google/wiki40b huggingface dataset:
מספר באריוני

בפיזיקת חלקיקים, מספר באריוני הוא מספר קוונטי כמעט נשמר של מערכת. הוא מוגדר באופן הבא:
, כאשר  הוא מספר הקווארקים ו- הוא מספר האנטי-קווארקים, כלומר אנטי חלקיקים של הקווארקים.
לדוגמה, לפרוטון, המורכב מ-3 קווארקים, יש מספר באריוני של 1.
המספר הבאריוני הוגדר זמן רב לפני שמודל הקווארקים היה מקובל. מאוחר יותר, במקום לשנות את ההגדרות הקיימות, פשוט הגדירו לקווארקים מספר באריוני של שליש. מדויק יותר לדבר על שימור "מספר קווארקי", אך לרוב, בשל המוסכמה, ממשיכים להשתמש במושג "מספר באריוני".

חלקיקים עם מספר באריוני אפס

מלבד מזונים, ישנם חלקיקים נוספים בעלי מספר באריוני אפס. אלו הם החלקיקים שאינם מורכבים מקווארקים כלל, כגון הלפטונים השונים, הפוטון, וגם בוזוני W ו-Z. כמו כן, גם הגרביטון, שקיומו טרם הוכח, הוא בעל מספר באריוני 0, מכיוון שלפי התאוריות המקובלות אינו מורכב מקוורקים.

שימור ושבירת שימור

המספר הבאריוני נשמר כמעט בכל האינטראקציות של המודל הסטנדרטי. כלומר, סכום המספרים הבאריוניים של כל החלקיקים בתחילת האינטראקציה זהה לסכום זה עבור החלקיקים בסופה.
יוצאת מן הכלל היא האנומליה הכיראלית, בה נשבר שימור של מספר באריוני. עם זאת, ספלרונים (פתרונות קבועים של משוואות השדה האלקטרו-חלש במסגרת המודל הסטנדרטי) הם נדירים ויכולים לשנות את המספר הבאריוני רק בקפיצות של 3.
התאוריה המאוחדת הגדולה מאפשרת הפיכה של באריון למספר לפטונים, אינטראקציה המהווה הפרה של שימור המספרים הבאריוני והלפטוני. דעיכת פרוטון יכולה להיות דוגמה של תהליך כזה.
אדוארד חיל

ביוגרפיה

אדוארד חיל נולד ב-4 בספטמבר 1934 בעיר סמולנסק. במהלך ילדותו הוריו התגרשו ואמו גידלה אותו לבדה. במהלך מלחמת העולם השנייה הגן שאליו נהג ללכת הופצץ, ובהמשך הוא הופרד מאמו ופונה ליישוב בקוב שבאובלסט פנזה שם הועבר לבית ילדים. באותה העת נהג לשיר בקביעות עבור החיילים הפצועים בבית החולים הסמוך. הוא זכה לפגוש שוב את אמו בשנת 1943, לאחר שהעיר סמולנסק שוחררה מהשלטון של גרמניה הנאצית. בשנת 1949 עבר ללנינגרד, שם למד דפוס במכללה מקומית. במחצית השנייה של שנות ה-50 למד בקונסרבטוריום של לנינגרד.
לאחר לימודיו התאהב במוזיקת פופ והחל לבצע בעיקר שירים בסגנון מוזיקת פופ. 
בשנים 1977 - 1979 למד שירה באקדמיה הממלכתית לאמנויות הבמה בסנט פטרסבורג.
עם נפילת הגוש הקומוניסטי, דעכה הפופולריות של חיל אשר לבסוף פרש מקריירת הזמרה במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20. במהלך אותה התקופה עבד בבית קפה בפריז. בשנת 1997 חיל ובנו ביצעו מספר שיתופי פעולה עם להקת הרוק פרפינאקי (Prepinaki).

התהילה בעקבות פרסום הסרטון טרולולו

בעשור הראשון של המאה ה-21 חיל חי בצניעות יחד עם משפחתו בסנט פטרסבורג עד אשר בשנת 2010 סרטון וידאו שלו משנת 1976 הועלה לאתר שיתוף הווידאו יוטיוב. בסרטון זה חיל מבצע גרסה ווקאלית, ללא מילים, לשיר "אני ממש שמח, כי אני חוזר סוף סוף הביתה" (Я очень рад, ведь я, наконец, возвращаюсь домой), שהולחן על ידי ארקדי אוסטרובסקי (Аркадий Островский). במקור, נכתבו מילים לשיר אשר עסקו בקאובוי ששב לביתו על גב סוס, אך טרם פרסום השיר החליטו יחד אדוארד וארקדי כי המילים אינן טובות מספיק וכי כדאי לפרסם אותו כקטע ווקאלי, ללא מילים, כאשר רק שם השיר המקורי נשמר. הסרטון העליז והקליט הפך ללהיט ותופעת אינטרנט ויראלית, שנודעה בשם "Trololololololololololo" או "Trololo" (שם אשר הנו אונומטופיה לדרך הייחודית שבה חיל ביצע את השיר בסרטון), כאשר בתחילה היא פורסמה באתרי אינטרנט רבים ובשל כך המוני גולשי אינטרנט ברחבי העולם, אשר מעולם לא שמעו על חיל, התוודעו לראשונה לזמר. ב-3 במרץ 2010 סרטון הטרולולו זכה לראשונה לחשיפה מאסיבית במיוחד כאשר שולב בתוכנית הלייט נייט הסאטירית האמריקנית הקולבר ריפור. זמן קצר לאחר מכן הסרטון זכה לחשיפה משמעותית בשנית כאשר בוצעה פרודיה לסרטון בתוכנית האירוח של ג'ימי קימל. הפופולריות והפרסום המאסיביים להם זכה אדוארד חיל בין לילה ברחבי העולם בזכות פרסום הסרטון ביוטיוב הובילו להתעניינות מחודשת עצומה בקריירת השירה של חיל ברחבי העולם כאשר פרודיות רבות בוצעו לשיר באתרים ובמדיות שונות באינטרנט, כמו גם בטלוויזיה בסדרות שונות כגון "איש משפחה". כמו כן גם אתר מעריצים לאדוארד בו גולשי האתר חתמו על עצומה הקוראת לאדוארד לקיים סבב הופעות בינלאומי. בעקבות הפרסום הרב של תופעת האינטרנט הפך אדוארד חיל לסלבריטאי מבוקש כאשר החל לקבל הצעות רבות לבצע את השיר "טרולולו" באירועים שונים ובתוכניות טלוויזיה שונות.
ב-4 בספטמבר 2017 במלאת 83 שנה ללידתו, הופיע דודל לזכרו, הכולל סרטון המראה את חיל מבצע את השיר טרולולו.

מותו

ב-8 באפריל 2012 עבר חיל אירוע מוחי ואושפז בבית החולים מרינסקי שבסנט פטרסבורג עם נזק מוחי חמור. במהלך האשפוז נכנס לתרדמת. חיל מת בבית החולים בסנט פטרבורג ב-4 ביוני 2012, בהיותו בן 77.
סניידרז מהאנובר

היסטוריה

בשנת 1909 ייסד הארי ו. וורהיים את "חברת הכעכים האנובר", שהפכה לאחר מכן לחברת האנובר פודז. בשנת 1923 יסדו הלן וויליאם סניידר חברה לאפיית כעכים ולהפצתם. בתחילת שנות השישים רכשה האנובר את סניידרז ונוצרה "סניידרז מהאנובר". 
ב-2007 רכשה החברה את חברת ג'ייז פודז משיקגו לאחר שזו הכריזה על פשיטת רגל. סניידרז מהאנובר ממשיכה להפיץ את מוצרי ג'ייז בשוקי המערב התיכון. ב-2009 ניסתה החברה להשתלט על חברת החטיפים הפרטית אטס קואליטי פודז, אך המהלך נכשל.
ב-22 ביולי 2010 פורסם כי החל מהלך של מיזוג בין החברה לבין יצרנית החטיפים לאנס אשר יוביל ליצירת אחת מיצרניות החטיפים הגדולות בעולם.
זוהר ישראל

ביוגרפיה

זוהר ישראל החל ב-2000 ככתב במקומון "זמן השרון" של מעריב. ב-2002 הגיש את פינת הספורט במהדורת החדשות המקומיות של ערוצי זהב וב-2003 עבר להגיש את מהדורת החדשות המקומיות "חדשות היום". 
בשנים 2003-2004 שימש ככתב תקשורת באתר ynet. באוקטובר 2004 הצטרף למערכת התוכנית ערב טוב עם גיא פינס, שם שימש עורך ומגיש פינת חדשות חוץ, וכן כתב שטח. 
ב-2009 הגיש את תוכנית הבוקר של ערוץ 10 לצד אפרת רייטן, דן מנו ואורלי לוי-אבוקסיס. באותה שנה הצטרף ל"רדיו לב המדינה" כעורך ומגיש התוכנית היומית "תחת שמי ים התיכון" לצד מרינה קבישר ומאוחר יותר לצד קארין כהן. 
ב-2010 הגיש את מגזין חדשות הבידור "Y בערב" לצד אילנה ברקוביץ' ויעל גולדמן. ב-2011 הנחה את "היכל התהילה" בערוץ 24 לצד עינת ארליך. 
בשנת 2012 הגיש באתר Mako יחד עם ליהיא גרינר וגואל פינטו את העונה השנייה של התוכנית "אחי נדבר בבית", אשר ליוותה את העונה הרביעית של תוכנית המציאות "האח הגדול". 
ב-2013 היה חבר פאנל בעונה הראשונה של "הדיבור" עם אלירז שדה בערוץ 24. והיה חבר פאנל בתוכנית הבוקר "מה אתם אומרים" עם חיים אתגר בערוץ 2.
ישראל בוגר קורס "משחק מול מצלמה" אצל אריק לובצקי. בתחום המשחק הופיע בתפקיד אורח מתמשך ב"האלופה" (2006) בתור ירון שטמפלר, כדורגלן שנשכר לשבור לסער פדידה (יהודה לוי) את הרגל. כמו כן הופיע בתפקיד אורח ב"חצויה" (2009) ובשתי העונות של "דובדבני וקובץ'" בערוץ 2 (2012, 2013).
ישראל גם עורך ובמאי סרטי "מאחורי הקלעים" עבור סרטי יונייטד קינג.
בשנת 2000 זכה במקום ראשון בתחרות התסריטים של קרן על שם מיקי אלבין על סרט קצר.
בנוסף, מאז 2010 משמש ככתב, עורך ובעל טור דעה באתר mako. 
בשנת 1997 השתתף בשעשועון "גלגל המזל" וזכה ברכב.
זוהר ישראל מתגורר בתל אביב, נשוי לעדי מרמור מאז פברואר 2011, אב לבן בשם נועם ובת בשם אנה.
ירוחם פיליפ קורנגרין

ביוגרפיה

קורנגרין נולד בטרנופול שבגליציה המזרחית (אז בשליטת האימפריה האוסטרו-הונגרית) לדוד קורנגרין, מורה בבית הספר מיסודו של יוסף פרל, ולפרידה בת מאיר וולף וקסלר. קורנגרין הצעיר למד בבית הספר שבו לימד אביו, והתחנך ברוח ההתבוללות, אך לאחר שקרא בגיל 14 את ספרו של הרצל "מדינת היהודים", החל לפעול בתנועה הציונית, ולאחר שסיים את לימודיו, ביולי 1901, ארגן וניהל בטרנופול את הכינוס הארצי הראשון של בוגרי הגימנסיות הציוניים מכל גליציה. החל ללמוד משפטים, ובשנתו הראשונה ללימודים היה בין מארגני תנועת הסטודנטים "בר כוכבא". בשנת 1906 סיים לימודי משפטים באוניברסיטת לבוב, התמחה במשרד עורכי דין, ובשנת 1909 קיבל תואר דוקטור למשפטים ולמדעי המדינה. פעל במערכת הבחירות שהביאה לכניסת מפלגה ציונית לפרלמנט האוסטרי בשנת 1906. החל בשנת 1907 השתתף בקונגרסים ציוניים.
עמד בראש הסתדרות בתי הספר העבריים בגליציה.
התמנה כמזכיר הוועד הפועל הציוני המצומצם ועבר לברלין.
באוגוסט 1913 שב לגליציה ועבד כעורך דין בדרוהוביץ'. במלחמת העולם הראשונה שירת כקצין בצבא האוסטרי בחזית ובאדמיניסטרציה הצבאית ובחיל הכיבוש האוסטרי באוקראינה. לאחר המלחמה נבחר מטעם הוועד הלאומי היהודי שברפובליקה העממית של מערב אוקראינה (הישות המדינית החדשה שחלשה עתה על גליציה המזרחית) כשליחו לוועד המשלחות היהודית שליד ועידת השלום בפריז (1919). עסק בפוליטיקה היהודית המקומית לקראת הבחירות לפרלמנט המערב-אוקראיני, ולאחר ניצחון פולין במלחמת פולין-אוקראינה שב למקצועו, ופעל כחבר הוועד המרכזי של ציוני גליציה שבראשות ליאון רייך.

בין השנים 1920–1924 שימש מנהל המשרד הארצישראלי בוורשה, ומ-1922 היה גם בא-כוחה של חברת הכשרת היישוב בפולין. פעל בסיעת "עת לבנות" בוועד המרכזי של ציוני פולין, ונבחר לוועד קהילת ורשה.
בשנת 1921 נישא לפרידה בת מרים גיטל ומנחם מֶנדֶל זילבּרדיק מוורשה, עורכת דין, פעילה חברתית (ממייסדות חברת "חלוקת לחם בסתר" בארץ) ומזכירת הקלוב של הצירים היהודים בפרלמנט הפולני.
(אשתו הייתה אחותם של ד"ר שמואל אריאל, מייסד ומנהל מפעל התמרוקים "מפעלים כימיים מזרחיים עדיף" ברמת גן, מעסקני התאחדות בעלי התעשייה וממייסדי וראשי האיגוד למען תוצרת הארץ (וגיסו של יוסף שופמן), של המהנדס ישראל זילברדיק ושל פרומה, פעילה ציונית בפולין ובארץ, שנישאה לאהרן יעקב אוהב-עמי (היט), ממייסדי ברית הציונים הרוויזיוניסטים והסתדרות העובדים הלאומית.)
במהלך השנים ביקר קורנגרין פעמיים בארץ ישראל, ובשנת 1925 עלה אליה עם אשתו.
בארץ עבד בעריכת דין ובפעילותו הציבורית היה חבר מועצת עיריית תל אביב ונבחר לחבר באספת הנבחרים השנייה מטעם רשימת העלייה הרביעית (עולי פולין). היה חבר הוועד הלאומי. שנת 1929 מונה לשופט, וכיהן בבית משפט השלום בתל אביב ובחיפה. בשנת 1935 מונה לבית המשפט המחוזי בתל אביב כיהן בו עד 1944. בין היתר ישב במשפטו של אברהם סטבסקי על רצח ארלוזורוב ובמשפט שהתנהל נגד סעדיה שושני על חובותיו לעיריית תל אביב.
בשנותיו האחרונות חזר לעסוק בעריכת דין, עסק בחקר משפט עברי והרצה בבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה. היה נשיא כבוד של החברה הישראלית לחקר המקרא.
קורנגרין נפטר ב-1960, סמוך ליום הולדתו ה-77. נקבר בבית העלמין נחלת יצחק.
בנו היחיד, דוד קורנגרין (1930–2010), היה איש חינוך, מנהלו של התיכון הראשון ברעננה, תיכון אוסטרובסקי, במשך מרבית תקופת קיומו.
נכדו ד"ר אלון קורנגרין הוא פרופסור בפקולטה למדעי החיים באוניברסיטת בר-אילן.
משה זרחי

ביוגרפיה

זרחי נולד בירושלים וגדל ברמתיים. בהיותו בן עשר נפגעה משפחתו בתאונת דרכים בין רכב הסעות לרכבת, בה נהרגה אמו והוא ואביו נפצעו קשה. באוגוסט 1941 נהרג אביו בתאונת דרכים אחרת. למד אדריכלות בטכניון בחיפה והוסמך בקיץ 1946. הוא נשא לאשה את אביבה, בתו של האדריכל זאב רכטר והצטרף למשרד האדריכלים של חותנו יחד עם גיסו ושותפו, יעקב רכטר, והמהנדס מיכה פרי. ביחד הם היו בין מתכנני בנייני האומה ועמדו בראש חבורת האדריכלים שהקימו בה את תערוכת העשור. 
באמצע שנות ה-70 נפרדו דרכיהם של זרחי, פרי ורכטר, אך משרדיהם של זרחי ורכטר המשיכו לשכון באותו בניין ברחוב ארלוזורוב בתל אביב. מבנה זה ניתן למשרד על ידי קופת חולים כללית כשכר טירחה עבור תכנונים שונים. משרדו, "זרחי אדריכלים", שאותו ניהל עד שנת 2008 בשותפות עם בנו דודי וכלתו ענת, הוא בין עשרת משרדי האדריכלים הגדולים בישראל בשנת 2005, בשנת 2009 הוא ירד למקום ה-14.
זרחי התמקד באדריכלות מבנים למדע, תעשייה ובתי חולים והיה חלוץ תכנון מבנים לתעשיית ההיי טק. התמקדותו, לפי דבריו, הייתה ב"צד הפונקציונלי, הטכני והארגוני" ולא ב"צד הסגנוני והצורני". בניניו בנויים בקווים פשוטים, נקיים ו"נזיריים", "מרובעים ורציניים".
נפטר ב-12 בפברואר 2015 ונטמן בבית הקברות מורשה ברמת השרון.
ביל שרמן

נעורים ומכללות

שרמן נולד בטקסס. הוא סיים את לימודיו בבית ספר תיכון בקליפורניה. בחר להמשיך לאוניברסיטת דרום קליפורניה ומכיוון שהתבלט הן ככדורסלן, הן כשחקן בייסבול, חתם על חוזה כמקצוען בשני הענפים: בקבוצת הכדורסל וושינגטון קפיטולס שבחרה בו בדראפט ה-NBA ‏1950 במקום ה-17, ובמקביל חתם בקבוצת ברוקלין דודג'רס מליגת ה-MLB.
בשנים 1950–1955 שיחק שרמן בייסבול בקבוצת המיינור ליג של הברוקלין דודג'רס. הוא הצטרף לקבוצה הבכירה של הדודג'רס בנשיונל ליג ב-1951. ב-27 בספטמבר אותה שנה נזרקו כל שחקני הדודג'רס מהמשחק כתוצאה מוויכוח עם השופט, וכך זכה שרמן להפוך לשחקן היחיד אי פעם שנזרק ממשחק במייג'ור ליג, מבלי שזכה לקחת חלק פעיל אף לא במשחק אחד בליגה.

קריירת משחק ב-NBA

עם זאת, פרסומו בא לו בעיקר מהקריירה שלו בתחום הכדורסל; הוא נודע במיוחד משנותיו כשחקן הבוסטון סלטיקס בשנות ה-50, אז שיתף פעולה עם הרכז האגדי בוב קוזי, במה שיש המחשיבים כצמד הקו האחורי הטוב בכל הזמנים. בזמן שקוזי היה מנהל המשחק העיקרי, שרמן התרכז בעיקר בקליעה.
שרמן היה אחד מהגארדים הראשונים שקלע מהשדה בדיוק של מעל 40%. הוא הוביל את ה-NBA באחוזי קליעה מקו העונשין בשבע שנים שונות והישגו מעונת 1958–1959, 93.2% מהקו, נותר שיא NBA עד עונת 1976–1977, אז התעלה ארני דיגרגוריו על הנתון הזה. שרמן עדיין מחזיק בשיא קליעות העונשין הרצופות בפלייאוף, 56 ללא החטאה. שרמן נבחר לחמישיית העונה ב-NBA ארבע שנים רצופות בין 1956 ל-1959, ובשנים 1953, 1955 ו-1960 נבחר לחמישייה השנייה. שרמן שיחק שמונה פעמים במשחק האולסטאר של ה-NBA וב-1955 נבחר ל-MVP של האולסטאר. מלבד הצטיינותו בצד ההתקפי, נודע שרמן כשומר עיקש וקשוח. קריירת המשחק שלו ב-NBA הסתיימה ב-1961.

קריירת אימון

ב-1971 הפך למאמן היוטה סטארס והוביל את הקבוצה לזכייה בתואר אליפות ה-ABA כשהוא חולק את תואר מאמן השנה עם מאמן נוסף. לאחר שהתפטר מתפקידו ביוטה, חתם שרמן על חוזה לאימון הלוס אנג'לס לייקרס. נוצרה מחלוקת לאחר עזיבתו, שכן הבעלים של יוטה תבע את שרמן בטענה שהפר את חוזהו והגיש תביעת נזיקין גם נגד הבעלים של הלייקרס בטענה שעודד את הפרת החוזה. תחילה נפסק כי על שרמן לשלם פיצוי בסך 250 אלף דולר, אולם שרמן עירער והביא להפיכת ההחלטה. בשנה שלאחר מכן אימן שרמן את הלייקרס אותה הובילו וילט צ'מברליין וג'רי וסט לשיא של 33 ניצחונות רצופים, למאזן עונתי שהיווה שיא באותה תקופה, 69 ניצחונות לעומת 13 הפסדים, ולאליפות ראשונה של הלייקרס מזה כעשור, כששרמן זוכה לקינוח בתואר מאמן השנה ב-NBA. הוא אחד משני מאמנים בלבד שזכו גם באליפות ה-NBA וגם באליפות ה-ABA. במקרה, גם המאמן השני שזכה להישג, אלכס האנום, אימן בשנת 1967 קבוצה, פילדלפיה 76', שהובלה על ידי צ'מברליין לזכייה באליפות ה-NBA.

לאחר הפרישה

שרמן נבחר להיכל התהילה של הכדורסל כשחקן ב-1976 וכמאמן ב-2004. הוא אחד משלושה אנשים בלבד, לצד ג'ון וודן ולני וילקינס שנבחרו להיכל התהילה הן כשחקנים, הן כמאמנים. ב-29 באוקטובר 1996 נבחר שרמן לרשימת 50 השחקנים הגדולים בתולדות ה-NBA.
שרמן חיבר שני ספרים: Sharman on Basketball Shooting ו-The Wooden-Sharman Method: A Guide to Winning Basketball אותו כתב עם ג'ון וודן ובוב סלצר. אולם ההתעמלות בתיכון פורטרוויל שבקליפורניה, בו למד, נקרא על שמו.
מת ב-25 באוקטובר 2013 בגיל 87, לאחר שלקה בשבץ מוחי.
איוואן ורנטיץ'

בתקופת מלחמת העולם השנייה

בספטמבר 1943, לאחר שגרמניה השתלטה על איטליה ועל השטחים בשליטתה, ברחו יהודים רבים לאזור בדרום יוגוסלביה שהיה תחת שליטת הפרטיזנים. חלק מהיהודים הצטרפו לשורות הפרטיזנים, בעוד הנשים והילדים שוכנו בכפרים, בעיקר בכפר טופוסקו שבדרום קרואטיה. רבים מתושבי הכפר היו קשורים ל"אוסטשה", מפלגת השלטון בקרואטיה, שהייתה אחראית על רצח רוב יהודי קרואטיה. תושבים אלה התעלמו ממצוקתם של היהודים, ואלה מבין התושבים שסייעו ליהודים, עשו זאת בשל הפחד מהפרטיזנים.
בסוף 1943 הגיעו יחידות צבא גרמני לאזור והחלו קרבות בינן לבין הפרטיזנים היוגוסלבים. הפליטים היהודיים נאלצו לברוח מהמקומות בהם התנהלו קרבות ולנדוד בין מקומות מסתור.
איוואן (איוויצ'ה) ורנטיץ' בן ה-17 סייע ליהודים בטופוסקו. הוא התיידד עם פליטים יהודים, נהג להזהירם מהתקרבות הקרבות, מצא להם מקומות מסתור חדשים, ליווה אותם למקומות אלו ודאג לצורכיהם במסתור תוך סיכון חייו. בין הפליטים שהגיעו לטופוסקו הייתה ארנה מונטיליו, שבעלה נרצח במחנה יאסנובאץ, ועמה אחותה הקטנה, בתה הקטנה ואמה הקשישה. ורנטיץ' מצא גם להן מסתור.

לאחר המלחמה

ורנטיץ' שמר על קשר עם רבים מהיהודים שהציל, בהם ארנה מונטיליו. מונטיליו עלתה לישראל, שם נישאה בשנית והולידה שני ילדים נוספים. היא המשיכה לשמור על קשר מכתבים עם איוואן. בשנת 1963 ביקר ורנטיץ' לראשונה בישראל, ובשנת 1964 עבר לישראל לצמיתות. באותו הזמן כבר לא חייתה מונטיליו עם בעלה השני, ומשהגיע ורנטיץ', הם נישאו.
ב-1970 הכיר יד ושם באיוואן ורנטיץ' כחסיד אומות העולם. הוענקה לו אזרחות כבוד של מדינת ישראל, ובשנת 1986 הוא מונה ליושב ראש ארגון חסידי אומות העולם המתגוררים בישראל. בשנת 2009, בעת ביקורו של האפיפיור בנדיקטוס השישה עשר בישראל, בירך ורנטיץ' את האפיפיור במהלך ביקורו ביד ושם.

מותו

ורנטיץ' נפטר בישראל ב-3 בפברואר 2010, בגיל 84.
אמנון רכטר

ביוגרפיה

רכטר נולד לשחקנית חנה מרון ולאדריכל חתן פרס ישראל יעקב רכטר בתל אביב בשנת 1958. את הכשרתו כאדריכל קיבל בלונדון ב-Architectural Association School of Architecture. כבר בעת לימודיו, השתלב בעבודת המשרד והשתתף בתכנון בית המשפט בעכו שבנייתו הושלמה ב-1994. באותה שנה, עם תום לימודיו שב לישראל והצטרף כשותף למשרדו של אביו. הפרויקט המשמעותי הראשון בו עסק עם הצטרפותו למשרד היה המשכן לאמנויות הבמה בתל אביב ועם פטירת אביו המשיך בהובלת המשרד. כיום ממוקם המשרד בכיכר אתרים שבתכנונה השתתף אביו. רכטר גרוש ואב לתאומים, בן ובת.
פיל טיילור

קריירת משחק

טיילור  נולד בבריסטול והחל את קריירת המשחק שלו בקבוצה המקומית של עיר הולדתו, בריסטול רוברס, עד שהוחתם בליברפול על ידי המאמן ג'ורג' פטרסון עבור 5,000 ליש"ט והשחקן טד הארת'היל במרץ 1936. את הופעת הבכורה שלו ערך טיילור ב-28 במרץ במשחק ליגה מול דרבי קאונטי שהסתיים בשוויון 2-2, בו כבש טיילור את שער השוויון המאוחר. טיילור הצטרף לליברפול כחלוץ מרכזי צעיר עם פוטנציאל רב, אך תחת שרביטו של ג'ורג' קיי הוסב תפקידו לבלם, תפקיד בו התפתח טיילור לשחקן הגנה מסוגנן ושלו.
טיילור היה חלק מהקבוצה זוכת האליפות של עונת 1946/1947, כאשר הופיע ב-35 משחקים, בהם כבש שער אחד. טיילור ערך 3 הופעות במדי נבחרת אנגליה, את הופעת הבכורה ערך ב-18 באוקטובר 1947 במשחק במסגרת אליפות הבית הבריטית בו ניצחה אנגליה 0-3 את ויילס.
בעונת 1949/1950 קיבל טיילור את תפקיד הקפטן והוליך את הקבוצה לגמר גביע ההתאחדות בו הפסידו האדומים לארסנל 0-2. בסך הכול שיחק טיילור 345 משחקים במדי ליברפול והבקיע 34 שערים. כאשר פרש בשנת 1954 הצטרף טיילור לצוות המאמנים באנפילד.

קריירת אימון

טיילור התמנה למאמן ליברפול ב-1956 כאשר המאמן דון ולש פוטר לאחר שלא הצליח להחזיר את המועדון לליגה הבכירה. טיילור לקח את המושכות והיה נחוש להחזיר את ליברפול למקום אליו היא שייכת והחתים מיידית את אלן אקורט, טומי יאנגר ומי שעתיד היה להיות בורג מרכזי בליברפול במשך למעלה מארבעים שנה - רוני מוראן.
עם זאת, לא הצליח טיילור להשיג את המטרה שהציב לעצמו, ולאחר התחלה פושרת לעונת 1959/1960 הוא התפטר באומרו ש"המאמץ הכרוך בלנסות לעלות ליגה התברר כיותר מדי". טיילור אמר לעיתון הליברפול אקו על החלטתו הקשה - "לא משנה כמה גדולה הייתה האכזבה של המנהלים מכשלוננו לעלות בחזרה לליגה הבכירה, היא לא הייתה גדולה מאכזבתי שלי. הפכתי זאת למטרה שלי. כיוונתי את לבי לכך ושאפתי לכך עם כל האנרגיה שיכולתי לאגור. שאיפתי לא הספיקה ועכשיו הגיע הזמן להעביר את התפקיד למישהו אחר ולראות אם הוא יצליח במידה רבה יותר." כך אכן היה, כאשר למחליפו בתפקיד של טיילור מונה ביל שאנקלי.
לאנאי (עיר)

היסטוריה

בשנות ה-70 של המאה ה-19, רכש וולטר אם גיבסון את אדמות האי לאנאי לטובת חקלאות ועבודות חווה. בשנת 1922, היזם ג'יימס דול רכש את אדמות האי והקים בכולו מטעי אננס, עד שבשלב מסוים באי לאנאי יוצרו כ-75% מסך יבול האננס העולמי. בשל התפתחות זו, נבנתה על הרמה הגאוגרפית הגבוהה שבמרכז האי, העיר לאנאי. ג'יימס דול מונצח בפארק דול, שנקרא על שמו, שנמצא במרכז העיר.
אלי רייטר

ביוגרפיה

אלי (אליעזר) רייטר גדל בבאר שבע. בוגר ישיבת בני עקיבא אהל שלמה. לאחר שנת לימודים בישיבת כרם ביבנה התגייס לצה"ל. עם גיוסו לצה"ל שובץ בחיל השריון בחטיבה 500. בשריון עבר הכשרה כלוחם וקורס מפקדי טנקים. בהמשך השלים קורס קצינים ושימש כמפקד מחלקת טנקים. שימש במספר תפקידי פיקוד בחיל, ובהם מפקד פלוגה בחטיבה 500, ולחם במלחמת של"ג. בהמשך שימש כמפקד גדוד שריון 433 "גור" בחטיבה 500 וכמפקד חטיבה 401. לאחר מכן שימש כראש חטיבת תורה, הדרכה ואימונים במפקדת זרוע היבשה, וכמפקד קורס קציני שריון. בשנת 2004 מונה למפקד עוצבת געש בדרגת תא"ל. בתפקידו האחרון בצה"ל שימש כראש חטיבת תורה והדרכה באגף המבצעים. בשנת 2011 השתחרר מצה"ל. 
כיום הוא סמנכ"ל תעש מערכות ומנהל חטיבת האש בחברה.
רוזמרי דה ויט

השנים הראשונות

דה ויט נולדה בקווינס, ניו יורק לרוזמארי בראדוק וקני דהוויט. היא נכדתו של ג'יימס ג'יי בראדוק, ושיחקה תפקיד בסרט סינדרלה מן שמבוסס על חייו. 
היא הופיעה בעבר בכמה הפקות בית ספריות, בין היתר בתור הנסיכה פאפר בהצגה "The Mystery of Edwin Drood".

תיאטרון

דה ויט הופיעה בכמה הצגות באוף ברודוויי. תפקידים זכורים שלה הם בהצגות "דני והים הכחול", בהצגה של ג'ורג' קאופמן "The Butter and Egg Man" וב"Small Tragedy", שעליה זכה כל הקאסט בפרס אובי. 
בין ה-4 במאי עד 23 במאי 2010, דה ויט הופיעה בהצגה "Family Week" בבימויו של ג'ונתן דמי. במגזין ניו יורק טיימס שיבחו אותה על הופעתה בתפקיד הראשי בטענה ש:"הופעתה היית משפיעה מאוד".

טלוויזיה

נכון להיום, דה ויט מופיעה בסדרה של שואוטיים "טרה" בה היא משחקת את אחותה של טארה, צ'רמין. היא הופיעה בעונה הראשונה של סדרת הדגל של AMC, "מד מן" בתור מידג' דניאלס, פילגשתו הבוהמית של הדמות הראשית, דון דרייפר. היא הופיעה באחד מפרקי העונה הרביעית של הסדרה. היא כיכבה לצד רון ליווינגסטון בסדרה של FOX "בקו העימות" בין 2006–2007. בסדרה היא שיחקה את סוכנת הFBI אמילי לאמאן. היא ביצעה תפקידי אורח בסדרות חוק וסדר: מדור מיוחד, סקס והעיר הגדולה, הצילו ושוב מתאהב.

קולנוע

דה ויט הופיעה בסרט "Margaret"‏ (2011) לצד אנה פקווין ומארק רופאלו. היא הופיעה בין היתר בסרטים: "סיגליות", "מבעד לחליפה", "חתונת סופשבוע", "המופלא החדש", Blackbird וHow I Got Lost. היא שיחקה את רייצ'ל בסרט של ג'ונתן דמי "רייצ'ל מתחתנת" (2008) לצד אן האת'וויי. על תפקידה בסרט היא זכתה בפרסי מבקרים. ב-2010, היא שיחקה את אשתו של בן אפלק בסרט "קומפני מן".
בשנת 2012 שיחקה בסרט "החיים המוזרים של טימותי גרין", סרט לכל המשפחה בכיכובם של ג'ניפר גארנר וג'ואל אדגרטון. 
בשנת 2016 שיחקה בסרט המוזיקלי של הבמאי דמיאן שאזל, "לה לה לנד" לצידם של אמה סטון, ראיין גוסלינג וג'יי. קיי. סימונס.

חיים אישיים

דה ויט נשואה לשחקן רון ליווינגסטון שכיכב לצדה בסדרה "בקו העימות" מ-2 בנובמבר 2009. השניים מתגוררים בלוס אנג'לס.
פיוניק ירוואן

היסטוריה

המועדון נוסד בשם הומנטמן ירוואן עם הקמת ליגת העל הארמנית בשנת 1992. בעונה הראשונה של הליגה זכה המועדון באליפות משותפת עם קבוצת שיראק. בעונת 1995/1996 שינתה הקבוצה את שמה לפיוניק ירוואן וזכתה באליפות השנייה שלה. בעונת 1996/1997 זכתה באליפות שנייה ברציפות ושלישית בסך הכל. למרות ההצלחה המקצועית בשנים אלו, המועדון נקלע לאחריהן לבעיות כלכליות. בעונות 1999 ו-2000 עוד שיחקה הקבוצה תחת השם קיליקיה אך לאחר מכן נסגרה.
בעונת 2001 הקבוצה הוקמה מחדש על בסיס מועדון ארמניקום ירוואן שעלה לליגה הראשונה ושינה את שמו לפיוניק ירוואן. המעדון נחשב על ידי התאחדות הכדורגל הארמנית לממשיך דרכו של המועדון המקורי. באותה עונה זכה המועדון באליפות שפתחה רצף של 10 אליפויות רצופות (מ-2001 עד 2010).

משחקים באירופה

הקבוצה הופיעה לראשונה באירופה בליגת האלופות בעונת 1997/1998. בשלב ההעפלה הראשון נפגשה הקבוצה עם MTK בודפשט והפסידה בשני משחקי הגומלין ולכן לא עלתה לשלב הבא.
הפעם הבאה בה שתתפה הקבוצה במפעל אירופי כלשהו היה בליגת האלופות בעונת 2002/2003, הקבוצה נפגשה בשלב ההעפלה הראשון עם טמפרה יונייטד הפינית וניצחה בשני משחקי הגומלין בתוצאות 0:4 ו־0:2. בשלב ההעפלה השני פגשה הקבוצה את דינמו קייב וסיימה משחק אחד בהפסד 4:0 ומשחק שני בתיקו 2:2 אך לא העפילה לשלב ההעפלה השלישי בגלל הפרש שערים עדיף לדינמו קייב.
הקבוצה הופיעה שנה לאחר מכן, בליגת האלופות בעונת 2003/2004 כאשר בשלב ההעפלה הראשון נפגשה עם קיי. אר. רייקיאוויק האיסלנדית וסיימה את המשחק הראשון בניצחון 0:1 ואת המשחק השני בתיקו 1:1 ועלתה בגלל הפרש שערים עדיף. בשלב ההעפלה השני נפגשה עם צסק"א סופיה והפסידה בשני המשחקים ולכן לא עלתה לשלב ההעפלה השלישי.
בעונת 2004/2005 השתתפה הקבוצה עוד פעם בליגת האלופות. בשלב ההעפלה הראשון נפגשה עם אף. קיי. פודבה המקדונית וניצחה אותה במשחק הראשון בתוצאה 1:3 ואת המשחק השני סיימה בתיקו 1:1 ולכן עלתה לשלב הבא בגלל הפרש שערים עדיף. בשלב ההעפלה השני נפגשה עם קבוצת שחטר דונצק והפסידה בשני משחקי הגומלין ולכן לא העפילה לשלב ההעפלה השלישי.
הקבוצה השתתפה בליגת האלופות גם בעונת 2005/2006, אז נפגשה כבר בשלב ההעפלה הראשון עם קבוצת פ.צ. האקה, עימה סיימה במשחק הראשון בהפסד 1:0 ובמשחק השני סיימו הקבוצות בתיקו 2:2 אך האקה עלתה שלב בגלל הפרש נקודות.
בעונת 2012/2013 שיחקה בפעם הראשונה בליגה האירופית. בסיבוב המוקדמות הראשון הפסידה לקבוצת זטה והודחה מהטורניר. בעונת 2013/2014 שיחקה בפעם השנייה בליגה האירופית. בסיבוב המוקדמות הראשון ניצחה את קבוצת טטקס טטובו. בסיבוב המוקדמות השני הפסידה לקבוצת ז'לגיריס וילנה והודחה מהטורניר.
הקורפוס ה-13 (האימפריה הגרמנית)

היסטוריה

הקורפוס הוקם בשנת 1817, והיה המפקדה הגבוהה ביותר בצבא ממלכת וירטמברג. ב-24 ביולי 1866 השתתפו כוחות הקורפוס בקרב טאוברבישופסהיים כחלק מהקורפוס הפדרלי השמיני, וספגו בו תבוסה מכוחות הצבא הפרוסי.
במהלך מלחמת צרפת-פרוסיה השתתף הקורפוס בפיקודו של פרידריך פרנץ השני, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שוורין בלחימה כחלק מכוח משלוח משולב מווירטמברג ומבאדן, ולחם בקרבות ורת וסדאן, ולאחר מכן השתתף במצור על פריז, וב-18 בדצמבר 1871 הצטרף הקורפוס לצבא הקיסרות הגרמנית כקורפוס ה-13.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה היה הקורפוס חלק מהארמייה החמישית ולחם בחזית המערבית, ונטל חלק בקרב הארדנים. באוקטובר 1914 הועבר הקורפוס תחת פיקוד הארמייה השישית, ולחם עימה במרוץ אל הים ובקרב איפר הראשון, שם הפך לפלגת ארמייה שלחמה בניסיון לכבוש את העיר איפר, אך לא הצליחה במשימתה. בשנת 1915 הועבר הקורפוס לחזית המזרחית, שם לחם כחלק מהארמייה התשיעית בקרבות השונים. באותה שנה נלקחו יחידות מהקורפוס להקמת הקורפוס האלפיני, שהשתתף בקרבות הנהר איזונצו, ובמסגרתו קיבל ארווין רומל את עיטור הפור לה מריט. בשנת 1916 חזר הקורפוס לחזית המערבית, ולחם בקרב שמפאן השני כחלק מפלגת ארמייה ארעית, שכללה גם את הקורפוס ה-15 והקורפוס הבווארי ה-2. לאחר מכן לחם הקורפוס בקרב על הסום, ובשנת 1917 לחם בקרב קמברה כחלק מהארמייה השנייה. בהמשך לחם בקורפוס במתקפת האביב הגרמנית, ולאחר מכן לחם כחלק מהארמייה הרביעית, ובסוף המלחמה הוא נלחם כחלק מפלגת הארמייה C.