google/wiki40b huggingface dataset:
לינדה לאבלייס

חייה

לאבלייס נולדה בברונקס שבניו יורק כלינדה סוזן בורמן להורים קתולים. היא למדה בבית ספר קתולי ביונקרס ובית ספר תיכון בהרטסדייל במדינת ניו יורק. כשהייתה בת 16 עקרה משפחתה לפלורידה ובגיל 20 ילדה את בנה הראשון, שנמסר לאימוץ.
בגיל 21 חזרה לניו יורק, אך חזרה לפלורידה לאחר שנפצעה בתאונת דרכים. שם פגשה את צ'אק טריינור, בחור אלים שהפך למנהלה, סרסורה ומאוחר יותר בעלה. בהשפעתו החלה לאבלייס בקריירה בתעשיית הפורנוגרפיה כאשר הסרטים הראשונים היו סרטי פורנו קצרים, בהם סרטון פטיש לכפות רגליים, סרטון הכולל משחקי שתן, ובמקרה של הסרטון "Dog Fucker" (הידוע גם בשם "Dogarama") מ-1971 - זואופיליה, כאשר לאבלייס מוצגת מקיימת יחסי מין עם כלב. לימים תספר לאבלייס כי יחסי המין עם הכלב לא נעשו מרצון וכי הם נכפו עליה על ידי בעלה.
ב-1972 כיכבה לאבלייס בסרט "גרון עמוק" שנחשב פורץ דרך, הוקרן בכל העולם ונחשב לסרט הפורנוגרפי המצליח ביותר מבחינה כספית בכל הזמנים. לאבלייס גילחה במהלך הסרט את שער הערווה וקיימה בו מין אנאלי, שני מעשים שלא היו מקובלים בקולנוע באותה עת.
ב-1974 נישאה ללארי מרצ'יאנו ולזוג נולדו שני ילדים. מרצ'יאנו היה שיכור שהתעלל מילולית בה ובילדיה ואף הכה אותה תכופות. הזוג התגרש ב-1996.
לאחר "גרון עמוק" השתתפה לאבלייס רק בעוד שני סרטים, שלא היו פורנוגרפיים ונכשלו בקופות - סרט ההמשך "גרון עמוק חלק שני" (אין להתבלבל עם הסרט "גרון עמוק 2", שהוא כן סרט פורנוגרפי ואינו קשור ל"גרון עמוק" המקורי) ו"לינדה לאבלייס לנשיאות".
ב-1980 פרסמה את ספרה האוטוביוגרפי "Ordeal" , בו סיפרה על כך שנאנסה במהלך הקריירה שלה בתעשיית הפורנו. באותה שנה הצטרפה לקבוצה פמיניסטית המתנגדת לתעשיית הפורנוגרפיה והייתה בין הפעילות בתנועה. היא דיברה בפני קבוצות פמיניסטיות ותלמידי אוניברסיטאות והופיעה בשימועים של הממשל בנושאי פורנוגרפיה. לאבלייס טענה כי במשך כל שנותיה בתעשייה היא נוצלה ושועבדה לעשות דברים כנגד רצונה.
ב-1986 העידה בפני ועדת הפורנוגרפיה של התובע הכללי וטענה כי כאשר צופים בסרט "גרון עמוק", בעצם צופים בה נאנסת, וציינה שזהו פשע שהסרט עדיין מוצג.
ב-1986 פרסמה את ספרה "Out of Bondage" בו היא מספרת על חייה אחרי 1974.
לאבלייס לקתה בדלקת כבד כתוצאה מעירוי דם שקיבלה לאחר התאונה ב-1970. כתוצאה מכך נזקקה ב-1987 להשתלת כבד. ב-3 באפריל 2002 איבדה שליטה על רכבה שהתגלגל פעמיים. היא סבלה מפציעות קשות וטראומה וב-22 באפריל 2002 נותקה ממכשירי ההחייאה ונפטרה בבית החולים בדנבר שבקולורדו.
למרות הצלחתו המסחררת של הסרט "גרון עמוק", שלפי הערכות גרף בין מאה מיליון לשש מאות מיליון דולרים, לאבלייס נפטרה ענייה. היא סיפרה שקיבלה רק 1,250 דולרים עבור השתתפותה בסרט, אותם לקח בעלה.
ב-2005 יצא הסרט הדוקומנטרי "בתוך גרון עמוק", על הפקת הסרט "גרון עמוק" ובקריינות של דניס הופר. ב-2005 הוחל בהפקת סרט על חייה של לינדה לאבלייס בשם "לאבלייס", בכיכובה של קורטני לאב, ואולם הפקתו מעולם לא הושלמה.
ב-2013 יצא לאקרנים הסרט "לאבלייס" המבוסס על סיפור חייה, בכיכובה של אמנדה סייפריד.
יבי

יונה בן יהודה (יהודיוף), המוכר בשם יֵבִּי (1934 - 7 בדצמבר 2002), היה עיתונאי, פובליציסט ומשורר ישראלי. היה מהאמנים הפוליטיים הבולטים בישראל, ונודע בעמדותיו בנושא השוויון, הצדק החברתי ומעמד הפועלים.

ביוגרפיה

בהיותו בן שנה עלתה משפחתו מבוכרה לארץ ישראל והתיישבה בירושלים. כנער גדל בשכונת פלורנטין בתל אביב ושם עשה את חוק לימודיו. חבר ילדותו היה חיים טופול. בנערותו היה חבר באיגוד המקצועי של פועלי הדפוס בתל אביב והצטרף למחתרת הלח"י. עם קום המדינה ולאחר הפילוג בלח"י עבר יבי לברית הנוער הקומוניסטי, אולם עד מהרה עזבהּ וסלל לו דרך עצמאית. 
לאחר מלחמת ששת הימים ובמשך עשרות שנים פרסם (בתחילה כמודעה בתשלום ולאחר מכן ללא שכר) בעיתון "הארץ" טור אישי שבו מדי יום שישי היה מגיש לקוראיו את אחד משיריו שעסקו לרוב בדעותיו על עוולות הכיבוש, אי הצדק החברתי, מוראות המלחמה והכמיהה לשלום. את שיריו ליוו איורים של אמנים כעמוס קינן, מנשה קדישמן, יגאל תומרקין ואחרים. אחת לשנה היה מכנס את שיריו בספרונים בהוצאה עצמאית והיה נוהג למוכרם בכינוסים של אנשי השמאל, בשבוע הספר ואף לעוברי אורח.
באחת מנסיעותיו טס לברית המועצות ושם פגש את משורר המחאה הרוסי יבגני יבטושנקו. על רקע המכנה המשותף של מאבקם החברתי כנגד הממסד וחיבתם המשותפת לטיפה המרה התיידדו השניים במהרה. יבי נהג לפקוד את בית הקפה התל אביבי הנודע כסית, וסביבו התרכזו ידידיו וניהלו דיונים פוליטיים ערניים לצד שתייה מרובה. באחד משיריו הנציח זאת הפזמונאי יענקל'ה רוטבליט:
יבי ושמוליק ישבו אצל חצקל כסית
יבי צועק למרסל שיביא עוד כוסית
משה צועק עד מתי בטלנים
קחו קצת מילים וחברו לחנים
כאן לא שותים בחינם השתנו הזמנים
ב-7 בדצמבר 2002 נפטר יבי ערירי, לאחר מאבק ממושך במחלת הסרטן. נקבר בבית העלמין קריית שאול בתל אביב.
בשנת 2009 הפיק צבי שיסל בשיתוף עם אחיו של יבי, פטקה בן-יהודה, סרט תיעודי על חייו של יבי, שבו שימש חיים טופול כמספר. את הסרט ביים צבי שיסל. התסריט נכתב על ידי אגי פרידמן, צבי שיסל וזיו קרשן.
תעשיית הבשר

המונח תעשיית הבשר מתייחס לתעשיית החקלאות מן החי לצורך ייצור, אריזה, שימור ושיווק של בשר.
חלק גדול מתעשיית הבשר מערב גידול מרוכז וצפוף של חיות במקומות מגודרים וסגורים, כגון רפתות, לולים ודירים. היבטים רבים בגידול בשר הפכו למתועשים, גם בגידול חיות המזוהות כמזון גורמה, כגון כבד אווז.
תהליך ייצור הבשר מעובד לרוב בשיטת אינטגרציה אנכית, שבו רוב שלבי הייצור מנוהלים על ידי חברה אחת.

תעשיית הבשר בישראל

ישראל ממוקמת רביעית בעולם בצריכת הבשר לנפש. הדירוג הגבוהה נובע בין היתר מהצריכה הממוצעת של בשר העוף (57.7 ק"ג), שבה היא במקום ראשון בעולם. בנוסף, צריכת בשר בישראל עלתה בכ-50% בין השנים 2015-1993.
בשר העוף, שכאמור הוא הנתח העיקרי של אספקת הבשר בישראל, מבוסס על גידול וייצור מקומיים. אולם ייצור זה נשען על מרכיבי הזנה (גרעינים וחומרי הזנה נוספים), שרובם המוחלט מיובא ממקורות שונים.
בשר הבקר הנצרך בישראל מחולק לבשר טרי ובשר קפוא. הבשר הקפוא מהווה כ-65% מהצריכה והוא מיובא בעיקר מדרום אמריקה. הבשר הטרי מחולק לעגלים שמיובאים במשלוחים חיים ומפוטמים בישראל - כ-47% מהבשר הטרי, עגלים ופרות מרפתות החלב - כ-40%, ועגלים מעדרי בקר - כ-13%.
שטח הקרקע הנחוץ לאספקת הבשר בישראל גבוה בכ–200% מהיקף הקרקע החקלאית הזמינה בישראל. שטחי קרקע אלה פזורים ברחבי העולם, ומשמשים לרעיית בקר או לגידול גרעינים להזנת בעלי חיים. תלותה הישירה (במקרה של בשר בקר) והעקיפה (במקרה של בשר עוף) של מדינת ישראל בבשר ממגוון מקורות ברחבי העולם מעלה שאלות על מידת קיימות מערכת המזון הישראלית, התלויה בהיקף נרחב במשאבים ובשירותים ממקורות שמחוץ למדינה.

פעילויות נגד תעשיית הבשר

עמותות רבות בארץ ובעולם פועלות כדי להעלות את המודעות ולגרום להפחתה בצריכת מוצרים מן החי. עמותות אלו מארגנות הפגנות, עושות פרסומות, עורכות הרצאות וכנסים, לוקחות חלק פעיל בהחלטות ארגונים עולמיים וממשלתיים, כגון ארגון הבריאות העולמי ועוד.
ראובן ארז

ביוגרפיה

ראובן ארז נולד בתל אביב. כנער היה סולן להקת הנוער העובד והלומד. בשנת 1970 השתתף בתוכנית הרדיו תשואות ראשונות וזכה במקום הראשון, באותה שנה הופיע בפעם הראשונה בטלוויזיה בתוכנית "עלם ועלמה". באמצע שנות ה-70 התגייס לצה"ל ושירת בלהקת פיקוד דרום. ב-1976 שר ושיחק ב"סדנת תיאטרון שכונת התקווה" וביצע איתם את השיר "אליהו הנביא" במסגרת פסטיבל הזמר "דרור למנצח שיר מזמור". בדצמבר 1977 ביצע ארז את השיר "אגדלך" במסגרת פסטיבל הזמר "דרור" תשל"ח. באפריל 1978 הצטרף ארז ללהקת א-ב של יזהר כהן בתחרות האירוויזיון בשיר אבניבי שהגיע למקום הראשון. בדצמבר אותה שנה ביצע ארז את השיר "מזלות" במסגרת פסטיבל הזמר "דרור" תשל"ט. ב-1980 הופיע במחזמר "חיידק במה", המבוסס על שורת המקהלה. ב–1982 הופיע בפסטיבל "דרור" עם השיר "יונת אהבה". ב-1985 השתתף פעם נוספת בפסטיבל "דרור" עם השיר "שורשי" המזוהה עמו עד היום. באותה שנה יצא לאור אלבום הבכורה שלו, "נער הלילה". ב–1987 השתתף בפסטיבל הזמר והפזמון עם השיר "יום ועוד יום" שכתב עבורו הזמר והיוצר דני רובס. ב-1990 הוציא תקליט שני שנקרא "דחף פנימי" וב-1992 הוציא אלבום קאברים מהופעה בפאב שנקרא "ראובן ארז בהופעה". ב-1995 יצא אלבום אוסף שנקרא "מתוך אהבה" שכלל שירים משני אלבומיו הקודמים, "נער הלילה" ו"דחף פנימי" ועוד 7 סינגלים נוספים. ב-2001 הוציא אלבום שנקרא "תהפוכות". ב-2005 יצא אלבום נוסף מתוך מופע שהפיק ושנקרא "דרך השירים". ב-2011 יצא דיסק נוסף מתוך מופע שנקרא "מופע מהסרטים " השירים הגדולים של הקולנוע הישראלי. עד היום העלה ארז את המופע "דרך השירים" למעלה מ-1,600 פעם.
שגית אמת

שגית אמת (נולדה ב-19 באוגוסט 1969) היא סופרת, מחזאית ושחקנית ישראלית.

קורות חייה

אמת ילידת חולון, בוגרת תיכון איילון בעיר, השתתפה במשלחת הקיץ של תנועת הצופים לארצות הברית, ולאחר שירותה הצבאי סיימה את לימודיה בבית הספר למשחק "בית צבי", ולמדה פסיכולוגיה באוניברסיטה הפתוחה.
ספרה "השחר של גאיה", השזור פרטים ביוגרפיים מתקופת נעוריה וממאבקה האישי במחלת הסרטן, זיכה אותה בפרס זאב לספרות ילדים ונוער בשנת 2000 ובפרס לאה גולדברג ב-2001, ואף עובד למחזה, אותו ביים מישה לוריא בתיאטרון אורנה פורת בשנת 2002.
בשנת 2016 יצא לאור בהוצאת ידיעות ספרים ספרה "ימים לראות", רומן למבוגרים המגולל פרקים בחייה של צעירה עיוורת.
כתבה וביימה את המחזה "בגלל הלילה", הצגה שהחלה בשנת 2008 כהפקה שנה ג' בסמינר הקיבוצים, הציגה כהצגה אורחת בתיאטרון הסימטה, ורצה החל מיוני 2012 בתיאטרון הבימה. ההצגה עוסקת בלילה האחרון בחייה של תרצה אתר, בו היא נזכרת בשלבים שונים בחייה. הייתה מועמדת לפרס המחזה במסגרת פרס קיפוד הזהב לשנת 2012.
כתבה יחד עם שותפתה שירלי יובל-יאיר, מופע אישי על חייהן כנשים, שבו מופיעות שתיהן בשיר ובמשחק, הנקרא "כשתגדלי תביני".
כתבה יחד עם יפעת זנדני צפריר את המחזה "חלומות של פח", שהועלה לראשונה בשנת 2010 בתיאטרון הארצי לנוער, בבימויה של זנדני צפריר.
ב-2016 כתבו אמת וזנדני צפריר גם את הרוויו "מותק של פסטיבל 9" - מחזמר לילדים בעקבות שיריה של נורית הירש.
לאורך השנים השתתפה כשחקנית בהצגות רבות, בהן: "שבועת האדרה", "יצרים", "החקירה", "יומולדת שמח" ב"תיאטרון צוותא", "רכבת ההצלה", "השחר של גאיה", "ילדה של שבת", "העדי של עדי", פסטיבל "פותחים מסך" בתיאטרון בית ליסין. אמת גילמה דמויות רבות גם על המסך: בשנים 1994–1997 שיחקה אמת בקומדיית המצבים בערוץ 2 "איצ'ה", שם גילמה את בתו של איצ'ה. בשנת 1999 שיחקה בסרט הקולנוע "לתפוס את השמיים". בשנים 2001–2003 שיחקה בסדרה "שבתות וחגים". בשנת 2004 שיחקה אמת בסרט הקולנוע "אינקוגניטו". בשנת 2005 שיחקה בסרט הטלוויזיה "המכשפה מרחוב מלצ'ט" ובאותה שנה שיחקה בסדרה "פרשת השבוע". הופיעה כשחקנית גם בפרסומות מסחריות.
מנחת סדנאות כתיבה וסדנאות ביבליותרפיה למבוגרים.
אמת מתגוררת בהוד השרון, נשואה ואם לשלושה ילדים.
אופה (עיר)

היסטוריה

העיר נוסדה לפי פקודתו של איוואן האיום לאחר כיבוש קאזאן, ונקראה טורה-טאו, על שם הגבעה שנבנתה עליה. בשנים 1708–1728 הייתה חלק מהגוברניה של קאזאן. בין 1728–1744 בפרובינציית אופה, ובשנים 1744–1781 בגוברניה של אורנבורג. בין השנים 1781–1796 הייתה מרכז פרובינציה עצמאית, בשנים 1796–1865 חזרה להיות בגוברניה של אורנבורג. בשנים 1865–1922 הייתה למרכז חבל אופה.
עם הזמן הפך שם העיר בפי המקומיים ל"אופה", שמשמעותו "קטן" בשפות המקומיות, והשם נהפך לשם העיר. ב-1922 העיר הפכה לבירת הרפובליקה האוטונומית של בשקיריה. במלחמת העולם השנייה עברו רבים מהמפעלים התעשייתיים מאזור הקרבות לעיר, דבר שעזר לפיתוחה המואץ של העיר בתקופת המלחמה ואחריה. בשנת 1991 הפכה לבירת בשקורטוסטן כחלק מהפדרציה הרוסית.

תחבורה

את העיר משרת נמל התעופה הבינלאומי אופה, המציע טיסות ליעדים רבים בתוך רוסיה וגם ליעדים בינלאומיים.

ספורט

בעיר משחקות כמה קבוצות ספורט גדולות בהן קבוצת הכדורגל אופה וקבוצת ההוקי קרח סלבאט יולאייב אופה.

הקהילה היהודית


בשנת 2000, הגיע הרב דן הלוי קריצ'בסקי, לעיר אופה והקים קומפלקס שלם של מוסדות, בית כנסת מפואר, בית יתומים, גני ילדים, בית ספר, בית תמחוי המספק ארוחות לנזקקי האזור ומרכז יום לקשישים. הרב קריצ'בסקי מלווה את יהודי העיר לאורך כל השנה מבחינה רוחנית וגשמית ועורך בבית הכנסת את השבתות והחגים כהלכתם.
מדי שנה משתתפים מאות מיהודי העיר בשולחן סדר פסח חגיגי על פי כל כללי ההלכה ובהידור רב. כיום הוא משמש שליח חב"ד והרב הראשי של אופה ומהווה דמות דתית מוכרת ומוערכת גם בקרב אנשי השלטון וכלל התושבים. הקהילה היהודית במקום מונה כ-8,000 יהודים.
הרחק מעצי התרזה

שם הספר ועטיפתו

שם הספר, הרחק מעצי התרזה, נגזר מסצנה המתוארת בעמוד 247 בספר בה מסביר גיבור הספר (יעקב): "תחת עצי התרזה זה המקום שממנו אני בא, אונטר דן לינדן." כלומר, המקום שמסמל את מולדתו של יעקב, אליה הוא מתגעגע ומרגיש מרוחק ממנה, הוא רחובה הראשי ההיסטורי של ברלין "אונטר דן לינדן" שתרגומו לעברית "תחת עצי התרזה".
בביקורת ספרותית מועלת השערה כי שם הספר מתכתב עם שירו של ביאליק "תרזה יפה" המסתיים בשאלה: "תִּרְזָה יָפָה וַעֲבֻתָּה עַל הַיְאֹר עוֹמֶדֶת מֻטָּה; כָּל-הַיּוֹם בַּמַּיִם צוֹפָה, חוֹשְׁבָה: מַה-יְּהֵא בְסוֹפָהּ?". הספר מנסה לתת מענה לשאלה "מה יהא בסופה" באמצעות הבנה שחמלה היא שתביא לאושר. ביקורת נוספת מניחה כי עצי תרזה מסמלים את גרמניה היפה, התרבותית, מחוז החפץ - גרמניה שיהודים רצו להיכלל בה, והאמינו ביכולתם לעשות זאת. הריחוק מעצי התרזה מסמל את השבר בהתנפצות החלום.
עטיפת הספר מורכבת משני תצלומים בשכבות של שקיפויות, בדומה לעלילת הספר עצמה המורכבת משכבות והשתקפויות; גרמניה ששכבה אחת ממנה מהווה את המולדת אליה מתגעגע גיבור הספר, ושכבה נוספת מהווה את הגיהנום עלי אדמות.

תוכן הספר

גיבור הספר, יעקב ליבוביץ, הוא אינטלקטואל אשכנזי קר המתגעגע לגרמניה ומנוכר לארבעת בניו (חכם, תם, רשע ושאינו יודע לשאול). בנקודה זו נוצר קשר בין יעקב לבין צעירה מזרחית שמנסה לחדש את הקשר של יעקב עם בניו. במהלך העלילה מתברר כי השכנה, ברכה גבאי, גם היא מתמודדת עם געגועים לעברה: ברכה באה מבית דתי בו מרדה כשבחרה ללכת לתל אביב. השנים יוצאים למסע ברחבי הארץ המלווה במסע פנימי שמתכתב עם עברם, במהלכו הם מתקרבים זה לזו.
בביקורת על הספר נאמר: "כוחו של הספר בכנות שבה מדברות הדמויות, לעיתים תוך קריאת תיגר על עריצותה של התקינות הפוליטית. ניכר שהן נותנות בכך ביטוי למגמות הסותרות המתרוצצות בתוך אישיותו של המחבר עצמו, לכל הנפשות הפועלות בתוכו הוא נותן חופש אך לא הנחות. הדבר מתבטא גם באיזון המתקיים בספר: בהצלחתו של ברג למזוג אל קערית סיפורית תמהיל משכנע למדי של חשבון-חיים של נפש אחת, דרמה משפחתית, ומבט על ההיסטוריה הישראלית כתהליך נפשי...".
ג'אנקרלו אספוזיטו

ביוגרפיה

אספוזיטו נולד בקופנהגן, דנמרק לאב ממוצא איטלקי שעסק בנגרות ולזמרת אופרה אפרו אמריקאית.
הוא גדל באירופה עד לגיל שש ולאחר מכן היגר עם משפחתו למנהטן. הוא גדל בניו יורק ובקליבלנד.
אספוזיטו התגלה לראשונה כשחקן משנה בדרמה "קלטות" בשנת 1981. בסוף שנות ה-80 פרץ אספוזיטו בסרטיו המוקדמים של ספייק לי "קצב הקולג'" בתפקיד הסטודנט ג'וליאן אוונס, הדרמה המוזיקלית "בלוז" בתור לייסי יד שמאלית נגן בלהקת הג'אז של בליק גיליאן (דנזל וושינגטון) והדרמה השערורייתית "עשה את הדבר הנכון" בתפקיד באגין אוט חברו של מוקי (לי) הדורש תמונות של אפרו אמריקאים על קיר המסעדה האיטלקית. גילם את הגנב מהמשחקייה של דיקסי בוי אשר ניצל את טיפשותם של מכונות מזל שהיו מחזירות לו כמות מסחרית פי 40 מהמותר של מטבעות שאותן אפשר היה להמיר חזרה לכסף. עד שבסופו של דבר מצא את מותו לאחר שמכונת הווידאו חישמלה אותו בכוונה למוות בסרט המדע הבדיוני, מקסימום אוברדרייב. 
בתחילת שנות ה-90 שיחק בדרמה הקומית "מונית לילה" של ג'ים ג'ארמוש בעלילה בניו יורק בתפקיד נהג המונית יו יו, בסאטירה הפוליטית של טים רובינס "בוב רוברטס" בתפקיד העיתונאי באגס רפלין, ובסרטים "מלקולם אקס" בתפקיד רביעי עבור ספייק לי, "מרדף בניו יורק" ו"הרלי דייווידסון ואיש המרלבורו". כמו כן שיחק גם בסדרת המשטרה הקומית "משטרת בייקרספילד" לצידו של רון אלדרד.
אספוזיטו היה מועמד לפרס אינדפנדנט ספיריט לשחקן המשנה הטוב ביותר לשנת 1994 על תפקידו בסרט הביכורים של בועז יכין בתור הגנגסטר אסטבן. ב-1995 השתתף במותחן הפשע המוערך "החשוד המיידי" בתפקיד הסוכן הפדרלי המיוחד ג'ק בר, ובסרטו של פורסט ויטאקר "כמו אוויר לנשימה" לצד ויטני יוסטון. ב-1997 הופיע בקומדיית הפשע "אין מה להפסיד" בתור הפושע צ'ארלי דאנט. בשנת 1998 הצטרף אספוזיטו לשתי העונות האחרונות של סדרת המשטרה "רצח מאדום לשחור" בתפקיד הבלש הפדרלי השחור ממוצא איטלקי מייקל ג'יארדלו. 
ב-2001 שיחק אספוזיטו בפנטזיה הקומית "מאנקי בון" בתפקיד האל היפנוס ובדרמת הספורט הביוגרפית "עלי" בתפקיד אביו של מוחמד עלי (וויל סמית). 
ב-2006 שיחק בדרמה "שרי בייבי" בתפקיד הרננדז קצין המבחן של שרי סוונסון (מגי ג'ילנהול) ובקומדיה "החופשה האחרונה" בתפקיד הסנטור דילינגס. בשנת 2007 שיחק בדרמה המוזיקלית "להרגיש את הרעש" בכיכובה של ג'ניפר לופז. 
בין 2009 ל-2011 זכה אספוזיטו לפופולריות רבה בזכות תפקידו בתור סוחר הסמים גוסטבו פרינג בסדרת הדרמה "שובר שורות", אספוזיטו הועמד על התפקיד לפרסים רבים, לרבות פרס אמי ופרס סאטורן. במקביל שיחק גם בסדרת הדרמה "עד עצם היום הזה" בתפקיד סידני גלאס. 
משנת 2012 מופיע אספוזיטו בסדרת הדרמה המדע-בדיונית "מהפכה" בתפקיד קפטן טום נוויל. 
בשנת 2019 החל לגלם את דמותו של צ'ארלי באודאילייר בסדרת הפשע "ג'ט", בכיכובה של קארלה גוג'ינו.

חיים אישיים

לאספוזיטו ארבע בנות מגרושתו ג'וי מק'מניגל.
סליה קרוז

חייה

קרוז נולדה בהוואנה בשנת 1925 בשם אורסולה הילאריה סליה קארידאד קרוז אלפונסו. בנעוריה לקחה אותה דודתה להופיע כזמרת במופעי קברט, אך אביה התעקש שתמשיך בלימודיה כדי שתהפוך ביום מן הימים למורה לספרדית. בסופו של דבר היה זה דווקא מורה של קרוז שעודד אותה לפתח קריירה מוזיקלית בנימוק שכך תוכל להרוויח יותר. היא החלה להופיע בתחרויות של כשרונות צעירים ולהקליט שירים ברדיו.
הפריצה של קרוז נרשמה בשנת 1950 לאחר שנקראה למלא את מקומה של הזמרת המלווה את הלהקה הקובנית סונורה מאטאנסרה. בתחילת דרכה הקהל לא קיבל אותה בהתלהבות, אך חברי הלהקה דבקו בהחלטתם להעניק לה את ההזדמנות, והחלטה זו השתלמה בסופו של דבר. קרוז התפרסמה ברחבי קובה ומאוחר יותר במדינות נוספות באמריקה הלטינית שבהן ערכה הלהקה סיבובי הופעות. סמלה המסחרי היה הקריאה "¡Azúcar!" ("סוכר"), שבתחילה היה הפאנץ' ליין בבדיחה שסיפרה במהלך ההופעות, עד שבשלב מסוים ויתרה על הבדיחה, ופתחה את הופעותיה עם הקריאה בלבד.
לאחר המהפכה הקובנית עזבה קרוז את קובה והגיעה לארצות הברית. ב-1961 החלה להופיע עם להקתה בניו יורק. ב-1962 נישאה לחצוצרן הלהקה, פדרו נייט, וב-1965 עזבה עמו את הלהקה. בעוד שקריירת הסולו של קרוז צברה תאוצה הקריירה של נייט דעכה, והוא הפך למנהל ההופעות שלה. בשלב זה היא כבר הייתה לאזרחית ארצות הברית ולפיכך נאסר עליה לחזור לקובה.
בשנים שלאחר מכן הקליטה קרוז מספר אלבומים שלא זכו להצלחה מרובה. ב-1974 שיתפה פעולה עם ג'וני פאצ'קו באלבום "סליה וג'וני", ובעקבות זאת הוזמנה להצטרף להרכב חדש, "פאניה אול סטארס", שכלל אמני סלסה מכל ההרכבים שיוצגו בחברת התקליטים פאניה. ההרכב יצא לסיבוב הופעות ברחבי העולם והופיע, בין היתר, באנגליה, בצרפת ואף בזאיר. בשנות ה-80 הגבירה קרוז את פעילותה במדינות אמריקה הלטינית. לעיתים הופיעה לבד ולעיתים שיתפה פעולה עם אמנים שונים.
ב-1989 זכתה קרוז בפרס הגראמי הראשון שלה על המופע המשותף שלה ושל ריי בארטו, "Ritmo en el Corazon", בקטגוריית המופע הלטיני-טרופי הטוב ביותר. ב-1994 העניק לה נשיא ארצות הברית, ביל קלינטון, את המדליה הלאומית לאמנות. ב-2002 וב-2003 זכתה שוב בפרסי הגראמי, הפעם בקטגוריית אלבום הסלסה הטוב ביותר, על אלבומיה "La Negra Tiene Tumbao" ו-"Regalo Del Alma". בנוסף, זכתה קרוז ארבע פעמים בפרס הגראמי הלטיני - בקטגוריות מופע הסלסה הטוב ביותר (2000), האלבום הטרופי המסורתי הטוב ביותר (2001) ואלבום הסלסה הטוב ביותר (2002 ו-2004).
בשנת 2001, השתתפה בשיר "El Ultimo Adios (The Last Goodbye)". ב-2003 הלכה קרוז לעולמה לאחר שלקתה בסרטן המוח. לאחר מותה עבר ארונה בערים אמריקניות בעלות אוכלוסייה קובנית גדולה כדי לאפשר למעריציה לחלוק לה כבוד אחרון. היא הובאה למנוחות בברונקס, ובהתאם לבקשתה נקברה עימה אדמה שהביאה מגואנטנמו, המקום היחיד בקובה שבו יכלה לבקר.
אלבומה האחרון של קרוז, "Regalo del Alma", יצא לאחר מותה, ב-2004.
ורוניקה מחליטה למות

עלילה

למראית עין יש לוורוניקה חיים מושלמים. היא חיה בלובליאנה שבסלובניה. לאחר שהיא קוראת מאמר הנוגע לסלובניה, מתכננת ורוניקה להתאבד בעזרת מנת יתר של כדורי שינה. תוכניתה נכשלת והיא מתעוררת ב"וילט", בית חולים לחולי נפש, שם היא שומעת כי נותר לה שבוע לחיות.
נוכחותה של ורוניקה בבית החולים משפיעה על כל השוהים בו, במיוחד על זדקה החולָה בדיכאון, על מרי (הסובלת מהתקפי חרדה) ועל אדוארד הסכיזופרן, בו היא מתאהבת.
במהלך שהותה של ורוניקה ב"וילט", היא מבינה שאין לה מה להפסיד, ולכן ביכולתה לעשות או להגיד כל דבר, מבלי לדאוג לגבי מה שאחרים יגידו. מי ימתח ביקורת על מעשיה? הלא היא משוגעת. כתוצאה מהתובנה החדשה והמשחררת הזו, ורוניקה חוֹוה את כל התחושות שמעולם לא הרשתה לעצמה לחוות, כמו אהבה, שנאה ועוררות מינית.
דמות נוספת שלה תפקיד בעלילה היא דמותו של ד"ר איגור – אחד מהרופאים הבכירים ב"וילט". איגור פיתח תאוריה הנוגעת לרעל מנטלי, המכונה "ויטריול". הקורא מתוודע בסוף הסיפור אל הפואנטה, שהיא תפיסתו של ד"ר איגור: הוא מאמין כי חולה הסבור שנותר לו זמן קצוב על פני האדמה, ימצא בתוכו רצון לחיות והערכה כלפי החיים, ולא ינסה להתאבד פעם נוספת.
בחורים רעים 3

תקציר עלילת הסרט

שוטרי מחלקת הסמים במיאמי (MPD) מייק לאורי (ויל סמית') ומרקוס ברנט (מרטין לורנס) שוב משתפים פעולה בחקירת סמים. הפעם הם נאבקים בארמנדו ארמס, ראש קרטל סמים הידוע כרוצח קר דם.
אסוול ליון-וילרבאן

היסטוריה

המועדון נוסד בשנת 1948 כשמאז זכה ב-19 אליפויות צרפת וב-9 גביעי צרפת. המועדון הוא המעוטר ביותר בכדורסל הצרפתי, למרות שמשנות ה-80 החל המועדון בירידה דרסטית ביכולתו כשלא פעם המועדון נאבק במאבקי הירידה לליגת המשנה וכן כנגד סגירת המועדון בשל בעיות כלכליות.
המועדון שייך מאז 2014 לכדורסלן הצרפתי טוני פארקר. פארקר החזיק בבעלות מיעוט בקבוצה מאז 2009 ואף שיחק במועדון בזמן השביתה בליגת ה-NBA ב-2011. ב-2014 הפך לבעל השליטה בקבוצה ולנשיאה. בעל מניות אחר בקבוצה הוא הכדורסלן הצרפתי ניקולה באטום שמשמש כסגן הנשיא שלה.
בעונת 2011/12, השתתפה הקבוצה במוקדמות היורוליג. בעונת 2019/2020 חזרה הקבוצה ליורוליג עם הרחבת הליגה ל-18 קבוצות.
אולם הבית של המועדון הוא היכל הספורט אסטורבל, המכיל כ-5,600 מקומות.
הופ ארנב

עלילה

על אי הפסחא, ארנב צעיר בשם א. מ. (ראסל ברנד) נועד להצליח לתופף, כשהיה קטן אביו הראה לו את מפעל הממתקים וכשגדל הוא עדיין מתופף, אבא ארנב (יו לורי) בתור ארנב הפסחא לא מוכן לתת את התפקיד והוא רוצה שהוא יעבוד, א. מ. בורח להוליווד להמשיך את חלומו להיות מתופף, אבא ארנב שולח את שלוש ארנבות הנינג'ה שלו השומרות המלכותיות, כדי למצוא את בנו. בינתיים, שני אפרוחים בשם קרלוס ופיל (שניהם בגילומו של האנק עזריה), מגרשים הפיכה נגד אבא ארנב כדי להשתלט על הארגון הממתקים,  בלוס אנג'לס, א. מ. נפגע על ידי פרד או'הייר (ג'יימס מרסדן), שחקן מתפטר שנועד לעבוד (תמיד בלחץ עם משפחתו "לקבל עבודה") הוא נסע לאחותו סם (קיילי קוולקו), פרד שראה כי זה ארנב מדבר החל לברוח לביתה של סאם (זה קטע מהסרט "שומר גן החיות" שגריפין ראה אריה ופיל מדברים) אבל א. מ. מצליח לרדוף אחריו ולעצור אותו, מרוב מאמצים רבים, א. מ. עוצר את קרלוס (שהפך לחצי ארנב וחצי אפרוח) והופך יחד עם פרד לארנב ממתקים.
מקום בצמרת (תוכנית רדיו)

"מקום בצמרת" הייתה תוכנית רדיו אשר שודרה ברשת ג' של קול ישראל בין השנים 1969 ל-1997 ובה הושמעה מוזיקה קלה ישראלית לפי דירוג המאזינים. המנחים התחלפו במהלך השנים, אך ברוב השנים הנחה את התוכנית מנחם פרי ולאחר מכן בשנות ה-90 נועם גיל-אור. התוכנית הייתה בגרסה שבועית וכן במצעד שנתי שסיכם את כל המוזיקה הישראלית בשנה החולפת.
התוכנית הייתה קלילה ואופיינה בקטעי מעבר מוקלטים בצורה מולחנת וקליטה אשר הכריזו על המיקום (למשל, "מקום ראשון", “עשרת הגדולים” וכו') או מושגים כמו "כניסה חדשה", “השמעת בכורה” וכו'. כמו כן, היו בתוכנית שיחות עם המאזינים בהן ניחשו את מיקום השירים.

המצעד השבועי

התוכנית שודרה מדי שבוע למשך שלוש עד ארבע שעות בשעות אחה"צ והערב ברשת ג' ובאמצעותה יכלו המאזינים לדרג את השירים הקיימים במצעד וכן, להכניס שירים חדשים שהושמעו בהשמעת בכורה מדי שבוע. מדי שעה שודרו מספר שירים חדשים שאמנים הפיצו לרדיו, כאשר פעמים רבות השירים הושמעו בהשמעת בכורה ברדיו.
ההצבעה התבצעה באמצעות הדואר וזאת מאחר שבאותה תקופה עדיין לא פותחה טכנולוגיית מידע המאפשרת דירוג מורכב של מספר שירים בו-זמנית. את רשימת השירים היה ניתן למצוא בעיתונות הכתובה (בדרך כלל בעיתון על המשמר) ובאמצעות הטופס שפורסם בעיתון היה ניתן לדרג ולשלוח בדואר ל"קול ישראל, רשות השידור, רוממה, ירושלים" – סלוגן אשר היה זכור לכל מי שהאזין לתוכנית וזכה לאזכורים שונים אף שנים ארוכות לאחר מכן.
התוכנית השבועית ריתקה מאזינים רבים להקשיב ורבים מהם עלו לשידור במהלך התוכנית, ניחשו את המיקומים של השירים וזכו בפרסים (לרוב בתקליט).

"המצעד הישראלי"

מאז שנת 2004 משודרת באותה הרשת תוכנית בשם "המצעד הישראלי" בהנחיית קובי מנורה ובה מדרגים הגולשים באינטרנט את רשימת השירים.
עושים סדר

מבנה התוכנית

את התוכנית הגישו לסירוגין גל גבאי ובן כספית. התוכנית עסקה באירועי היום וסיכמה אותם באמצעות ראיונות עם אנשים שונים. המגישים עסקו בנושאים החברתיים מזווית הראייה שלהם, תוך שימת דגש על נושאים חברתיים ותרבותיים בחברה הישראלית.
כמו כן, בתוכנית שולבו טורים אישיים של עיתונאים נבחרים המציגים בסגנון בהיר וממוקד את דעותיהם השונות.
חומר דיאלקטרי

דיאלקטרן או חומר דיאלקטרי הם מונחים פיזיקליים לציון חומר מבודד ושקוף, במקרה בו חשוב המקדם הדיאלקטרי או מקדם השבירה של החומר. חומרים דיאלקטריים משמשים כחומרי מילוי ברכיבים חשמליים שונים כגון קבלים, אנטנות, מעגלים מודפסים ועדשות אופטיות. דוגמאות לחומרים דיאלקטריים הנמצאים בשימוש הן: זכוכית, סוגי פולימרים (פלסטיק) שונים, פיברגלס, קרמיקות שונות.
כאשר חומר דיאלקטרי ממוקם בשדה חשמלי, השדה גורם לפולריזציה (קיטוב) של החומר הדיאלקטרי - כלומר הוא גורם למטענים חיוביים לנוע מעט לכיוון השדה, ולמטענים שליליים לנוע מעט בניגוד לכיוון השדה. דבר זה גורם להקטנת השדה החשמלי בתווך אליו הוכנס החומר הדיאלקטרי. החומר הדיאלקטרי מחליש את עוצמת השדה כי הוא יוצר שדה משלו.
בעוד שהמונח "מבודד" מתייחס לחומרים בעלי דרגה נמוכה של מוליכות חשמלית, המונח "דיאלקטרי" משמש לתאר חומרים בעלי קוטביות גבוהה. תכונה זו מאופיינת באמצעות מקדם דיאלקטרי.
בחומר דיאלקטרי מהירות האור תלויה ביחס הפוך למקדם השבירה. עיקרון זה משמש למשל בתכנון עדשות אופטיות. מקדם השבירה בחומר, שווה לשורש של מכפלת המקדם הדיאלקטרי היחסי של החומר והמקדם המגנטי היחסי של החומר. נהוג לתת למקדם הדיאלקטרי ערך מרוכב כאשר החלק המדומה הוא הבליעה של החומר. החלק המדומה והממשי קשורים ביניהם באמצעות יחסי קרמרס-קרוניג.