עוני בהודו

הגורמים לעוני בהודו

קיימות לפחות שתי אסכולות מחשבה המנסות להסביר את מצב העוני החמור בהודו.

מגמות היסטוריות בסטטיסטיקות אודות מצב העוני

שיעור ההודים שרמת החיים שלהם דורגה כנופלת מתחת לקו העוני ידע עליות וירידות רבות לאורך השנים, אבל המגמה הכללית הייתה כלפי מטה. עם זאת, ניתן לדבר על שלוש תקופות מרכזיות של מגמות בניתוח ההיסטוריה של העוני (הכוונה לעוני המוגדר על פי רמת הכנסה).
1950 – 1970: בתקופה זו איננו מוצאים מגמה חד משמעית שניתן להצביע עליה במובהק מלימוד הנתונים. ב-1951 47% מהאוכלוסייה הכפרית בהודו הייתה מתחת לקו העוני. השיעור עלה ל-64% בשנים 1954-55, ירד שוב ל-45% ב-1960-61 אך שוב עלה, הפעם ל-51% בשנים 1977-78. 
מאמצע שנות ה-70' עד 1990: העוני על פי רמת ההכנסה ירד בשיעור דרמטי ביותר בין שנות ה-70' עד סוף שנות ה-80'. הירידה הייתה מובהקת במיוחד בין השנים 1977 ועד 1987, והירידה בשיעור העוני על פי הכנסה באזורים הכפריים הייתה מ-51% לרמה של 39%, ואז הוסיפה לרדת עד 34% בשנתון 1989-1990. שיעור העוני בערים ירד מ-41% ב-1977-78 ל-34% ב-1986-87 ועוד ל-33% ב-1989-1990. 
מאז 1991: בתקופה זו, שאחרי הרפורמה הכלכלית, הייתה מגמה של התקדמות ולעומת זאת גם צעידה לאחור. העוני על פי רמת ההכנסה באזור הכפרי עלה בתקופה זו משיעור של 34% ב-1989-90 עד ל-43% ב-1992 ואז ירד ל-37% ב-1993-94. העוני על פי רמת ההכנסה בערים עלה מ-33.4% ב-1989-90 ל-33.7% ב-1992 ואז ירד שוב ל-32% ב-1993-94. כמו כן, נתוני ה-NSS (מכון הסקרים הלאומי של הודו) מהשנים 1994-95 ועד 1998 אינם מצביעים על ירידה כלשהי בעוני, או לכל הפחות ירידה בשיעור נמוך מאוד. אבל האומדן הרשמי של מצב העוני ב-1999-2000 היה ב-26.1% - ירידה דרמטית שהביאה לגל של ויכוחים ואנליזות. זה היה מכיוון שלשנה זו מכון הסקרים הפעיל מתודולוגיית סיקור חדשה שהביאה לקבלת נתון של ממוצע צריכה גבוה יותר. הסקר האחרון לשנת 2004-5 הוא בר השוואה לחלוטין לסקרים שלפני 1999-2000 ומראה עוני של 28.3% 
באזורים הכפריים ו-25.7% באזורים עירוניים ו-27.5 במדינה כולה באמצעות שימוש בשיטה אנליטית אחרת לניתוח הנתונים. לפיכך, ידוע ששיעור העוני פחת מאז 1998, אם כי מוסיף להתחולל הוויכוח האם בין השנים 89-90 ל-1999-2000 אכן הייתה ירידה בשיעור משמעותי.

המחלוקת סביב שיעור צמצום העוני

אף על פי ששיעור העוני ככלל בהודו אכן פחת, עדיין יש מחלוקת לגבי שיעור צמצום העוני. למרות שיש קונצנזוס לגבי כך ששיעור העוני לא גדל בין השנים 1993-94 ו-2004-05, התמונה אינה כה ברורה אם מסתכלים על היבטים אחרים ולא-כספיים כגון בריאות, חינוך, פשע וגישה לתשתיות. לאור הצמיחה הכלכלית המהירה שעוברת על הודו, סביר שחלקים גדולים מהאוכלוסייה הכפרית ייהגרו לערים מה שיהפוך את הנושא של עוני אורבני ליותר משמעותי בטווח הארוך.
הכלכלן פראווין ויסארייה הגן על תקפותם רבים מהנתונים הסטטיסטיים שהראו את ההפחתה הכוללת בשיעור העוני בהודו, וגם על הצהרתו של שר האוצר ההודי לשעבר ישוואנט סינא שלפיה שיעור העוני בהודו פחת. הוא התעקש על כך שהסקר משנתון 1999-2000 היה בנוי נכון ומפוקח, וחש כי רק מפני שהיה נדמה שהנתונים לא תואמים תפיסות קדומות לגבי הודו, זו עדיין לא סיבה לבטל אותם. ניקולאס סטרן, סגן נשיא הבנק העולמי, הוציא לאור מסמכים המגנים על הסטטיסטיקות של הפחתת מצב העוני בהודו. הוא טוען שהתגברות הגלובליזציה ופתיחת אפשרויות השקעה חדשות בהודו תרמו תרומה משמעותית להפחתת העוני במדינה. הודו, יחד עם סין, הן שתי המדינות שהראו את המגמות הברורות ביותר של גלובליזציה יחד עם העלייה המואצת בהכנסה לנפש.
דו"ח מ-2007 של הוועידה הלאומית למפעלים בסקטור הבלתי מאורגן (NCEUS) מצאה כי 77% מההודים או 836 מיליון איש, חיו על פחות מ-20 רופיות ליום (0.5 דולר אמריקאי נומינלי, 2.0 דולר אמריקאי בשווי כוח קנייה), כאשר רובם עובדים במגזר "העבודה הבלתי פורמלית" ללא עבודה או ביטוח לאומי וחיים בעוני מחפיר.
מחקר של מכון מקינסי הגלובלי מצא שב-1985 93% מאוכלוסיית הודו חייה מהכנסה כוללת של פחות מ-90,000 רופיות לשנה לבית אב, או בערך דולר לאדם ליום; עד 2005 השיעור הזה ירד בערך בחצי, ל-54%. יותר מ-103 מיליון אנשים יצאו ממצב של עוני נואש במהלך דור אחד, באזורים כפריים ועירוניים. הם צופים שאם הודו תשיג צמיחה שנתית של 7.3% במהלך 20 השנים הבאות, ניתן יהיה לחסוך חיים של דלות קיצונית מיותר מ-465 מיליון איש נוספים. בניגוד לתפיסה מקובלות הודו הכפרית הרוויחה מהצמיחה, העוני הכפרי הקשה ירד מ-94% ב-1985 ל-61% ב-2005, והם צופים שהוא ירד עור, עד 26% ב-2025. הדו"ח מסכם שהרפורמות הכלכליות של הודו והצמיחה המוגברת שנבעה מכך, היו התוכניות המצליחות ביותר למיגור העוני בארץ.