים הועברו לבית העלמין הספרדי ונקברו בקבר אחים ומעליו מצבה משותפת. בבית העלמין קיימת גם גניזה שהחלה ב-1916, ומניחים שבמקום נקברו 14 ספרי קודש.
המצבות עד לתקופה היוגוסלבית הן ברובן שונות מאלו שהותקנו מאוחר יותר. הן מעוגלות, והכיתוב עליהן הוא בעברית ובלאדינו. הקדומות מהן דמויות סרקופג ורובן אחידות בצורתן ובגודלן. ב-1966 הוקם בית הקברות הכללי בסרייבו וממועד זה הקבורות של כל העדות התבצעו בחלקות ייעודיות בבית העלמין הכללי. בראשית שנות ה-90 של המאה ה-20 התפרקה יוגוסלביה בתהליך אלים אשר במסגרתו פרצה מלחמת בוסניה. במהלך המלחמה בין 1992–1996 צר צבא רפובליקה סרפסקה על סרייבו והפגיז אותה מעמדות ארטילריה שהוצבו בתוך בית הקברות היהודי. כמו כן הוצבו במקום עמדות צליפה. במהלך המצור נגרם לבית הקברות נזק כבד. בהמשך, מיקשו הכוחות הסרביים את אזור בית העלמין בטרם נסוגו ממנו. לאחר תום המלחמה הוחל בשיקומו של אתר בית הקברות במספר שלבים. עד 1998 פונו המוקשים מהאתר, ובהמשך שוקמו היכלי ההתכנסות השונים. ב-2000 הקציב הקונגרס האמריקאי סכום של מאה אלף דולר אמריקאי לשיקום האתר ובכלל זה מצבות אותן ניתן היה להציל ולשקם.
ב-30 באוגוסט 2004 הוכרז האתר על ידי ממשלת בוסניה והרצגובינה כאתר מורשת לאומית. ב-2016 הגישה בוסניה והרצגובינה לאונסקו את מועמדות בית הקברות לאתר מורשת עולמית.
אריה לייב לנדא

ביוגרפיה

נולד באיזביצה להרב ישראל איסר שמחה לנדא, רב העיירה. בשל כשרונו, לא למד במסגרת רשמית, אלא למד באופן עצמאי ועם אביו, עד לנישואיו. נשא לאישה את בתו של הרב ישעיהו קאליש, בנו של האדמו"ר הזקן מאמשינוב. לאחר נישואיו דר שנים ספורות בפשיסחה, אז מקום מושבו של חותנו, ולמד באופן עצמאי, כשהוא נסמך על שולחן חותנו.
בשנת תרפ"ב מונה לכהן כרב בעיירה קולבייל, עיירה קטנה הסמוכה לוורשה, בה התגוררו אז כמה מאות משפחות יהודים. בשנת תרצ"ה, יותר משנה אחרי פטירתו של רבי יהודה מאיר שפירא, מונה לכהן תמורתו כראש ישיבה בישיבת חכמי לובלין. שם נודע בכושר הסברתו והוראתו, הגם שלא למד מעולם בישיבה. 
בתחילת מלחמת העולם השנייה, היה בעיירת מגוריו מכיוון שהיו אלו ימי חופשה ולא היה בישיבה. כשהחלו הפולנים לכבוש את ורשה, גירשו הגרמנים את יהודי העיירות הסמוכות אל עבר מינסק. עקב חולשתו של הרב ותנאי מזג האוויר כשל כוחו מלכת, ונישא על כתפי בני קהילתו עד למינסק. לאחר תקופה הורשה, יחד עם כל יהודי האזור, לחזור לעיירתו.  כאשר הגיעו הגרמנים לפנות את יהודי המקום למחנות השמדה, התחבא יחד עם בתו. בתשרי תש"ג, הצליחו לברוח כל יהודי המקום לוורשה, בה שהו עד פרוץ מרד גטו ורשה. באפריל 1943 במהלך המרד, נספה יחד עם החבורה שאיתה הוא למד בוורשה.