google/wiki40b huggingface dataset:
יואל בוכוולד

ביוגרפיה

יואל בוכוולד נולד בשנת 1920 בווינה בירת אוסטריה. עסק באמנות מגיל צעיר. בשנת 1938, בהיותו בפולין, חש בסכנה האורבת ליהודים והחליט לברוח. לאחר מסע ארוך הגיע לאוזבקיסטן, שם הכיר את מי שלימים תהיה אשתו. את פרנסתו הדלה מצא בציור פורטרטים של תושבי המקום בעזרת פחם. 
עם חזרתו לפולין בשנת 1946, גילה כי אמו ואחיו הצעיר נספו בשואה. המשטר הקומוניסטי בפולין העניק לבוכוולד רשות לפתוח סטודיו לציור, וגופים הקשורים למפלגה הקומוניסטית הזמינו ממנו ציורי-ענק של אישים דוגמת סטלין ולנין, לצורך הצגתם בחוצות הערים.
בשנת 1950 עלה עם משפחתו לישראל. הם נקלטו במעברת עולים בהרצליה לתקופה של ארבע שנים וחצי. באותה עת החל לעבוד בציור קריקטורות של עוברי-אורח ברחוב אלנבי בתל אביב, שם פגש את עורך עיתון "הדור" (של מפלגת מפא"י), שהתרשם מציוריו והציע לו עבודה קבועה בעיתון. 
עבודותיו התפרסמו בעיתונים "הדור", "היום" (של מפלגת גח"ל), "העולם הזה", "ידיעות אחרונות", "מעריב" ו"דבר השבוע". בסוף שנות ה-50 יצא לאור אוסף גלויות עם קריקטורות צבעוניות של שׂרי ממשלה מאת בוכוולד. בשנת 1956 ראה אור הקובץ "500 קריקטורות של צירי הקונגרס הכ"ד" (ירושלים–תל אביב: לעצטע נייעס), שהתקיים בשנת תשט"ז.
בוכוולד התגורר בחולון משנת 1954 עד מותו. ציוריו זכו למקום של כבוד לצד עבודותיהם של הקריקטוריסטים הפוליטיים דוש (קָרִיאֵל גַרדוֹש), זאב (יעקב פרקש) ורענן לוריא.
בוכוולד נפטר בפברואר 1997. נקבר בבית עלמין הדרום.
גן החיות של מנילה

בעלי החיים

נכון לשנת 2015 גן החיות של מנילה הוא ביתם של כאלף פרטים מ-90 מינים, כשבעל החיים הפופולרי ביותר בגן החיות הוא "מאלי", פיל אסייתי (סרי-לנקי) שהגיע לגן החיות מסרי-לנקה ב-1977 כשהיה בן שלוש, לאחר שנלקח מהטבע. הפופולריות של "מאלי" נובעת מכך שהוא הפיל היחידי שחי בפיליפינים. 
בעלי חיים אחרים הנמצאים בגן החיות של מנילה כוללים: טיגריס בנגלי, זבד מלאי, כוחיים והיפופוטמים. רבים מבעלי החיים בגן החיות נולדו בשבי, כשלאחרונה נולדו עוד שלושה פרטים של בעלי חיים בגן החיות באפריל 2015. בעקבות מספר בעלי החיים והצפיפות הנהלת גן החיות מתכננת להעביר בעלי חיים רבים לאזור רבייה נפרד או מקלט מחוץ למטרופולין מנילה. אלא שגן החיות מתוכנן להיות רק אזור תצוגת מינים שונים.

מרכז ההצלה לחיות בר

מרכז ההצלה של חיות הבר בגן החיות משמש כמקלט זמני למאגר של מיני חיות בר שהוחרמו, נתרמו, נלקחו, חולים, פצועים ונטושים. מרכז ההצלה של חיות הבר היה נושא לביקורת ציבורית שלילית בכל הנוגע לרווחת בעלי החיים המטופלים.

הגן הבוטני

הגן הזואולוגי הבוטני של מנילה הוא גם ביתם של אוספי צמחים רבים, שרובם אנדמיים לפיליפינים ואזור דרום האוקיינוס השקט.

גן החיות לילדים

גן החיות לילדים בגן החיות של מנילה היה תוצאה של שותפות פרטית-ציבורית בין גן החיות  לבין העירייה. לצורך גן החיות לילדים ב-23 ביוני 2000 שופצו 3,000 מ"ר לצורך גן החיות לילדים אשר כולל היכל פרפרים, בריכת פלמינגו, גשר תלוי, אסם לאירועים ופינת ליטוף.

רווחת בעלי החיים

גן החיות של מנילה חייב לפעול בהתאם לחוק רווחת בעלי חיים של 1998 (הידוע גם בשם חוק הרפובליקה 8485). מטרת החוק היא להבטיח שיינתנו את כל הצרכים הפיזיים והפסיכולוגיים לכל בעלי החיים היבשתיים והימיים בפיליפינים כדי לקדם את רווחתם. בעבר כבר נעשו פניות  לממשלה לגבי אי רווחת בעלי החיים בגן החיות.

ביקורות

גן החיות זכה לביקורות שליליות בשל חוסר הטיפול בבעלי חיים והכלובים המלוכלכים. למרות זאת גן החיות מגיב במאמצים להפוך את כלובי בעלי החיים לנוחים וטבעיים ככל האפשר, על ידי  הוספת עצים וצמחייה והרחבת המתחמים.

"מאלי" הפיל

מאלי הפיל הסרי-לנקי הידוע גם בשם "הפיל הבודד בעולם", הוא הפיל היחידי בגן החיות של מנילה, והפיל השבוי היחידי בפיליפינים. בנוסף מאלי הוא נושא חשוב לקמפיין ארגון זכויות בעלי חיים, הקרוי "אנשים למען יחס מוסרי לבעלי חיים (PeTA)". דו"ח שפורסם על ידי PeTA מציין את הבעיות הרבות לגבי מאלי.

קריאות לסגירת גן החיות

בשנת 2007 קרא PeTA לחרם וסגירה של גן החיות כחלק ממסע פרסום עולמי נגד גני חיות בטענה כי גני חיות אינם מועילים לבעלי החיים. קבוצת זכויות בעלי החיים תמכה בהצעות להמיר את גן החיות לאמפיתיאטרון ספורטיבי שישמש את איגוד הכדורסל הפיליפיני. כמה ספקים מקומיים שפעלו בגן החיות התנגדו לקריאתו של PeTA וציינו את ההשפעה השלילית של סגירת גן החיות על פרנסתם, לאחר מכן ראש העיר אלפרדו לים אמר כי סגירת גן החיות  שאותו תיאר כציון דרך בעיר, לא מוצדק וטען כי בעלי החיים בגן החיות מטופלים היטב.

שיקום

סך הכל הוקצו 1.5 מיליארד פסו פיליפיני לשיקום הפארק הבוטני בגודל של 5.5 דונם. שיקום גן החיות בוצע באמצעות שותפות ציבורית-פרטית עם גן החיות. פרויקט שיקום זה נועד להפוך את גן החיות למרכז נופש ברמה עולמית, הפרויקט התחיל ביולי 2015, ולקח שחצי שנה עד לסיום.
בטילדיס, נסיכת שאומבורג-ליפה

ביוגרפיה

בטילדיס נולדה ב-21 במאי 1873 בארמון ראטייבוריצ'ה שבבוהמיה, לוילהלם, נסיך שאומבורג-ליפה ולבטילדיס, נסיכת אנהלט-דסאו, בתם של פרידריך אוגוסט, נסיך אנהלט-דסאו ומריה לואיזה שרלוטה, נסיכת הסן-קאסל.
ב-9 באוגוסט 1895 התחתנה בטילדיס עם פרידריך, נסיך ולדק ופירמונט, ממנו נולדו לה 4 ילדים. בשנת 1912 הקיה בטילדיס ארגון סעד לילדים נכים. ב-13 בנובמבר 1918 התפטר בעלה פרידריך מתפקידו, בעקבות המהפכה הגרמנית והתבוסה במלחמת העולם הראשונה. בשנת 1920 קיבל פרידריך את טירת ארולזן, שם התגורר עד מותו בשנת 1946, וב-6 באפריל 1962 מתה שם בטילדיס.
ניקולאס, נסיך יוון ודנמרק

ביוגרפיה

ניקולאס נולד באתונה ב-22 בינואר 1872, לגאורגיוס הראשון, מלך היוונים ולאולגה קונסטנטינובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, בתם של קונסטנטין ניקולאייביץ', הנסיך הגדול של רוסיה ואלכסנדרה, נסיכת סקסוניה-אלטנבורג. בשנת 1896 היה ניקולאס אחראי יחד עם אחיו קונסטנטינוס וגאורגיוס בארגון אולימפיאדת אתונה, והוא כיהן כנשיא ועדת המשנה לספורט קליעה. הנסיך ניקולאס היה צייר מוכשר, ולעיתים קרובות חתם על יצירותיו כ"ניקולא לה פרינס"
ב-29 באוגוסט 1902 התחתן ניקולאס עם ילנה ולדימירובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, בתם של ולדימיר אלכסנדרוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה ומריה, דוכסית מקלנבורג-שוורין, ממנה נולדו לו 3 בנות, אשר גודלו על ידי אומנת אנגלייה בשם קייט פוקס.
באוקטובר 1912 פרצה מלחמת הבלקן הראשונה, וניקולאס קיבל תפקיד פיקוד צבאי, בעוד אשתו ניהלה בית חולים שדה. ניקולאס השתתף בכיבוש מקדוניה, ולאחר מכן התמנה למושל סלוניקי. בשנת 1913 נרצח אביו גאורגיוס הראשון, מלך היוונים, וניקולאס ירש את התיאטרון המלכותי של יוון, אשר ניקולאס, בתורו, העבירו לאחריות ממשלת יוון בשנת 1935. הוא היה ידיד עם גאורגיוס סימיטיס והיה הסנדק לבנו, ראש ממשלת יוון, קוסטס סימיטיס. בינואר 1938 השתתף ניקולאס בחתונתם של אחיינו פבלוס, נסיך יוון ודנמרק ופרדריקה, נסיכת הנובר, וב-8 בפברואר אותה שנה הוא מת באתונה, כתוצאה מטרשת העורקים ממנה סבל.
בצלאל יונגרייז

ביוגרפיה

יונגרייז נולד בישראל ליעקב ורבקה יונגרייז. שירת בלהקת חיל האוויר והיה נגן הגיטרה החשמלית הראשון בארץ. לאחר שחרורו ב-1962 הקים את "ההדים". יחד איתו היו חברים בלהקה גם דייב ברייטמן (גיטרה), דורון כהן ואחר כך אורי סעדה (סקסופון), גדעון ליפשיץ-סיוון (פסנתר וגיטרה), אלי מזרחי (תופים) ועמי פרנקל (בס). יונגרייז כינה את עצמו "צל", מכיוון שסבר שהשם "בצלאל" אינו הולם כוכב רוק (וייתכן גם כמחווה ללהקת הצלליות). הלהקה התפרקה ב-1964 והוציאה רק תקליט שדרים בן ארבעה שירים: "הו ילדונת", וגרסאות כיסוי בעיבוד רוק לשירים הידועים "צאנה צאנה", "כשנמות" ו"ערב בא". 
באמצע שנות ה-60 נסע יונגרייז לארצות הברית ולמד שם כימיה. במהלך לימודיו הקים להקת רוק נוספת: "The Sabras" שכללה גם את מיכאל גלייטר (גיטרה), עזרא זהבי (מתופף), וג'ף סמולר האמריקאי. ב-1967–1968 הוציאה הלהקה שלושה תקליטים בלייבל אמריקאי בשם "תקווה", שהתמחה במוזיקה יהודית. יונגרייז המשיך ללימודי רפואת שיניים והוא כיום אורתודנט  
ב-1998 הופיע יונגרייז בפרק הראשון של הסדרה "סוף עונת התפוזים - סיפורו של הרוק הישראלי" שיצר יואב קוטנר. ב-2006 החל להופיע שוב עם להקת "ההדים", תחת השם "ד"ר בצלאל יונגרייז ולהקת ההדים". כל רווחי ההופעות נתרמים למען ילדים במצוקה.
נובוטאקה טאגוצ'י

ביוגרפיה

טאגוצ'י נולד בסייג'ו-היים שביפן.
באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) סיים טאגוצ'י במקום חמישי במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 4:01.8 דקות, במקום 24 במשחה ל-100 מטר חזה לאחר שפסל בשלב חצי הגמר, בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 1:09.8 דקות ובמקום 11 במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:35.5 דקות.
במשחקי אסיה שנערכו בבנגקוק, תאילנד בשנת 1970 זכה טאגוצ'י ב-3 מדליות זהב במשחה ל-100 מטר חזה, במשחה ל-200 מטר חזה ובמשחה שליחים 4x100 מטר מעורב. שבוע לאחר מכן, באוניברסיאדה שנערכה בטורינו, איטליה הוא זכה במדליית כסף במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:07.5 דקות ובמדליית ארד במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:29.4 דקות.

אירוע השיא

באולימפיאדת מינכן (1972) זכה טאגוצ'י במדליית זהב במשחה ל-100 מטר חזה בשיא עולם חדש של 1:04.94 דקות, לפני טום ברוס מארצות הברית (1:05.43 דקות) וג'ון הנקן אף הוא מארצות הברית (1:05.61 דקות), בשלב חצי הגמר הוא קבע שיא עולם חדש של 1:05.13 דקות ובמדליית ארד במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:23.88 דקות, אחרי הנקן שקבע שיא עולם חדש של 2:21.55 דקות ודייוויד וילקי מבריטניה (2:23.67 דקות), בשלב המוקדמות הוא קבע שיא אולימפי חדש של 2:23.45 דקות. בנוסף, הוא סיים במקום שישי במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:58.23 דקות. 
באליפות העולם בשחייה שנערכה בבלגרד, יוגוסלביה בשנת 1973 זכה טאגוצ'י בשתי מדליות ארד, במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:05.61 דקות, אחרי הנקן שקבע שיא עולם חדש של 1:04.02 דקות ומיכאיל קריוקין מברית המועצות (1:04.61 דקות) ובמשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:23.11 דקות, אחרי וילקי שקבע שיא עולם חדש של 2:19.28 דקות והנקן (2:19.95 דקות).
במשחקי אסיה שנערכו בטהרן, איראן בשנת 1974 זכה טאגוצ'י ב-3 מדליות זהב במשחה ל-100 מטר חזה, במשחה ל-200 מטר חזה ובמשחה שליחים 4x100 מטר מעורב, ובכך הגן על תואריו. 
באליפות העולם בשחייה שנערכה בקאלי, קולומביה בשנת 1975 זכה טאגוצ'י במדליית כסף במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:05.04 דקות, אחרי וילקי 1:04.26 דקות, ולפני דייוויד ליי מבריטניה (1:05.32 דקות). הוא סיים במקום שישי במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:24.08 דקות.
באולימפיאדת מונטריאול (1976) סיים טאגוצ'י במקום שמיני במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:54.74 דקות, במקום 11 במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:05.69 דקות, בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 1:04.65 דקות, ובמקום 11 במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:24.12 דקות.
הארמון בניצנים

ה"ארמון" הוא מבנה היסטורי בכניסה לקיבוץ ניצנים אשר שופץ בחסות קק"ל והמועצה לשימור מבנים ואתרים המבנה משמש כמרכז מבקרים בבית הספר שקמים, העוסק בפעילויות חינוכיות בנושאי סביבה, אקולוגיה ומורשת.

רקע

מבנה ה"ארמון" הוקם בשנת 1917, בשלהי מלחמת העולם הראשונה, כבית פרדס מפואר לאפנדי ערבי מוסלמי מביירות. בשנת 1943 עבר המבנה לידי הקרן הקיימת בישראל, ושימש כמשכנו הראשון של קיבוץ ניצנים ביוני 1948 במהלך הקרב על ניצנים, הפך ה"ארמון" מקום מבצרם האחרון של הלוחמים. הקרב נמשך שעות ארוכות והסתיים בכניעתם של הלוחמים, בהרוגים, פצועים ושבויים.
בתקופת קיומו של כפר הנוער ניצנים היה המבנה חלק ממנו עד תחילת שנות השמונים, וכונה בשם "המצודה".
במתחם ה"ארמון" השוכן בבית הספר שקמים, מוצבות מאז סוף שנות התשעים עמדות משוחזרות מימי ה'תש"ח, ולצדן אנדרטאות ללוחמים ואנדרטה המוקדשת לנופלות בקרב ניצנים ולכלל הנשים הלוחמות במערכות הביטחון בישראל.

תיאור ה"ארמון"

ה"ארמון" נבנה בשנת 1917 כבית דו-קומתי בשטח שהיה מאוכלס כולו ערבים. בקומה התחתונה כלל המבנה: באר, אורווה ובית אריזה עם מחסנים. בקומה העליונה נמצאו חדרי מגורים וארבע מרפסות הפונות לארבעת הכיוונים. את המבנה סבבו פרדסים וכרמים.

רכישת הארמון על ידי קק"ל והקמת הקיבוץ  

בשנת 1942 רכשה הקרן הקיימת בישראל את ה"ארמון" והאדמות סביבו מידי בעל הבית העשיר, ותוך חודשים ספורים התיישבה במקום קבוצת ניצנים - קבוצה מתנועת "הנוער הציוני" מפולין, רומניה ודרום אמריקה. ה"ארמון" שימש כמשכנו הראשון של הקיבוץ, שעלה על הקרקע בסוף שנת 1943. באוגוסט 1945 הפכה הקבוצה ליישוב קבע בלב אזור ערבי עוין. אולם בכ"ט בנובמבר 1947, בעקבות החלטת החלוקה באו"ם, נותר קיבוץ ניצנים מחוץ לשטח המדינה היהודית

ה"ארמון" כמבצר בקרב על ניצנים

לאחר הכרזת העצמאות ועם פרוץ מלחמת השחרור, פונו ילדים ונשים מקיבוץ ניצנים במסגרת "מבצע תינוק" והובלו למושב באר טוביה – פינוי שהתרחש ברגל, בחשכה ובדרך לא ראויה. עשר נשים בחרו להישאר עם הכוחות הלוחמים ולא להתפנות. בשבעה ביוני 1948 יצאו המצרים במתקפה על קיבוץ ניצנים בהפצצת מטוסים, בתותחים ומרגמות. בשיא הקרב, לאחר קריסת עמדות ולאחר שכשלו ניסיונות ליצור קשר עם מפקד חטיבת גבעתי לצורך תגבור כוחות, נתן מפקד הלוחמים פקודת נסיגה לעבר חדר האוכל ב"ארמון" – ממנו החלו להיערך להגנה בקו שני. לאחר קרב קשה, שנמשך כ-10 שעות, נפל גם ה"ארמון" בידי המצרים.33 לוחמים נהרגו, בהן שלוש נשים, 26 נפצעו, והשאר הובלו בתהלוכת ניצחון למחנה שבויים ליד קהיר למשך תשעה חודשים. לקראת סיום מלחמת העצמאות, בסוף שנת 1948, כבש צה"ל את האזור מחדש.
צינה דיזנגוף

ביוגרפיה

צינה חיה ברנר נולדה וגדלה בעיר ז'יטומיר שבדרום-מערב האימפריה הרוסית (כיום אוקראינה). אביה, שלמה ברנר, היה רב. כנערה הכירה צינה את מאיר דיזנגוף, כאשר שירת במסגרת הצבא הרוסי כעורך עיתון צבאי בעיר. ב-1893 נסעו בני הזוג לאלכסנדריה שבמצרים, שם נישאו. לאחר מכן הם עלו לארץ ישראל והתגוררו ליד מפעל בקבוקי הזכוכית בטנטורה, שאותו הקים מאיר בשליחות הברון רוטשילד. בתקופה זו חלתה צינה בקדחת במהלך הריונהּ, ובהוראת רופאיה היא נסעה לפריז, שם נולדה בתה אך נפטרה בגיל חודשיים. מאז נותרו בני הזוג ללא ילדים.
ב-1894 נכשל מפעל הזכוכית בטנטורה, ובני הזוג עזבו לאודסה, שם הקים מאיר מפעל זכוכית והתרועע עם חברי חובבי ציון. ב-1904 ייסד מאיר את חברת "גאולה" לרכישת קרקעות בארץ, ועלה לארץ ישראל עם צינה. בני הזוג התיישבו ביפו. ב-1906 הצטרפו לקבוצת המשפחות שייסדה את שכונת "אחוזת בית", והקימו בשדרות רוטשילד 16 את ביתם (בית דיזנגוף). מאיר דיזנגוף שימש ראש הוועד של אחוזת בית, ראש "ועד ההגירה" בתקופת גירוש תל אביב במלחמת העולם הראשונה, ומ-1922 כיהן כראש העיר הראשון של תל אביב. צינה דיזנגוף עסקה לאורך השנים בהוראה, סיעוד ופעילות פילנתרופית. כן סייעה לבעלה בפעילות למען קידום העיר תל אביב, במיוחד בתחום הניקיון העירוני והחינוך.
ב-1930 נפטרה צינה דיזנגוף בתל אביב, ונקברה בבית הקברות טרומפלדור שבעיר בהלוויה רבת-משתתפים. מאיר דיזנגוף החליט לתרום את ביתם המשותף להקמת מוזיאון תל אביב לאמנות לזכרהּ. במוזיאון הוצגו כ-240 יצירות אמנות שרכש מאיר בעצמו, וכן יצירות שתרמו אמנים רבים. דיזנגוף המשיך להתגורר בקומה העליונה בבית, עד מותו ב-1936. הוא נקבר לצד רעייתו.
במרכז רחוב דיזנגוף, הקרוי על שמו של מאיר דיזנגוף, נחנכה ב-1938 כיכר צינה דיזנגוף, על שמה, שהפכה לאחד מסמליה העיקריים של תל אביב. ב-1977, בצעד שנוי במחלוקת, נהרסו הכיכר והמזרקה, ובמקומן נבנה מעבר עילי להולכי רגל, שבמרכזו הוצבה בשנת 1986 היצירה "מים ואש" - פסל קינטי מאת יעקב אגם. ב-2017 החלו עבודות להשבת הככר לתצורתה המקורית, ואלו נשלמו בסוף שנת 2018.
עניין של זהות

עלילה

באחד מביקורי ד"ר ווטסון בביתו של שרלוק הולמס הגיעה להתייעץ עמו עלמה בשם מרי סתרלנד, על פי סיפורה אביה מת ואמה התחתנה שנית עם אדם בשם ג'יימס וינדיבנק, מר וינדיבנק לא הסכים מעולם לאשתו ובתו החורגת ללכת לנשפים ומסיבות והבת נצלה את העדרותו של אביה לשם עסקים ויצאה עם אמה לנשף מתקיני הגז, בנשף פגשה את מר הוסמר אנג'ל והתאהבה בו, לאחר טיולם הראשון התארסו השניים והמשיכו לשמור על קשר באמצעות מכתבים שהדפיס לה הוסמר ומפגשים שקיימו בעת העדרותו של מר וינדיבנק, כששב האב לצרפת לשם עסקים הפציר הוסמר במרי להנשא לו בטרם ישוב אביה החורג, הוא אף השביע אותה בתנ"ך שלעולם תשאר נאמנה לו, בדרך לחתונה נעלם הוסמר ממרכבתו ומאז לא שמעה ממנו דבר.
שרלוק הולמס כהרגלו עומד על כמה נקודות מעניינות בסיפורה של הנערה, ומזמין את אביה החורג להיפגש עמו, האב נענה באמצעות מכתב בו מסכים להיפגש עם מר הולמס, בפגישה מוכיח שרלוק הולמס למר וינדיבנק, בעזרת פגמים שהתהוו במכונת הכתיבה והותירו את חותמן על האותיות, כי המכתבים שכתב מר אנג'ל והמכתב בו מסכים מר וינדיבנק להיפגש עם מר הולמס נכתבו באותה מכונת הכתיבה, מה שמצביע בבירור על זהותו של מר וינדיבנק כמר הוסמר אנג'ל המדומה שלא היה ולא נברא.
מסתבר שמר וינדיבנק נשא אשה המבוגרת ממנו בחמש עשרה שנים בשל בצע כסף ועשה שימוש אף בכספי הבת שקיבלה בירושה מאביה, בשביל למנוע את האפשרות שבתו תנשא ובעלה ידרוש את כספה מונע מר וינדיבנק מבתו החורגת להיפגש עם בני גילה, אך כשרואה שלא יוכל לנקוט באמצעי זה לעד הוא מדמה כאילו נוסע לעסקים אל מעבר הים בעוד הוא מתחזה למר הוסמר אנג'ל על ידי דיבור שקט, משקפי שמש וצמד פאות לחיים ושפם, משיג את אמון הנערה ומשביעה לשמור לו אמונים בעוד הוא נעלם בדרך לחתונה.
הנקודות שעמדו לשרלוק הולמס לעזר היו התנהגותו המוזרה של מר אנג'ל, והרווח הברור שהיה אמור להפיק האב החורג, גם העובדה ששני האנשים לא ראו זה את זה מעולם חיזקו את השערתו של הולמס, וכן תחפושתו וקולו השקט של מר אנג'ל, חשדותיו קיבלו אישור בעקבות הצעד המוזר שנקט מר אנג'ל בהדפסת מכתביו מה שהוכיח שמרי יכולה לזהות את כתב ידו של אנג'ל אפילו מתוך מספר מילים.
בעקבות הגילוי מר וינדיבנק מאיים על מר הולמס בהגשת תביעה על תקיפה ומעצר בלתי חוקי ומר הולמס משחרר אותו לחופשי לא לפני שמושיט ידו לשוט רכיבה המונח בחדרו בהכריזו שעומד הוא להכות במר וינדיבנק שכמובן נמלט מן המקום.
מר הולמס לא מספר את האמת למרי סתרלנד משום שלטענתו לא תאמין לדבריו מאחר שהוא מנפץ בהם את אשלייתה מאהבתו של מר אנג'ל.
סלונים (מחוז משנה)

דמוגרפיה

בתקופת עריכת מפקד האוכלוסין של בלארוס (2009) , מנתה אוכלוסיית מחוז המשנה סלונים 67,288 בני אדם. ההרכב האתני של האוכלוסייה במחוז היה: 85.94% בלארוסים, 8.32% רוסים, 2.69% פולנים, 1.74% אוקראינים ו-1.31% אחרים. שפות הדיבור הנפוצות: בלארוסית (62.95%) ורוסית (33.54%).
אולליה מברצלונה

קורות חיים

אולליה חיה בעיר ברצלונה במהלך התקופה הרומית. בהיותה בת 13 הייתה נוצריה אדוקה; מאחר שסירבה לעזוב את דתה כפי שנצטוו הנוצרים ברחבי האימפריה הרומית על ידי הקיסר דיוקלטיאנוס, הפשיטו אותה חיילים רומיים והעמידו אותה בכיכר העיר. על פי האמונה הנוצרית, על אף היום החם החל לפתע לרדת שלג וכיסה את מערומיה (בברצלונה יש אקלים ים-תיכוני וירידת שלג בברצלונה היא אירוע נדיר). נס זה הכעיס את החיילים הרומיים אשר הכניסו אותה לחבית שבדפנותיה היו נעוצות סכינים, וגלגלו את החבית במורד הרחוב הקרוי כיום על שם האירוע 'Baixada de Santa Eulalia'. בהמשך צלבו אותה החיילים ולבסוף כרתו את ראשה. על פי האמונה, יונה עפה מצווארה לאחר שראשה נכרת.
ישנה מחלוקת אם אולליה מברצלונה ואולליה ממרידה הן למעשה אותה דמות.
אולליה נקברה בכנסיית סנטה מרינה דה לז ארנס (מריה הקדושה של החולות - כיום כנסיית סנטה מריה דל מאר). ארונה הוחבא בשנת 713 על מנת להגן עליו בעת הכיבוש המורי של העיר, והושב לכנסייה בשנת 878. בשנת 1339 הועברה גופת יולליה לארון בהט שהונח בקתדרלת אולליה הקדושה שברובע העתיק של ברצלונה.
אולליה מוזכרת במספר רב של רחובות ופסלים ברחבי ברצלונה.
חגה של אולליה נחוג בברצלונה מדי שנה ב-12 בפברואר.
האורגים (משחק מחשב)

עלילה

המשחק מתרחש בעולם קסום בו כל בעלי המקצוע התאגדו לגילדות על פי מקצועותיהם, כאשר כל גילדה פיתחה לחני קסם הקשורים למקצוע שלה (למשל, גילדת הרופאים פיתחה לחן קסם לריפוי) ומסייעים בביצוע האומנות. מכל הגילדות, דווקא גילדת האורגים, המתעסקת באומנות הטוויה ועיצוב הבד, הגיעה לעוצמת הקסם הגבוהה ביותר ופיתחה את הלחנים החזקים ביותר. לחני הקסם של האורגים היו כה חזקים, עד אשר חרגו מתחום הטווייה עצמה וגרמו לשינוי המציאות בעולם. האורגים בנו נול גדול שמהווה, למעשה, את מארג המציאות.
העלילה סובבת סביב בן-אורגים בשם בובין חוט-השני, אשר ביום הולדתו ה-17 נותר לבדו בכפר הולדתו, לאחר שכל זקני הכפר הפכו לברבורים ועזבו. בחיפושיו אחר הברבורים, הוא נודד בעולם, ומגלה כי כהן דת בשם מנדיבל מטיל את אימתו על הגילדות השונות, במטרה לפתוח את הפתח בין עולם החיים לעולם המתים, על מנת להשתלט על העולם. תוכניותו של מנדיבל פועלת כנגדו, וכשהפתח נפתח יוצאת מתוכו "כאוס", שמשתלטת בעצמה על העולם.

משחקיות

במשחק שלוש רמות קושי הנבדלות זו מזו באופן מסירת המידע על הלחן. ברמה הקלה ביותר הלחן נמסר בצליל, צבע ורשימת אותיות ותווים (שמתחילה מהתו דו). ברמה הבינונית הלחן נמסר רק בצליל וצבעי המקל (ואז חזרה עליהם היא כמו במשחק האורות "סיימון"). ברמה הקשה ביותר נדרשת מן השחקן שמיעה מוזיקלית טובה, שכן הלחן מועבר רק באמצעות צליל.
בובין נודד ברחבי העולם ויכול ללמוד לחני קסם באמצעות הקשבה לקולות הטבע (לחיצה על "נקודות חמות" במסכים גורמת להשמעת לחן. למשל, כאשר השחקן לוחץ על חורי הינשופים שבגזעי העצים). כאשר בובין חוזר על הלחן באמצעות פלך הקסם שלו – מתבצע הקסם. הלחנים הפשוטים דורשים רק שלושה תווים בסיסיים, ולחנים מתקדמים יותר דורשים עוד תווים, שנוספים לבובין ככל שניסיונו גדל. הצלילים הם תווים המתחילים בדו, בתחילת המשחק לבובין היכולת לנגן רק את שלושת הצלילים הראשונים בסולם (מז'ורי), אך כשניסיונו בהלחנה גדל, הוא מגיע לשליטה בכל שמונת התווים המהווים אוקטבה שלימה.
המייחד את האורגים הוא, שבניגוד לקווסטים אחרים בהם ההתקדמות היא על ידי איסוף חפצים ופתרון חידות בעזרתם, באורגים אין לגיבור יכולת לשאת חפצים וההתקדמות במשחק נעשית על ידי שימוש בלחני הקסם על "הנקודות החמות" במשחק.
מוזיקת הרקע מורכבת מקטעים שנלקחו מ"אגם הברבורים" של פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי.
באריזת המשחק הגיע מערכון דרמה בן חצי שעה על גבי קלטת שמע שמהווה את הרקע לעולם הפנטזיה ולדמויות שמוצגים במשחק.
למשחק יצאו שני חידושים. הראשון יצא שנה לאחר יציאת המשחק המקורי והיה בעל גרפיקה ששודרגה לאיכות VGA וצליל משופר ונועד למערכת FM Towns היפנית. השני יצא ב-1992, נועד לדוס והיה מבוסס על הגרפיקה והצליל המשופרים של גרסת ה-FM Towns. לגרסה זו נוסף גם דיבוב, אך מכיוון שנוצרה בעיה להתאים את קולות השחקנים לאנימציה של המשחק חלקים מדו השיח בין הדמויות נחתכו.
גרסת המשחק המקורית תורגמה לעברית על ידי חברת מחשבת.

המשכונים

סופו של המשחק רומז להמשכונים שייצאו למשחק, ויוצר המשחק, בריאן מוריארטי, כי תוכננו שני משחקים נוספים, Forge ("הנפחים", בתרגום חופשי) ו-The Fold ("הקפל"). אף על פי כן, כל העוסקים בדבר פנו לאפיקים אחרים, והמשחקים לא נוצרו.
עם זאת, מספר מעריצים של המשחק יצרו משחק המשך בשם Forge. בנוסף, בהרצאה שנתן מוריארטי בשנת 2015, הוא הציע למספר חברות בתעשיית המשחקים לשתף איתו פעולה ביצירת משחק המשך. נכון ל-2018, לא ידוע על משחק שכזה.
להסה

מאורעות להסה בשנת 1959

בעקבות כיבוש שטחי טיבט על ידי צבא השחרור העממי של סין הקומוניסטית, נחתם בשנת 1951 הסכם "17 הנקודות" בין המפלגה הקומוניסטית הסינית לבין שליחיו של הדאלי לאמה כנציגי ממשלת טיבט. הסכם זה העביר את השליטה דה פקטו בטיבט לרפובליקה העממית של סין. בשנים שלאחר ההסכם החלו התפרעויות במחוזות קאם (Kham) ואַמְדוֹ, וקמו מחתרות אלימות כנגד הסינים.
בשנת 1959 הוזמן מנהיג העם הטיבטי, הדאלי לאמה, בידי נציג מהממשל הסיני לאירוע תרבותי, אולם נאסר עליו להביא מאבטחים חמושים. דרישה זו עוררה חשש גדול בידי טיבטים רבים אשר פחדו שהסינים מתכננים לחטוף את מנהיגם, ולמרות הפצרותיהם של יועציו, לא ביטל הדאלי לאמה את ביקורו. השמועה על הפגישה התפשטה בכל להסה, ובבוקר יום הפגישה, ב-10 במרץ 1959, התאספו כ-30,000 טיבטים עם רובים, חרבות ואלות מחוץ לארמון פוטאלה וקראו לדאלי לאמה לא לצאת לאירוע. במהומות נרצח אדם בהאשמה ששיתף פעולה עם הסינים וגופתו הוצגה לראווה ברחובות העיר. בעקבות המהומות בוטל האירוע, אך הרוחות לא שקטו. במהלך הימים הבאים המשיכו המהומות בלהסה נגד הסינים וקמו קולות שדרשו לעצמאות טיבט. ב-17 במרץ, לאחר ששני מטענים התפוצצו בקרבת ארמון פוטאלה, עזב הדאלי לאמה את להסה בחיפוש אחר מקלט בהודו. עזיבתו של מנהיגם הסלימה את הפרות הסדר של הטיבטים, עד שב-21 במרץ הפציץ צבא השחרור העממי את העיר, בזז מנזרים, עצר כ-8,000 איש והביא למותם של כ-85,000 איש (על פי ממשלת טיבט הגולה). כמו כן החלו הסינים ברפורמות נרחבות בלהסה ובטיבט אשר חיזקו את אחיזתה של המפלגה הקומוניסטית באזור.
שער העמקים

מקור השם

ב-1 בפברואר 1935 החליטה שיחת הקיבוץ להציע לוועדת השמות של הקרן הקיימת לישראל (קק"ל) שלושה שמות שמתוכם ייבחר שמו החדש של הקיבוץ. השמות היו – חרתיה; שער העמק; בין עמקים. הוועדה הציעה את השם שער-העמקים, ורוב החברים קיבלו אותו בשמחה.
שמו של היישוב נובע ממיקומו "המחבר" בין עמק יזרעאל לעמק זבולון.

היסטוריה

ב-14 ביוני 1929, נתכנסה בחוות ההכשרה "מסדה", אשר בבסרביה, קבוצה של חלוצי השומר הצעיר ברומניה, שהניחה את היסוד לקיבוץ העלייה המאורגן הראשון מאותה הארץ.
בספטמבר 1929 עלו ראשוני החברים. כמקום ריכוזו הזמני של הקיבוץ נקבעה חדרה. ב-15 באוקטובר 1929 הגיעה קבוצת עלייה שנייה. בינואר 1930 הגיעה מספר החברים בקיבוץ לשלושים.
הקיבוץ השתכן בחדרה ב"חצר גלילי", וחבריו עסקו בחקלאות ביישובי האזור. בסביבה שררה קדחת חזקה ועובדה זו השרתה על החברים דאגה רבה. כאשר הועלתה ההצעה לעבור למגדיאל, קיבלו זאת החברים ללא הרהור נוסף. ב-3 במרץ 1930 עברו ראשוני החברים למגדיאל, וב-15 במרץ 1931 – נולד הילד הראשון של הקיבוץ, רמי.
ב-10 במרץ 1932 נוסד קיבוץ עלייה א' ביוגוסלביה. ב-15 במאי 1932 קיבוץ ה' מרומניה, שישב בנס ציונה, התאחד עם קיבוץ מגדיאל. ב-1932 נקלע הקיבוץ למשבר וחברים רבים עזבו. כדי לייצב את המצב החברתי השברירי, נדרשו החברים להצהיר – מי נשאר ומי לא. ב-29 במאי 1933 התאחד קיבוץ מגדיאל עם הגרעין היוגוסלבי שבמשמר העמק.
ב-20 בינואר 1935 נקבע אתר ההתיישבות של הקיבוץ בחרתיה (הכפר הערבי שזוהה עם חרושת הגויים המקראית). ב-2 ביוני 1935 עלה הקיבוץ להתיישבות בחרתיה. ממגדיאל עלו לחרתיה 107 חברים ו-3 ילדים.
בשנותיו הראשונות סבל הקיבוץ מהתקפות פורעים ערבים, ושני חברים נהרגו בקרבת המשק.

ארכאולוגיה

בשטח הקיבוץ התגלה בשנת 1966 אתר ארכאולוגי שהחל להיחפר בשנת 1984 על ידי בן הקיבוץ יהודה נאור ופרופ' ארתור סג"ל. האתר שהתגלה הוא מצד שער העמקים המתוארך לתקופה ההלניסטית.
סוגה מוזיקלית

במוזיקה, סוגות (ז'אנר, בצרפתית: Genre) הן קטגוריות המכילות מוזיקה שונה שיש לה סגנון משותף, או אלמנטים משותפים.
סוגות מסוימות, כמו מוזיקה הודית או שאנסון צרפתי, מוגדרות על פי מיקום גאוגרפי. סוגות אחרות, כמו מוזיקת בארוק מוגדרות בעיקר על פי מיקומן בציר הזמן. אחרים, כמו בלאק מטאל מוגדרות לפי מאפיינים טכניים או ליריים.
לעיתים, חלוקת מוזיקה לקטגוריות היא הכרחית. החלוקה הזו מקלה על מציאת סוגות משפיעות ומושפעות ומיפוי ההיסטוריה של המוזיקה. כמו כן, היא מקלה על אנשים למצוא את המוזיקה והאמנים שהם נהנים משמיעתם.
הסוגות המרכזיות במוזיקה המערבית המודרנית הן פופ, בלוז, ג'אז, רית'ם אנד בלוז, רוק, מטאל, פאנק (Punk), פאנק (Funk) והיפ הופ.
ישנן תת-סוגות רבות תחת סוגות אלו.