אבנר זיו

אבנר זיו (1930 - נובמבר 2011) היה פרופסור אמריטוס בפקולטה לפסיכולוגיה ובבית הספר לחינוך באוניברסיטת תל אביב, מאבות חקר ההומור בפסיכולוגיה.

חייו ופועלו

עשה דוקטורט בפסיכולוגיה קלינית באוניברסיטת סורבון שבפריז. למד באותו בית חולים שפרויד למד בו משארקו, אחד ממוריו היה ז'אן פיאז'ה. בד בבד למד ב"מכון הפסיכולוגי".
בשובו ארצה החל לעבוד במרכז לפסיכולוגיה חינוכית בראשון לציון. אחר כך נעשה מנהל המרכז לפסיכולוגיה חינוכית בתל אביב. ב-1969 החל ללמד פסיכולוגיה חברתית בבית הספר לחינוך שבאוניברסיטת תל אביב. נבחר לנשיא התאחדות הפסיכולוגים החינוכיים הישראלים, מנהל תוכנית לתואר שני בייעוץ, ויושב ראש החוג למדעי החינוך.
אבנר זיו היה חבר מייסד של "החברה הבינלאומית לחקר הקבוצות". הארגון מנהל קבוצות תרפיה רבות כמו גם תהליכי דינמיקה קבוצתית. כיהן כיושב ראש משותף של הקבוצה ביחד עם דוקטור ז'אק דניו בפריז למשך חמש שנים.
הוא היה יושב ראש משותף, יחד עם פרופסור נח מילגרם, של הקונגרס הבינלאומי הראשון ללחץ במהלך מלחמה ושלום, שנערך באוניברסיטת תל אביב ב-1981
היה יושב ראש הכנס הבינלאומי הרביעי להומור שנערך בשנת 1984 בתל אביב, ויושב ראש שלושה כנסים בינלאומיים להומור יהודי: ב-1984 באוניברסיטת תל אביב, ב-1986 בבית הספר החדש למחקר החברה בניו יורק וב-1989 באוניברסיטת תל אביב.
שימש כחבר מערכת בכתבי העת: "כתב עת בינלאומי לפיתוח הייעוץ", "הומור: כתב עת בינלאומי לחקר ההומור", ו"כתב העת הבינלאומי של תורת הפסיכולוגיה".
ספריו תורגמו למספר שפות ביניהן איטלקית, ספרדית, פורטוגזית ויפנית.
בשנת 1988 קיבל פרס בינלאומי ראשון על תרומתו למחקר ההומור ושימוש בתרפיה מטעם החברה האמריקאית להומור ופסיכותרפיה.
נפטר בנובמבר 2011.

חקר ההומור

לפני מלחמת ששת הימים כשהסורים הפגיזו את הקיבוצים והמושבים בגליל, נהפכו במקומות רבים המקלטים למקומות מגורים וכן שימשו כחדרי לימודים עבור הילדים. באותה תקופה נושאי מחקרו של אבנר זיו היו חרדה וסטרס והוא נשלח כחלק מצוות של פסיכולוגים על מנת למצוא דרך להקל על המתח בו היו שרויים הילדים. הם שוחחו עם ההורים, המורים, הילדים, העבירו מבחנים פסיכולוגיים וערכו תוכניות לטיפול במצבי החרדה. במהלך ניתוח ממצאי מחקרם הם הבחינו בכך שהיו שני קיבוצים בהם רמת החרדה הייתה נמוכה באופן משמעותי משל המקומות האחרים אותם בדקו. ניתוח התוצאות לא הניב כל ממצא. 
כשחזרו לאותם קיבוצים הם הבחינו בתופעה שאחד האסיסטנטים כינה אותה מגנט. מגנט זה ילד בגיל שתים עשרה או שלוש עשרה שבכל פעם שהיה מצב של מתח או הפגזה הוא פעל כמגנט, כלומר הוא משך כעשרים ילדים במעגל סגור סביבו כשהוא במרכז. הילד לא הצחיק את הילדים על ידי סיפור בדיחות, כי אם באמצעות הומור. לבדיחות קורא אבנר זיו הומור בקונסרבים: דבר ישן שישנו ומדי פעם מישהו מוציא את זה. כל אחד שמספר בדיחה מוציא מהקופסה של הקונסרבים שלו בדיחה. הומור לעומת זאת, הוא משהו אחר, הומור זה לראות את מה שכולם רואים ולהתבונן בזה מזווית אחרת, בלתי צפויה ומצחיקה. המגנט סיפר דברים ששייכים להווי של אותו הקיבוץ בצורה אחרת, הפסיכולוגים שלא היו מחוברים לאותו הווי והדבר לא הצחיק אותם, כששאלו את הילדים אמרו להם הללו שכשמישהו מצחיק אותם הם פחות פוחדים. 
כששב אבנר זיו לספריית האוניברסיטה גילה שלא הייתה שום ספרות מחקרית על הקשר בין הומור לחרדה, מי שכתב בנושא היו פילוסופים. ואז החל במחקר ההומור. ישנם שני סוגים של הומור: האחד זה הנאה מהומור והשני זה יצירת הומור. יש אנשים שנהנים מהומור במידה זו או אחרת, אבל לא יוצרים הומור; הם משתמשים לעיתים בהומור בקונסרבים, דהיינו מספרים בדיחות. אבל אילו שיוצרים הומור רואים ויוצרים קשרים חדשים מהאלמנטים הקיימים. שזו גם ההגדרה של יצירתיות. אבנר זיו בנה כלים והרכיב ושאלונים למדידת הומור. ובחן את הקשרים בין הומור לחרדה, הומור ולמידה, הומור וטיפול ועוד. 
בשנת 1980 קבוצת חוקרים אמריקאים, בריטים ואבנר זיו ארגנו בוושינגטון את הכנס הראשון בעולם על הומור ויסדו כתב עת מדעי שנקרא International Journal of Humour Research. זהו כתב העת האינטרדיסצפלינרי היחידי העוסק בנושא.
רוב מחקריו שעשה על הומור ולמידה ועל הומור וחרדה מכונסים בספרו הפסיכולוגיה של ההומור.
בספר אחר הומור ואישיות הוא בחן איזה סוג של אישיות אוהב איזה סוג של הומור.