מלריה באפריקה שמדרום לסהרה

אפריקה שמדרום לסהרה היא אזור גאוגרפי בעל הריכוז הגדול ביותר של מחלת המלריה בעולם. מלריה היא אחת המחלות הקטלניות ביותר באפריקה שמדרום לסהרה. בעוד שבשאר העולם קיימת מאז שנות ה-80 ירידה עקבית במקרי המוות ממחלה זו, חרף העלייה באוכלוסין (מ-502,000 מקרים ב-1980 ל-104,000 בשנת 2010), באפריקה שמדרום לסהרה קיימת עלייה במספר מקרי המוות ממלריה (מ-493,000 ב-1980 לשיא של 1,613,000 מקרים ב-2004 ו-1,133,000 ב-2010), שם היא נחשבת לגורם תמותה שני בהיקפו לאחר מחלת האיידס הנגרמת מנגיף ה-HIV. כ-24% ממקרי המוות של ילדים מעל גיל 5 בארצות אפריקה מדרום לסהרה מתרחשים כתוצאה ממלריה (כ-435,000 מקרי מוות בשנת 2010, לעומת כ-89,000 מקרי מוות של ילדים בכל שאר העולם).

תולדות המחלה

מקור שם המחלה הוא בצמד המילים בשפה האיטלקית - mal'aria, דהיינו "אוויר רע". זאת, משום שבימי הביניים רווחה באיטליה הסברה שהמחלה מתפשטת באמצעות האדים שעולים מביצות. המלריה ידועה עוד מהעת העתיקה כמחלה הפוגעת בבני אדם, קופים, עופות וזוחלים. ההיסטוריה מספרת על התפרצויות של מלריה ביוון העתיקה, בסין ובמצרים העתיקה. כבר במאה החמישית לפני הספירה הבחין היפוקרטס בין 3 צורות המלריה על סמך תדירות הופעת התסמיני המחלה. במאה ה-1 לפני הספירה עמדו על הקשר שבין הופעת המלריה לבין גופי מים עומדים, אך לא הבינו את מקור המחלה. בשנת 1880 זיהה את טפיל המלריה הרופא והפרזיטולוג הצרפתי שארל לברן (Charles Louis Alphonse Laveran) ובשנת 1899, קבע הרופא בריטי רונלד רוס, כי יתוש האנופלס הוא שמעביר את המחלה מאדם לאדם.

מקור והתפשטות מחלת המלריה באפריקה

מדענים וחוקרים רבים מאמינים כי רוב, אם לא כל, צורות המלריה מקורן במערב ובמרכז אפריקה בפרימטים הומינידיים דוגמת גורילות ושימפנזים. במחקרים שנערכו לאחרונה נמצא כי ככל הנראה לפני כ-10,000 שנה עברו טפילי המלריה שינוי בהרכבם הגנטי, דבר אשר הקנה להם את האפשרות להדביק הומינינים בסוג אדם. שינוי זה החל, ככל הנראה, בסיומו של עידן הקרח לפני כ-10,000 שנים, ובהתחממות הגלובלית שהביא עמו סוף עידן זה. גורמים אלה בישרו את ראשיתה של מהפכת החקלאות הנאוליתית במרבית מאזורי העולם בכלל ובאפריקה בפרט. סגנון חקלאות זה הגיע למערב ולמרכז אפריקה לפני כ-4,000 שנה.

חוקרים שונים טוענים כי שימוש בחקלאות ביבשת אפריקה היווה גורם מכריע בהתפתחותה ובהתהוותה של מחלת המלריה דווקא ביבשת זו, משום שהאוכלוסיות שמדרום למדבר סהרה עברו מסגנון חיים של ציידים-לקטים בקהילות קטנות, לסגנון חיים קהילתי והתיישבותי באזורים טרופיים של היבשת. סביבת המחיה ואורח החיים שנוצרו באפריקה הובילו לילודה מוגברת, לצפיפות אוכלוסין גבוהה ולשימוש נרחב במקורות מים עומדים הדרושים הן למחיה והן לחקלאות. שינויים סביבתיים אלה היוו את הגורם המרכזי לגידול מאסיבי באוכלוסיית יתושי האנופלס באפריקה, שמצדם מצאו מקור הזנה יציב בדמם של בני האדם וסביבת מחיה נוחה בסמוך למקורות המים העומדים.
על אף שסגנון החקלאות הנאוליתי התפתח תחילה באסיה ובמזרח התיכון, מחלת המלריה בבני האדם לא הייתה נפוצה באזורים אלה. הסיבה העיקרית לכך נעוצה בעובדה שבאסיה ובמזרח התיכון גידול חיות משק, דוגמת: עזים, כבשים ופרות, היה פופולרי יותר מאשר באפריקה שמדרום לסהרה ולכן ליתושי האנופלס שבאסיה ובמזרח התיכון היה מקור דם נוסף, נגיש ויציב בסמוך למקורות המים העומדים.
על פי נתוני ארגון הבריאות העולמי העברת טפילי המלריה אינטנסיבית יותר באזורים שבהם ליתושים תוחלת חיים ארוכה יותר (מפני שכך לטפילים יש זמן רב דיו להשלים את התפתחותם בתוך יתושות האנופלס) ובאזורים שבהם היתושים רגילים או מעדיפים את דמם של בני האדם כמקור הזנה. על כן, באפריקה בה היתושים עונים על הדרישות שלעיל שיעור התמותה והתחלואה ממחלת המלריה הוא מהגבוהים בעולם.
עם זאת נמצא כי מוטציות ספציפיות בגנים המקודדים לשרשרות הגלובין, שמרכיבות את ההמוגלובין, נמצאות באוכלוסיית אפריקה שמדרום לסהרה בקורלציה ישרה לתפוצת מחלת המלריה. מוטציות אלה, אשר העיקריות בהן גורמות לאנמיה חרמשית, המוגלובין C ותלסמיה, משפיעות הן כמותית והן איכותית על תפקוד ההמוגלובין. תפקוד לקוי של המוגלובין משפיע על משך שרידות האריתרוציטים במחזור הדם, דבר אשר גורם להפרעה במחזור החיים של טפילי המלריה בתוכם.

חשוב לציין כי מחלות אנמיה חרמשית, המוגלובין C ותלסמיה אינן מונעות את ההדבקה בטפילי המלריה, אך מקנות לאוכלוסיית הלוקים בהן הגנה מסוימת בפניה.
מחלת המלריה באפריקה שמדרום לסהרה חופפת במידה רבה את האזור שקרוי חגורת המנינגיטיס האפריקנית, בו שכיחות מחלת דלקת קרום המוח על רקע זיהום של חיידק Neisseria meningitidis גבוה מאוד.

מלריה והמוגלובין C

בדומה להמוגלובין S, המוגלובין C ‏(HbC) הוא צורה לקויה נוספת של מולקולת ההמוגלובין. אריתרוציטים אשר מבטאים המוגלובין C נראים במשטח דם בתור מטרות (Bullseye targets), דבר שהקנה להם את הכינוי "תאי מטרה" (Target cells).

הסיבה להיווצרות המוגלובין C נובעת, בדומה להמוגלובין S, מנוכחות מוטציה נקודתית בגן המקודד לשרשרות β-גלובין. בקרב הנשאים של הפגם הגנטי נמצא כי בכרומוזום מספר 11, בעמדה מספר 6 על גבי הגן המקודד לשרשרות β-גלובין, הקודון GAG, אשר מקודד לחומצת אמינו גלוטמט מוחלף, בעקבות המוטציה הנקודתית, בקודון AAG אשר מקודד לחומצת אמינו ליזין.

החלפת חומצות האמינו, בעקבות המוטציה הנקודתית, מובילה לשינוי במבנה שניוני ובמבנה שלישוני של שרשרות β-גלובין אשר משליכים על המבנה הרביעוני של מולקולות ההמוגלובין וגורמים, בדומה להמוגלובין S, ליצירת אגרגטים בלתי מסיסים של המוגלובין באריתרוציטים, דבר אשר מקנה להם את צורתם דמוית המטרה. יצירת האגרגטים מובילה לאיבוד התכונות האלסטיות של כדוריות הדם האדומות ומעלה את קצב התפרקותן במחזור הדם (אריתרוציטים אלה שורדים בין 35–40 ימים בלבד בהשוואה ל-90 עד 120 ימים בקרב אריתרוציטים תקינים).
מבחינה אפידמיולוגית נמצא כי הפגם הגנטי אשר מוביל ליצירת המוגלובין C נמצא בשכיחות גבוהה במדינות מערב אפריקה (דרום-מערב מאוריטניה, דרום-מערב מאלי, סנגל, גמביה, גינאה ביסאו, גינאה, סיירה לאון, ליבריה, חוף השנהב, בורקינה פאסו, גאנה, בנין ודרום מערב ניגריה), מדינות אשר נמצאות בחפיפה לאזורים מוכי מלריה באפריקה מדרום לסהרה. בדומה לחולי אנמיה חרמשית, הצורה הלקויה של האריתרוציטים המוטנטיים וכן הפגם במבנה מולקולות ההמוגלובין גורמים להפרעה במחזור חייהם של הטפילים בתוך כדוריות הדם האדומות, שכן הם מתקשים לעכל את ההמוגלובין ואינם מספיקים להשלים מחזור חיים מלא באריתרוציטים טרם התפרקותם.
מכאן ניתן לשער כי למרות הסיכונים הפיזיולוגיים שעלולים להגרם מהמוגלובין C, בקרב אוכלוסיות אשר מתגוררות במערב אפריקה, נשיאת פגם גנטי זה מקנה להם הגנה מסוימת בפני המחלה.

מלריה באפריקה במאה ה-20

סר רונלד רוס, הרופא הבריטי אשר גילה בשנת 1899 את טפילי המלריה בסיירה לאון, החליט להתחקות אחר המחלה ולשלב בין מחקר לפעולות מניעה ובקרה. רוס אסף אינפורמציה בכל הנוגע למאפייני האזורים שבהם מתפתחת המחלה והתנאים בהם היא מתפשטת. המסקנות, שהסיק רוס ממחקריו השונים, הבשילו לכדי פעולות מניעה בדרום אירופה ולראשונה, גם באפריקה. פעולה זו הופיעה בדמות תרופת מנע שנקראה כינין וניתנה לחיילים הבריטיים ששירתו בסיירה לאון. אולם שיטת שילוב המחקר ופעולות המנע, ששילב רוס, נזנחה בשנים הראשונות של המאה ה-20 ובמקומה נוצרו שתי קבוצות נפרדות שפעלו בנושא: הראשונה עסקה בהיבט המדעי של המחלה והשנייה עסקה במיגור המחלה ומניעתה. פיצול זה גרם לשיתוף פעולה רעוע בין שתי הקבוצות והביא לפער עצום בין גילויי החוקרים לבין פעולות המניעה והמיגור שננקטו בשטח. כמו כן, באותה תקופה לא נתגלו שיתופי פעולה בין המדינות ביבשת אפריקה, שיתופי פעולה אשר יכלו לסייע רבות בעצירת התפשטות המחלה ומניעתה. זאת משום שכל מדינה או קולוניה השקיעה את מירב משאביה בטריטוריה ובכוח עבודה שלה בלבד.
מאידך, חברות בינלאומיות אחדות, דוגמת "חברת הכרייה והמסחר הימי", עסקו בין היתר גם בחקר ובמניעת מחלת המלריה. מאמציה של חברה זו חלשו על מספר מדינות כגון: זמביה ודרום אפריקה, בהן היו מכרות פחם בבעלותה, והביאו ל-95% הצלחה במלחמה נגד מחלת המלריה בין השנים 1930–1950.
מספר ממשלות קולוניאליות הקדישו משאבים רבים למחקר ופיקוח על המלריה בטריטוריות אשר היו שייכות להן. כך לדוגמה, עד שנת 1949, השקיעה בריטניה קרוב למיליון לירות שטרלינג (שווה ערך לכמיליארד דולר כיום) בטריטוריות הקולוניאליות שלה. השקעה זו, הניבה תוצאות שונות: מאוריציוס נבלמה העברת המלריה כמעט לחלוטין, אך לא כך היה הדבר בניגריה. על אף כישלון מיגור המחלה חל שינוי בגישה כלפיה - אם בעבר סברו כי אין דרך להילחם במחלה, כעת הבינו כי אכן ניתן להשתלט על התפשטותה.
גילוי הדרכים בהן מועברת המלריה וכן אפשרות הפחתת ההעברה על ידי מניעת האינטראקציה בין בני האדם לבין יתושות האנופלס תרם רבות לשינוי הגישה. אולם, על אף הגילויים החדשים, באפריקה של אותה עת לא היו אסטרטגיות מדעיות או תשתית יציבה דיה כדי להשתלט סופית על המלריה. 
השנים 1950–1970 אופיינו באופטימיות רבה בכל הנוגע למיגור וחיסול המחלה. אופטימיות זו באה לידי ביטוי בכנס קמפלה שנערך בשנת 1950, ומטרתו הייתה למנף את ההישגים המרשימים של הדברת היתושים באמצעות DDT באזורים שונים בעולם ואף להתחיל ולהשתמש בשיטה זו גם באפריקה. המסקנות וההמלצות העיקריות של כנס קמפאלה גרסו כי השיטות המודרניות, הנהוגות בעולם לפיקוח ומיגור המלריה, צריכות להיות מיושמות ביבשת אפריקה בכלל ובמדינות אפריקה שמדרום לסהרה בפרט, שם היה אחוז הסיכון הגבוה ביותר. ואכן התוכנית למיגור מחלת המלריה באפריקה באמצעות הדברה, שפעלה בין השנים 1957–1972, רשמה הישגים מרשימים במלחמה מול המחלה.
תחילת שנות ה-60, שבישרו על שחרור אפריקה מעול הקולוניאליזם וקבלת עצמאות בקרב מדינות רבות ביבשת, הפיחו תקווה גדולה מצד ארגוני הבריאות, כי כעת ניתן יהיה להביא לשיתוף פעולה כלל יבשתי למיגור המחלה הקשה. בשנים אלו, אף החלו ליישם תוכניות חוצות גבולות, אשר מטרתן מיגור המלריה באמצעות התמקדות בשיפור האמצעים הטכנולוגים והרפואיים, העלאת המודעות למחלה דרך החינוך ושיפור החקלאות. אולם רפורמות אלה נבלמו בסוף שנות ה-60 ובתחילת שנות ה-70 בעקבות קונפליקטים פנימיים שהתרחשו במספר מדינות ביבשת. קונפליקטים אלה, מנעו שיתוף פעולה ברמה האזורית וכך, בלמו כל סיכוי לפקח על המחלה ועל התפשטותה. 
בשנת 1975, הוקמה תוכנית TDR ‏(Tropical Disease Research). תוכנית זו שמה לעצמה למטרה למגר, בקנה מידה עולמי, את המחלות הזיהומיות הטרופיות אשר היו נפוצות אותה עת בקרב אוכלוסיות עניות ברחבי העולם. שתי פעולות עמדו במרכז התוכנית. האחת, קידום המחקר ויצירת מאגר מידע מקיף לגבי אותן מחלות, והשנייה, חיזוק היכולת של מדינות נחשלות ליצור מחקרים משלהן וחיזוק יכולת הניטור והמעקב של אותן מדינות אחר המחלות הזיהומיות. תוכנית ה-TDR פועלת עד היום באפריקה.
שנות ה-80 באפריקה התאפיינו בשיעור ילודה גבוה מן הרגיל באופן קיצוני ביותר. אסונות טבע, דוגמת: בצורות ושיטפונות, אשר פקדו את היבשת, הובילו לרעב המוני כבד וגרמו לנדידתם של פליטים שונים בכל רחבי היבשת. עובדה זו סייעה להתפשטותה של המחלה בקרב רוב תושבי היבשת.

גורמים אלה הביאו את ארגון האו"ם להכריז על מחלת המלריה כמקרה חמור הדורש התערבות בינלאומית מיידית. עם התפרצותה המחודשת של המחלה במהלך שנות ה-80 וה-‏90, החלו ארגונים בינלאומיים רבים לאמץ יוזמות נרחבות על מנת לסייע ולבלום, כל אחד בתחומו, את התפשטות המחלה ביבשת אפריקה. ארגונים אלה, פעלו במרחב הציבורי והפרטי, תוך שימת דגש על מחקר ופיתוח של תרופות וחיסונים ומתן עזרה ופיקוח משפטיים. בין הארגונים האלה ניתן למנות את ה-MIM ‏(Multilateral Initiative on Malaria) וה-AIM ‏(The African Initiative for Malaria Control in the 21st Century).
בשנת 2005 יצא לראשונה דו"ח עולמי בעניין מחלת המלריה. דו"ח זה דיווח כי במהלך שנות ה-80 וה-90 עול מחלת המלריה על מדינות אפריקה עלה בהשוואה לשנים הקודמות. הסיבות לעלייה חדה זו נעוצות בעובדה כי טפילי המלריה פיתחו עמידות כלפי תרופות אנטימלריות שסופקו במדינות היבשת וכן במחסור בשירותי רפואה באזורים רבים באפריקה.

כילות ורשתות מיגון

כפי שצוין, יתושות האנופלס עוקצות בעיקר בשעות הערב והלילה. על כן אחת מהמלצות פרויקט המילניום, בשיתוף הארגונים השונים ומדינות אפריקה, הייתה לבצע חלוקה של רשתות מיגון נגד יתושים באזורים הנגועים שמטרתן יצירת מחיצה בין גופם של בני האדם לבין יתושות האנופלס. שימוש ברשתות וכילות מרוססות בחומרי הדברה מסוג ITNs ‏(Insecticide Treated Nets) במהלך השינה, תורם רבות למניעת העקיצות בכלל ולהעברת המלריה בפרט. מחקרים הראו ששימוש ברשתות וכילות מסוג זה מפחיתות את שיעור תמותת הילדים מתחת לגיל 5 בכ-20%. אולם החיסרון הבולט ביותר ברשתות ובכילות מסוג זה הוא זמן מחצית חיים של חומרי ההדברה בהם טופלו כתוצאה משטיפתן וחשיפתן לשמש. על פי הוראות היצרן יש צורך לחדש את ריכוז חומרי ההדברה אחת לחצי שנה עד שנה על מנת להבטיח שיעורי הגנה מיטביים. דבר זה היווה חיסרון בולט שכן הדבר יקר בצורה משמעותית את עלות ההוצאות הנלוות לאמצעי מיגון מסוג זה בארצות האנדמיות למלריה.
על מנת להתמודד עם החיסרון שצויין פיתחו מספר חברות רשתות וכילות חדשות שנקראות LLINs ‏(Long Lasting Insecticidal Nets). אורך חיי רשתות אלה הוערך בכ-3 שנים ונמצא כי ריכוז חומרי ההדברה בהן עמיד יותר בפני חשיפה לשמש ושטיפה ואין צורך לחדשם כל חצי שנה עד שנה.
על פי החישוב שנערך באו"ם, כל שני אנשים צריכים לקבל רשת מיגון אחת. עלות כל רשת כזו היא 5 דולר ועלות החלוקה של אותה רשת היא 2 דולר. דו"ח המלריה העולמי של שנת 2005 דיווח כי הפצת הרשתות בין השנים 2002–2005 הוכפלה פי-10 ביותר מ-14 מדינות באפריקה. סבסוד וחלוקה בחינם של רשתות אלה הוכחו כיעילים בהגנה על האוכלוסיות הפגיעות ביותר.
סקרים שונים שנערכו בין השנים 2002–2004 הציגו שיפור מהיר באחוז הילדים מתחת לגיל 5 שאכן זכו לקבל רשת מיגון. דו"ח המלריה העולמי של שנת 2010 מציג כי גידול במשאבים הכלכליים הביא לשיפור יוצא דופן בנגישות לרשתות המיגון בין השנים 2007–2010. עד סוף שנת 2010 כ-289 מיליון רשתות מיגון חולקו במדינות שמדרום למדבר סהרה, מספיק כדי להגן על 76% מתוך אוכלוסייה של 765 מיליון בני אדם. ההערכה היא שב-42% מכלל הבתים באפריקה, ישנה לפחות רשת מיגון אחת וכ-35% מהילדים ישנים מתחת לרשת מיגון זאת.

דו"ח המלריה העולמי של שנת 2011 גורס כי הזרמת כספים בינלאומיים למדינות אפריקה הגדילה את הנגישות לרשתות המיגון; אם בשנת 2000 רק ב-3% מבתי האב הייתה קיימת רשת מיגון, אזי בשנת 2011 ב-50% מבתי האב זכו למיגון זה.

הדרכת עובדי בריאות קהילתיים

על פי סקרים שנערכו, בין 70% ל-90% מהילדים הסובלים מתסמינים ראשוניים של המחלה, דוגמת חום גבוה וכאב ראש, מטופלים בביתם ואינם נלקחים לבתי החולים הרחוקים מהכפרים הנחשלים. עקב כך עלה הצורך בהקמת מרפאות מקומיות להן תהא היכולת לטפל במקרים קלים וראשוניים של המחלה, וכך למנוע מקרי מוות רבים הנגרמים מאי קבלת טיפול הולם. מרפאות אלה יאוישו בעובדים שיעברו הכשרה רפואית וילמדו לזהות ולטפל במחלת המלריה.

אבחון מהיר

בכפרים וביישובים הנידחים של אפריקה אין את היכולת או התנאים הסנטיאריים המתאימים לאבחנת המחלה בעזרת מיקרוסקופ וכלים טכנולוגיים מתקדמים. לפיכך פותחו ערכות לאבחונים מהירים (Rapid diagnostic tests) ופשוטים שיסייעו באבחון המחלה במקומות אלה. מכיוון שאבחונים אלה אינם מדויקים כמו בדיקות מיקרוסקופיות, השימוש בערכות האבחון המהיר נעשה אך ורק באזורים בהם רמת הסיכון וההעברה של המחלה נמוכה או מתונה ואך ורק לילדים מעל גיל 5, שכן ילדים עד גיל זה מפגינים רגישות גבוהה יותר כלפי המחלה.

פיתוח ערכות לאבחונים מהירים הביא לכך שאוכלוסיות שלמות, שבעבר לא היה ביכולתן להיבדק בבית חולים מאובזר, יוכלו לעשות זאת כעת. נתונים סטטיסטיים אף מראים כי במקומות בהם נעשה שימוש בשיטת האבחון המהיר, כ-40% מהנבדקים נמצאו חולים במלריה. דו"ח המלריה העולמי לשנת 2011 מדווח כי מספר ערכות האבחון המהיר שסופקו עלה מ-45 מיליון ערכות בשנת 2008 ל-88 מיליון ערכות בשנת 2010. מבחני איכות הראו כי ערכות האבחון המהיר, המסופקות כיום למרפאות המקומיות ובתי החולים באפריקה, בעלות איכותיות ומידת דיוק גבוהות הרבה יותר מבעבר. 90% מערכות האבחון המהיר, שסופקו בשנת 2011, אבחנו בצורה מדויקת את המחלה ביותר מ-75% מהמקרים. זאת לעומת 23% מערכות האבחון שסופקו בשנת 2007.

מידע, תקשורת וחינוך

ארגונים וגופים בינלאומיים שונים משלבים יחד עם פעולות המניעה ומיגור המחלה תוכניות הסברה וחינוך לקהילות מקומיות במדינות האנדמיות. הטענה היא שהתמודדות עם התפשטות המחלה ומניעתה לא תהיה אפקטיבית ללא הקניית ידע וכלים מתאימים לאוכלוסייה. זאת מפני שרק באמצעות חינוך והקניית הידע המתאים ניתן יהיה ליצור דור חדש שיכיר בחשיבות האמצעים למניעת המחלה, על מנת ליצור מצב שבו שיעורי התחלואה והתמותה ממלריה באפריקה ירדו. על כן, תוכניות להעשרת הידע של הקהילות בכל הנוגע למלריה וקידום שינוי התנהגותי בקרב הקהילות המקומיות מהווים צעד חשוב בהפחתת ומניעת המלריה באפריקה.

תוכניות אלה מפיצות אינפורמציה על ידי מתן הדרכות שונות ובאמצעות חלוקת קלטות הסברה על המחלה למרכזי בריאות קהילתיים ומנהיגים מקומיים במקומות בהם אין נגישות למרכזים רפואיים. תוכניות אלו נעזרות באמצעים כמו: רדיו, טלוויזיה, חוברות הדרכה ואמצעי תקשורת חינוכיים אחרים במטרה להגביר את המודעות הקהילתית לשימוש ברשתות המיגון ובהדברה וכמו כן ליצור מודעות לחשיבות ההיגיינה והצורך בטיפול תרופתי לאחר ההידבקות במחלה. יתר על כן, אחת מהמלצותיו של ארגון ה-RMB גורסת כי יש להכשיר אימהות לילדים המתגוררים באזורים כפריים נחשלים ובעלי סיכון גבוה להידבקות במחלה, ולצייד אותן בערכות רפואיות אשר יתנו מענה ראשוני לטיפול במחלה. בראשית שנות ה-2000 אומצו המלצות אלה על ידי 22 מדינות באפריקה.

טיפול משולב מבוסס ארטמיסינין

על אף ההבטחות שנתנו חלק ממדינות אפריקה בשנת 2000, נתונים שעלו מסקרים שונים הוכיחו כי מחצית מהילדים באפריקה, המתלוננים על חום גבוה וכאבי ראש, מטופלים בתרופות אנטימלריות דוגמת כלורוקווין (Chloroquine). תרופה זו הוכחה כלא יעילה בהתמודדותה במקרים של הדבקות ב-P. falciparum, ועל כן אינה אפקטיבית בריפוי הילדים. בראשית שנות ה-2000 החל שימוש בתרופה הנקראת ארטמיסינין (Artemisinin), המופקת מצמח לענה חד-שנתית (Artemisia annua) ומהווה טיפול יעיל נגד מלריה במקרים היותר קלים שלה. אולם, גם לחומר פעיל זה פיתח P. falciparum עמידות במהרה.

על מנת להתמודד עם נסיבות אלה הורכבה קומבינציה של תרופות מסוג מבוססות ארטמיסינין (Artemisinin-Combination Therapies - ACT), אך זו תהא יעילה ועמידה יותר מהחומר לבדו. עד שנת 2004, 23 מדינות ביבשת אפריקה זנחו את התרופות האנטימלריות המקובלות דאז ואימצו את ה-ACT. מנתוני הדו"ח העולמי בעניין מלריה שפורסם בשנת 2010, צויינה עלייה משמעותית בשימוש ב-ACT החל משנת 2005. בסוף שנת 2009, דווח כי 11 מדינות באפריקה סיפקו ACT בכמות מספקת ל-100% ממקרי המלריה שנרשמו בסקטור הציבורי שבשטחיהן. כמו כן, 8 מדינות אחרות ביבשת דיווחו כי סיפקו ACT בכמות המספקת כיסוי ל-50% ממקרי המלריה שנרשמו בשטחיהן. נתונים אלה, מצביעים על עלייה משמעותית משנת 2005, בה דווח רק על 5 מדינות באפריקה שסיפקו ACT בכמות שסיפקה הגנה רק ל-50% מחולי המלריה שדווחו לסקטור הציבורי. כמו כן, בדו"ח המלריה העולמי של שנת 2011 דווח כי בשנת 2005 נרכשו מיליון ערכות טיפול ב-ACT לעומת 181 מיליון ערכות שנרכשו ב-2010. בשנת 2011 צפויה להירשם דרישה של 287 מיליון ערכות טיפול, מה שמהווה צמיחה של 32% בדרישת טיפול ב-ACT בהשוואה לתקופה המקבילה אשתקד.
על פי המלצותיו של ארגון הבריאות העולמי, אבחנה וטיפול מוקדמים של מלריה מפחיתים את סיכוי התפתחות המחלה ואת מקרי המוות הנגרמים ממנה. יתר על כן, אבחנה וטיפול מוקדמים מפחיתים גם את סיכוי העברת המחלה.

ניטור והערכה

חשיבות המעקב וההערכה של שיעור המלריה במדינות אפריקה היא גבוהה ביותר. על מנת לייעל ולשפר את הטיפול במחלה נערכים סקרים ובדיקות שונות באזורים הנגועים. זאת על מנת לבדוק באופן פרטני את יעילותו של כל אופן טיפול במחלה. בנוסף לכך, נערך מעקב אחר חולים אשר מטופלים בתרופות ACT במטרה לנטר את התקדמות ויעילות התרופה וכן על מנת לבדוק את רמת עמידותם של טפילי הפלסמודיום בפניה.

פיתוח חיסון

עד כה כשלו הניסיונות לפיתוח חיסון יעיל נגד מחלת המלריה. זאת משום שטפילי הפלסמודיום, הגורמים למחלה, הם מיקרואורגניזמים בעלי מחזור חיים מורכב המסייע להם להתחמק ממרכיבי מערכת החיסון של המאכסן. עם זאת, בעקבות תרומות כספיות מצד ארגונים בינלאומיים רבים, פילנתרופים שונים וחברות המייצרות תרופות, מתקיימים ניסויים רבים במטרה לפתח חיסון יעיל נגד המחלה. באוקטובר 2011 דווח כי מחקר קליני גדול בחיסון ניסיוני הפחית בחצי את הסיכוי להתפרצות המחלה בקרב ילדים אפריקנים. אמנם המחקר בחיסון החדש נמשך, אך בניתוח נתונים מ-6,000 הילדים הראשונים שנבדקו נמצא כי לאחר שנה של מעקב, 3 זריקות של החיסון הניסיוני הפחיתו את הסיכוי לחלות במלריה קלינית ב-56% והפחיתו ב-47% את הסיכוי לחלות במלריה חריפה.