פארק הולירוד

פארק הולירוד (נקרא גם "פארק המלכה", לשעבר "פארק המלך" – על פי היושבים בכס המלוכה הבריטית) הוא פארק מלכותי במרכז אדינבורו, סקוטלנד. בתחומי הפארק – ששטחו כ-2.6 קמ"ר – מצויים גבעות וצוקים שמקורם מגמטי וכן מעיינות ולוכים.
מקור השם באנגלית עתיקה, בה מציינת המילה Rood – צלב.
הפארק נמצא דרומית-מזרחית לעיר העתיקה של אדינבורו, וקשור לארמון המלכותי הולירוד הנמצא בקצהו התחתון של המייל המלכותי. הארמון שימש במאה ה-12 כאחוזת ציד מלכותית. הפארק נוצר בשנת 1541, כאשר המלך ג'יימס החמישי תחם את ארתורס סיט ואת צוקי סולסברי ודבינגסטון בחומת אבן. הקמת הפארק ליוותה את התפתחותו של ארמון הולירוד כמשכן המלכותי.
בשנת 1846 סלל הנסיך אלברט את "דרך המלכה" (Queen's Drive). הדרך נקראת על שם רעייתו, המלכה ויקטוריה, ומקיפה את שטחי הבר של הפארק. שטחים נוספים בצפון הוגדרו כחלק מהפארק, בעיקר האזור שממזרח לארמון הולירוד.
הפארק פתוח כיום לציבור הרחב.

גאולוגיה

ייחודו של פארק הולירוד נובע מהיותו שריד למתחם געשי שנוצר בקרבון לפני כ-340 מיליון שנים, הכולל הרי געש, שפכי לבה, ומחדרים פלוטוניים. לפארק חשיבות רבה בהיסטוריה של המחקר הגאולוגי והוולקנולוגי.

אתרים גאולוגיים

מוקדי המשיכה העיקריים של הפארק הם כמה אתרים גאולוגיים, המציגים שלבים שונים של היווצרות המתחם.

היסטוריה גאולוגית

בסוף הדבון הייתה סקוטלנד מקום שונה לחלוטין מהיום: היא נמצאה בסמוך לקו המשווה, בקרקעיתו של ים רדוד. בעת שהתרוממה מעל פני הים בתחילת הקרבון הפכה לשפלת חוף של ים רדוד שעומקו השתנה לסירוגין. בסביבה זו הושקעו בה שכבות אבן גיר ואבן חול מכילות פחם.

מחדרים

עליית המאגמה בארתורס סיט החלה לדעוך. עוצמת הלחץ הפנימי – שקודם לכן דחפה את המאגמה בעוצמה אל פני השטח – פחתה, והחדירה סילים אל בין השכבות העמוקות. מאגמה שנותרה בצינור ההזנה התגבשה לסלע, והלוע התמלא באגלומרט.
מורכבותם של זרמי הלבה, ביחד עם שינויים מאוחרים ורחבי-היקף בנוף, מקשים לתארך את סיום הגעשיות. עם זאת, הצוקים התלולים של סיל סולסברי מאוחרים לארתורס סיט ומתוארכים ל-315-330 מ"ש, עובדה הרומזת כי הגעשיות הפעילה נמשכה פחות מ-10 מיליון שנים, מאחר שסילים נוצרים כאשר המאגמה אינה מגיעה אל פני השטח, אלא נדחקת בין שכבות סלע קיימות.

טקטוניקה

כל אותה עת התקדמה סקוטלנד צפונה מקו המשווה לעבר מיקומה הנוכחי. אותם תהליכים טקטוניים שגרמו לה לנדוד, המשיכו לקמט אותה והיטו את שכבות הסלע ב-20 מעלות כלפי מזרח. בסוף הקרבון הוצף האזור, והרבדה נוספת של סלעי משקע כיסתה את שרידי הגעשיות.
במהלך הפרם וטריאס היוותה סקוטלנד חלק מיבשת-העל פנגיאה, ונכלאה בין אמריקה הצפונית ואירופה. בתקופה זו היה האקלים הסקוטי יבש, והאזור הפך למדבר. מדי פעם חלו שטפונות בזק שהותירו שכבות משקע נוספות, ולקראת סוף הטריאס חלה שוב התרוממות של פני הים. שינויים בגובה פני הים חלו גם במהלך היורה והקרטיקון.
בתחילת הפלאוגן נפרדה סקוטלנד מאמריקה הצפונית ומאירופה, ובמהלך הנאוגן חלה התרוממות של האזור.

סחיפה וחשיפה

ברביעון חלה סחיפה נרחבת של סלעי המשקע באזור, בעיקר בשל תנועתם של קרחונים בעידן הקרח האחרון. סחיפה זו פעלה על השכבות העליונות ויצרה בפארק הולירוד מבנים אופייניים לעיצוב קרחוני: דרמלינים – מבנים מוארכים דמויי טיפה של סחופת סלעית, טרסות, גְרוֹרוֹת (בולדרים), פני סלע מלוטשים ומבני צוק וזנב – חשיפת צד אחד של המסלע המגמטי הקשה ושמיטת הסלעים הרכים שנסחפו בצדו האחר.
הסחיפה חשפה מחדרים רבים – סילים, דייקים, פקקים געשיים ולקוליתים, והדגישה את נטיית המסלע כלפי מזרח.

חשיבות גאולוגית

פארק הולירוד נחשב לאחד האזורים הנחקרים ביותר מבחינה גאולוגית – בעיקר לגאולוגים באדינבורו, אך גם לאחרים. גם ג'יימס האטון – גאולוג בן המאה ה-18 שהתגורר באדינבורו – חקר את סלעי הפארק. תצפיותיו היוו יסוד לפיתוח הפלוטוניזם – תאוריה שביסודה היווצרות סלעים ממגוון רחב של תהליכים גאולוגיים, בהם גם היווצרות הרים מהתכת סלעים במעמקי האדמה. סיכומיו – שהתגלמו בשני חלקיה של "תאוריה של הארץ" – הוקראו בשנת 1785 בפני החברה המלכותית של אדינבורו.
הנוף הנראה היום בפארק אינו דומה לנוף בתחילת הקרבון, לפני תחילת הגעשיות. כפי שהציע האטון, אפילו מבנים גדולי ממדים יכולים להשתנות. חשיפת צוקי סולסברי והטייתו למזרח של המתחם הגעשי וסביבתו הקרובה הם תוצאה של תנועה טקטונית, ומהווים עדות טובה לכך.

ארכאולוגיה

בשיפולים המזרחיים של ארתורס סיט, מעל לוך דנספי, נמצאו שרידים של ביצורי-עפר מתקופת האבן, וכן שרידים לטרסות חקלאיות.
בצפון הפארק, סמוך לארמון הולירוד, ניצבים עדיין חלק מקירותיו של מנזר הולירוד, שנבנה בשנת 1128 על ידי המלך דייוויד הראשון. גגו של המנזר האוגוסטיני לא שוקם מאז התמוטט במאה ה-18.
חורבות הקפלה של סט אנתוני הן המבנה היחיד במרכזו של הפארק, והן ניצבות מעל לוך סנט מרגרט. אף שהקפלה נבנתה באזור מאוכלס, לא קיימות עדויות שבאפשרותן לתארך את הקמתו. הרשומה הקדומה ביותר תועדה בשנת 1426, עת התקבל מענק מאת האפיפיור במטרה לערוך בה תיקונים. עובדה זו מעלה השערות לקיומו של המבנה כבר במאה ה-13 או אף קודם לכן. השרידים היחידים שנותרו ממנו הם חלקים מן הקיר המזרחי ושרידי מבנה קטן יותר דרומית-מזרחית לו, ששימש כנראה מחסן.