google/wiki40b huggingface dataset:
מלדזייצ'נה

היסטוריה

האזכור הראשון של הכפר מלדזייצ'נה ושל הטירה שלו הוא מסוף המאה ה-14, כשהאזור היה בשליטת הדוכסות הגדולה של ליטא, שהפכה בהמשך להיות חלק מהאיחוד הפולני-ליטאי.
ב-1708 הכפר נכבש לזמן קצר על ידי שוודיה במהלך המלחמה הצפונית הגדולה. בהמשך המאה ה-18 הוענק לכפר מעמד של עיירה על ידי אוגוסט השלישי, מלך פולין.
בעקבות חלוקת פולין ב-1793 האזור עבר לשליטת האימפריה הרוסית והיה חלק מפלך וילנה. ב-1812, במהלך מלחמת רוסיה-צרפת, התרחש באזור העיר קרב קטן (רו') במהלך הנסיגה של הגרנד ארמה של נפוליאון מרוסיה. הצרפתים הפסידו בקרב והמשיכו בנסיגה מערבה, ואילו הטירה המקומית חרבה ונגרם נזק כבד לעיירה. העיירה השתקמה לאורך המאה ה-19 ועם הקמת מסילת הרכבת בין ליבאו ורומני ב-1873 היא הפכה לצומת תחבורתי חשוב.
לאחר מלחמת העולם הראשונה האזור סופח על ידי ברית המועצות והפך לחלק מהרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הבלארוסית. בעקבות המלחמה הפולנית-סובייטית והסכם ריגה שנחתם ב-1921 האזור עבר לשליטת הרפובליקה הפולנית השנייה. מולודצ'נו הפכה למרכז אזורי וב-1929 היא קיבלה מעמד של עיר.
ב-1939, בהתאם להסכם ריבנטרופ-מולוטוב, האזור נכבש על ידי ברית המועצות ונכלל מחדש ברפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הבלארוסית. ב-26 ביוני 1941, במסגרת מבצע ברברוסה, העיר נכבשה על ידי גרמניה הנאצית. בתקופת הכיבוש הנאצי הוקם בעיר מחנה שבויים בשם סטלאג 342, שבמהלך מלחמת העולם השנייה נהרגו בו למעלה מ-30 אלף בני אדם. ב-5 ביולי 1944 העיר נכבשה מחדש על ידי החזית הבלארוסית השלישית של הצבא האדום בפיקודו של איוואן צ'רניאחובסקי.
העיר השתייכה למחוז וילייקה, אך בעקבות חורבנה של בירתו, העיר וילייקה, במהלך המלחמה המחוז פורק בספטמבר 1944 ובמקומו הוקם מחוז מלדזייצ'נה שמלדזייצ'נה הייתה בירתו. ב-1960 כחלק מרפורמה אדמיניסטרטיבית ברפובליקה הסובייטית הבלארוסית המחוז פורק והעיר נכללה בתחום מחוז מינסק. ב-1991 בלארוס הפכה למדינה עצמאית.

הקהילה היהודית

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.  
הקהילה היהודית במקומות קיימת לפחות מאז אמצע המאה ה-19. ערב מלחמת העולם השנייה ישבו בעיר כ-800 יהודים, ואליהן נוספו כ-200 פליטים בתקופת הכיבוש הסובייטי.
בקיץ 1941, לאחר הכיבוש הגרמני, הוקם יודנראט מקומי והוטלו על יהודים מגבלות: נאסר עליהם לעזוב את העיר, הוטל עליהם לשאת טלאי צהוב וכן הם נאלצו לבצע עבודות כפייה. בנוסף לכך השוטרים הבלארוסים המקומיים שדדו את היהודים והכו אותם באופן שיטתי.
ב-13 ביולי בוצעה האקציה הראשונה במקום, במהלכה נורו 11 פעילים קומוניסטים וסובייטים, מתוכם 7 יהודים. ב-18 ביולי בוצעה אקציה נוספת, במהלכה הובלו לפחות 100 יהודים אל שדה מחוץ לעיר, חפציהם היקרים נלקחו מהם והם נורו למוות בבור הריגה. ב-25 באוקטובר בוצעה אקציה שלישית, במהלכה נרצחו רוב הגברים שנותרו בעיירה.
לאחר מכן היהודים שנותרו בעיירה, בעיקר נשים, ילדים וזקנים, רוכזו לתוך גטו. בתחילת קיץ 1942 הועברו כמה יהודים כשירים מבחינה פיזית למחנה עבודה שהוקם בקראסנה הקרובה. הגטו חוסל בסוף יוני באותה שונה כאשר הגיעו למקום אנשי אס דה שהיו מוצבים בווילייקה וביחד עם שוטרים בלארוסים מקומיים רצחו כ-700 יהודים על גדות נהר אושה במרחק של כ-2 קילומטרים ממלדזייצ'נה.
לאחר מכן עדיין נותר במלדזייצ'נה מחנה עבודה לבעלי מלאכה יהודים, שאליו הובאו גם יהודים מלידא ומברנוביץ'. בסביבות 7 בספטמבר 1942 המשטרה הבלארוסית המקומית, בהוראת האס דה, רצחו בין 25 ל-30 עובדים יהודים מכיוון שהם "לא התאימו לעבודה". המחנה נסגר ב-17 ביולי 1943, ו-70 עובדיו הועברו לווילייקה - בין 15 ל-20 עברו למחנה עבודה מקביל שם, והיתר נורו למוות על ידי האס דה.
ספיקליפיוס

גילוי ומאובנים

ספיקליפיוס ידוע רק מהולוטיפ CMN 57081 שנמצא במוזיאון הטבע הקנדי באוטווה, אונטריו. המאובנים שנתגלו כוללים גולגולת חצי שלמה, עצמות הרגליים, עצמות אגן הירכיים וחוליות מעמוד השדרה. המאובנים נתגלו ליד העיירה ויניפרד במחוז פרגוס שבמונטנה, ארצות הברית. המאובנים נמצאו בתוך רכס פחם שמהווה חלק מתצורת נהר ג'ודית שמכילה מאובנים מגיל הקמפן. השכבה שבה נמצאו המאובנים מתוארכת לבין 76.24±0.18 למ"ש ל-75.21±0.12 למ"ש, כלומר כ-76 מיליון שנה לפני זמננו. 
את המאובן גילו ד"ר ביל ולינדה שיפ (Shipp) ועל שמם נקרא המין. את המאובן חקרו הפלאונטולוגים ג'ורדן מאלון, כריסטופר אוט, פיטר לרסון, אדוארד יוליאנו ודייוויד אוונס, והגדירו אותו כסוג ומין חדש - Spiclypeus shipporum, במאמר שפורסם ב-18 במאי 2016 בכתב העת PLoS ONE.
פאלם ספרינגס

התיישבות אינדיאנית

מחקר ארכאולוגי מראה כי בני העם האינדיאני "קאווייה" חיו באזור במשך 350–500 השנים האחרונות. הם כינו את האזור "סה-קי" (מים רותחים).

מתיישבים מקסיקניים

בשנת 1823 מגלה הארצות המקסיקני חוסה מריה אסטודייו וקפטן חוסה רומארו נשלחו למצוא נתיב מסונורה לאלטה קליפורניה. במהלך מסעם הם לראשונה תיעדו את המקום. האזור סופח לארצות הברית בהסכם גואדלופה הידלגו.

שם העיר וההתיישבות האירופאית

מקור אפשרי למילה "פאלם" בשם המקום, הוא ממתיישבים ספרדיים שקראו למקום La Palma de la Mano de Dios כלומר: כף ידו של האל. השימוש המוקדם ביותר של השם "פאלם ספרינגס" הוא ממפה של היחידה למדידות טופוגרפיות של ארצות הברית שהשתמשה במונח בשנת 1853. שמות מוקדמים נוספים היו "פאלמטו ספרינגס" ו"ביג פאלם ספרינגס".
התושב הלבן הראשון בפאלם ספרינגס היה ג'ק סאמרס שניהל את תחנת הכרכרות בשנת 1862. כעבור ארבע עשרה שנים (1876) מסילת הרכבת דרום הפסיפיק הונחה 6 קילומטרים צפונית לתחנה.
בשנת 1880 האינדיאני המקומי פדרו צ'ינו מכר חלקות ליד המעיינות לוויליאם ואן סליקה ומתיו בריאן בסדרה של עסקאות מפוקפקות; הם בתורם הביאו את וו. אר. פורטר כדי לסייע להם למכור את נכסיהם באמצעות "חברת פאלם סיטי קרקע ומים". בשנת 1885, כאשר עורך הדין (ולימים השופט) ג'ון גאתרי מק'קאלום מסן פרנסיסקו החל לקנות נכסים בפאלם ספרינגס, השם כבר התקבע.

פיתוח הקרקע ובצורות

השופט מק'קולם, שהביא את בנו החולה לאקלים היבש עבור בריאותו, הביא את מומחה ההשקיה ד"ר אוליבר וואזנקרופט והמהנדס ג'יי.פי. ליפינקוט כדי לבנות תעלה מנהר ווייטוואטר למטעי הפירות בנחלתו. הוא גם ביקש מד"ר מוריי וילווד להקים מלון שמעבר לרחוב ממקום מגוריו. מוריי עשו זאת ב-1886 (ומאוחר יותר הפך להורטיקולטור מפורסם).
הגידולים ומערכות ההשקיה סבלו בשנת 1893 מהצפות בעקבות גשמים, ולאחר מכן בצורת במשך 11 שנים (1894–1905) גרמו נזק נוסף.
יוראי להב-הרצנו

ביוגרפיה

בעל תואר ראשון במשפטים ותואר ראשון בהיסטוריה של המזרח התיכון ואפריקה - שניהם מאוניברסיטת תל אביב. מוסמך אוניברסיטה במשפט ציבורי מאוניברסיטת תל אביב, בשיתוף עם אוניברסיטת נורת'ווסטרן, שבשיקגו.
התנדב לצה"ל לאחר שקיבל פטור מסיבות בריאותיות, ושירת כשש שנים. את השנתיים האחרונות לשירותו ביצע כחלק ממשלחת מערכת הביטחון להודו, לסרי לנקה ולנפאל (בניו דלהי).

פעילות ציבורית

שימש כיו"ר מועצת התלמידים של תל אביב-יפו במשך שלוש שנים. התמודד למועצת העיר של הרצליה (מקום שלישי) כחלק מרשימת יש עתיד.
עמד בראש תא הנוער של מפלגת שינוי; הצטרף ליש עתיד ב-2013, הקים ועמד בראש "צעירי יש עתיד". מוביל תאי הסטודנטים של המפלגה, סיירות השטח, תוכניות המנהיגות של יש עתיד, מערך קשרי החוץ של הצעירים, ומרכז את פעילות הנוער ביש עתיד.
לקראת הכנסת ה-20 הוצב במקום ה-30 ברשימת המפלגה לכנסת, שקיבלה 11 מושבים באותן בחירות ועל כן לא נכנס לכנסת.
הוציא מספר משלחות סטודנטים לקמפוסים באירופה (עם אלעזר שטרן לבריטניה ועם עליזה לביא לגרמניה).
הוצב במקום ה-15 ברשימת המפלגה בבחירות לכנסת ה-21, ועם הקמת כחול-לבן הוצב במקום ה-35 ונכנס לכנסת, בהיותו בן 30, הוא חבר הכנסת הצעיר ביותר בכנסת ה-21; לקראת הבחירות לכנסת ה-22 הוצב במקום ה-35 ברשימת "כחול לבן" ולא נכנס לכנסת.
להב-הרצנו הוא הומוסקסואל הנמצא בזוגיות עם בן זוג.
טולוצ'ין (מחוז משנה)

דמוגרפיה

בתקופת עריכת מפקד האוכלוסין של בלארוס (2009) , מנתה אוכלוסיית מחוז המשנה טולוצ'ין 28,565 בני אדם. האוכלוסייה הצטמצמה וב-2016 נמנו במחוז המשנה 25,288 בני אדם. ההרכב האתני של האוכלוסייה במחוז היה ב-2009: 92.05% בלארוסים, 5.46% רוסים ו-2.49% אחרים. שפות הדיבור הנפוצות: בלארוסית (77.01%) ורוסית (20.21%).
מיכל ויניק

ביוגרפיה

מיכל ויניק נולדה בחיפה. היא בוגרת החוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב (2011).
בשנת 2008 יצא סרטה הקצר הראשון, "פיתיון", שעקב אחר נערה בת 17, "טום בוי" היוצאת לחקור את הנשיות שלה. הסרט זכה בציון לשבח בפסטיבל הקולנוע ירושלים ולאחר מכן הוקרן ב-2009 בפסטיבל סאנדנס היוקרתי. הסרט הוקרן בשורה ארוכה של פסטיבלים ברחבי העולם וזכה בפרסים נוספים.
בשנת 2009 יצרה יחד עם טליה לביא את "החיוך שאינו נמחק" – קומיקס אינטרנטי בכיכובן של בובות פליימוביל אשר התפרסם במדור התרבות של אתר האינטרנט וואלה!.
בשנת 2011 יצא סרטה הקצר השני, "סרק". הסרט מספר על שתי נערות שיוצאות לבלות בתל אביב שעות ספורות לפני רצח רבין, האחת במטרה לאבד את בתוליה והשנייה בשאיפה למצוא משהו לעשן. הסרט הוקרן בבכורה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בלוקרנו בשנת 2011, במסגרת "נמרי המחר". בהמשך, הסרט הוקרן בפסטיבלים שונים ברחבי העולם. בישראל, הסרט זכה בפרס הסרט הטוב ביותר בהפסטיבל הבין-לאומי לקולנוע גאה TLVFest שהתקיים בתל אביב.
ויניק שימשה כתסריטאית עבור סדרת הטלוויזיה "30 ש"ח לשעה" של היוצרים דוד אופק, יוסי מדמוני וחיים שריר, וכתבה מספר פרקים לשתי העונות של הסדרה.
בשנת 2014 יצרה את הסדרה "מי נתן לך רישיון?" יחד עם דניאלה דורון וטליה לביא. כמו כן, כתבה את הפרק אודות יונה וולך לסדרת הטלוויזיה "המקוללים" של חגי לוי.
"ברש", סרטה העלילתי הראשון באורך מלא, אותו כתבה וביימה, יצא בשנת 2015. הסרט הוקרן בבכורה בפסטיבל סן סבסטיאן, במסגרת "NEW DIRECTORS". בישראל, זכה הסרט בשלושה פרסים בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה. הסרט השתתף בלמעלה מ-80 סטיבלי סרטים ברחבי העולם, בין השאר בקרלובי וארי, שיקגו וגטבורג, והופץ מסחרית בישראל, אוסטרליה, אנגליה, ארצות הברית, גרמניה, ניו זילנד ועוד.
בשנת 2016 יצא הסרט "גיבורה", פרויקט קולנועי אותו יצרה וניהלה אמנותית יחד עם מיה דרייפוס. הסרט מורכב מחמישה סרטים קצרים של חמש במאיות צעירות, בוגרות החוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב.
כיום, ויניק מלמדת תסריטאות ובימוי בבית הספר לקולנוע וטלוויזיה ע"ש סטיב טיש ובמכללה האקדמית בית ברל, ועובדת על סרטה השני, "הילד של כריסטינה", אשר זכה במלגת פיתוח מטעם קרן הקולנוע הישראלי. ויניק היא אחת ממקימות "פורום הקולנועניות", הפועל לשוויון הזדמנויות לנשים בתעשיית הקולנוע והטלוויזיה בישראל.
בשנת 2018 כתבה את התסריט לסרט "אישה עובדת", ביחד עם מיכל אביעד ושרון אזולאי-אייל. הסרט יצא לאקרנים בקיץ 2019.
בטי פרידן

חייה

פרידן נולדה בפאוריה שבמדינת אילינוי. בצעירותה הייתה פעילה בחוגים מרקסיסטיים ויהודיים. למדה במכללת סמית', שם ערכה את עיתון הקמפוס וסיימה את לימודיה בהצטיינות יתרה בשנת 1942.
לאחר סיום לימודיה למדה פרידן תואר שני בפסיכולוגיה באוניברסיטת ברקלי, אך סירבה לקבל מלגה ללימודי המשך, ועזבה את ברקלי לטובת עבודה עיתונאית בעיתונים שמאלניים ושל איגודי עובדים. בשנת 1947 היא נישאה לקרל פרידמן ויחד השמיטו את ה"מ" ושינו את שם המשפחה לפרידן. נישואים אלה נמשכו עשרים שנה, וסופם בהאשמות הדדיות באלימות פיזית. בשנת 1952 פוטרה פרידן מה-UE News בעודה בהיריון עם ילדה השני. במהלך העשור הבא של חייה הייתה פרידן עקרת בית.
למפגש המחזורים החמישה עשר של הקולג' שלה, ערכה פרידן סקר על בוגרי מכללת סמית', אשר התמקד בתקופת לימודיהם, החוויות שלאחר סיום לימודיהם ומידת שביעות הרצון שלהם מחייהם באותה עת. המאמר על מחקרה זה, אשר הצביע על הפוטנציאל האבוד של חברותיה ללימודים ושל סטודנטיות בקולג' באותה עת, הוגש לעיתון נשים בשנת 1958, אך עורכי העיתון טענו שהמאמר כתוב מנקודת מבט פמיניסטית מדי ואיימו לדחות אותו מסיבה זו. בטי פרידן סירבה להכניס שינויים במאמרה, משכה את מאמרה וניסתה להרחיבו לכדי ספר.
ספר זה, "המסתורין הנשי" (The Feminine Mystique), פורסם בשנת 1963. הוא תיאר את תפקידן של הנשים בחברות תעשייתיות בכלל ותפקידן כעקרות בית במשרה מלאה בפרט, אותו ראתה פרידן כתפקיד חונק. הספר היה לרב-מכר פמיניסטי, עד 2002 נמכר ביותר מתשעה מיליון עותקים ברחבי העולם.
לפרידן הוצעו משרות אקדמיות. עם ספריה האחרים נמנים "השלב השני (The Second Stage)", אותו כתבה בנימה פחות רדיקלית, "זה שינה את חיי" (It Changed My Life) והאחרון "התחדשות: המעבר לגיל השלישי (The Fountain of Age)" שראה אור בעברית.
ביחד עם פולי מארי, אשת הכמורה האפרו-אמריקאית האפיסקופלית הראשונה, ועוד כמה עשרות נשים, הקימה פרידן את ארגון נשים לאומי (NOW) והייתה נשיאתו הראשונה (בין השנים 1970-1966). הארגון פעל לשוויון הזדמנויות לנשים, הן בתחומי התעסוקה והן בתחומי הפוליטיקה.
בית מדרש

בית מדרש הוא מקום המשמש ללימוד תורה, לדיון ולתפילה. בעבר שימש גם כבית-ועד לענייני ציבור. המונח בית מדרש מציין מקום מיוחד לצורך לימוד התורה, במובחן מבית כנסת המציין מקום תפילה. אף על פי שגם בראשון מקיימים תפילות, עיקרו הוא בלימוד דווקא.
במזרח אירופה רווח הכינוי "קְלוֹיְז" לבית המדרש, ו"קלויזים" מפורסמים פעלו בברודי ובווילנה.

הלימוד בבית המדרש

האגדה תיארה את שם ועבר כראשונים שהקימו בית מדרש, שבו למדו אבות האומה. בסוף ימי בית שני היו בתי מדרשות ללימוד תורני לתלמידים מבוגרים, ואליהם באו ללמוד גם מבוגרים שתורתם עראי.
צורת המדרש הקדומה הייתה אוראטורית; כלומר, הרב יושב ומסביביו תלמידיו והוא דורש להם בעל פה מקראות ופירושם, מפני ש"דברים שבעל פה (תושבע"פ) אין אתה רשאי לכותבם", והם מחדדים לו בקושיות. עם השנים, מאחר שנכתבה המשנה, צורת הלימוד הלכה ונעשתה אוטו-דידקטית או על ידי חברותות, מול חומר כתוב.

דיני בית המדרש

בית המדרש הוא מקום קדוש, ונוהגים בו כבוד ואין מקלים בו ראש, בדומה לבית הכנסת. יתרה מזו, קדושתו, על פי ההלכה, גדולה מקדושת בית הכנסת, ולכן אסור להפוך מקום המשמש כבית המדרש לבית הכנסת, כי אין מורידים בקדושה.
למרות זאת, בהלכה ישנן הקלות מסוימות ללומדי בית המדרש בענייני אכילה ושינה בבית המדרש לעומת בית הכנסת. הטעם הוא, שבבית הכנסת נמצאים זמן מועט ובקלות אפשר להימנע מאכילה ושינה, אולם בבית המדרש שוהים במשך שעות רבות וקשה יותר להימנע מזה. מכל מקום, נאמר בגמרא, שכל הישן בבית המדרש תורתו נעשית קרעים קרעים, וזאת משום שבכדי לקנות תורה צריך להשקיע.
אילת ברעם-צברי

אילת ברעם-צברי (נולדה ב-4 בפברואר 1977) היא פרופסור חבר בפקולטה לחינוך למדע וטכנולוגיה בטכניון העוסקת בתקשורת המדע.

ביוגרפיה

ברעם-צברי שירתה בצבא ככתבת בעיתון במחנה ובתום שירותה כתבה וערכה בעיתון העיר. היא סיימה תואר ראשון בהצטיינות בפקולטה למדעי החיים באוניברסיטת תל אביב ב-2001.
במהלך לימודי הדוקטורט פרסמה טורי מדע ב"גלובס" וב"בלייזר", עבדה כעורכת משנה ויועצת מדעית של “חדשות המדע עם טל ברמן" בערוץ 8 והגישה פינות מדע בתוכניות בוקר בערוץ 2 ובערוץ 10.
בשנת 2007 השלימה דוקטורט במחלקה להוראת המדעים במכון ויצמן למדע שעסק בשאלה מה רוצים ילדים ובני נוער לדעת על מדע וכיצד מתייחסות לכך תוכניות הלימוד.
החל מ-2008 ברעם-צברי היא חברת סגל בפקולטה לחינוך למדע וטכנולוגיה בטכניון. היא ראש קבוצת הביולוגיה וראש קבוצת תקשורת המדע בפקולטה. בשנת 2010 בילתה שנה באוניברסיטת קורנל במחלקה לתקשורת, כדי לפתח בארץ את המחקר בתחום תקשורת המדע. חברה במרכז המצוינות לינקס - למידה בחברת המידע, כיהנה כיו"ר ועדת המחקר של הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו עד להתפטרותה ובשנת 2017 נבחרה כחברה באקדמיה הצעירה הישראלית. ב-2011 זכתה בפרס ינאי למצוינות בהוראה באקדמיה.
ברעם-צברי נשואה ואם לשלושה.

מחקריה

לתפיסתה של ברעם-צברי תפקיד תקשורת המדע הוא "לגשר בין זכותו של הציבור לדעת ליכולתו של הציבור להבין. בחברה דמוקרטית הציבור אמור לא רק לקבל החלטות אישיות אלא גם להשתתף בקביעת המדיניות הלאומית, ובשני התחומים חשוב שההחלטות יתקבלו על סמך עובדות וראיות. בעשור האחרון מתרחשת בעולם התקשורת תפנית דרמטית, עם עליית הבלוגים הרשתות החברתיות והיחלשותה של תקשורת ההמונים. תהליך זה מעביר את התפקיד של הערכת מהימנות המקורות מהעורכים לקוראים. המצב הזה מעמיד אתגר עצום בפני הקהילה המדעית: למסור לציבור פירות מחקריה בדרך נגישה, ברורה ומועילה".
מחקריה בוחנים דרכים בהן ניתן להתבסס על העניין והצרכים של תלמידים ואזרחים בוגרים כדי לערב אותם בנושאים מדעיים, ופיתוח כלים שיסייעו למדענים להנגיש את ממצאיהם בצורה ברורה ושימושית.
אסטריקס (דמות)

ביוגרפיה

אסטריקס הוא תושב הכפר הגאלי היחיד שנשאר חופשי לאחר כיבוש גאליה בידי לגיונותיו של יוליוס קיסר, המצביא שעומד בראש רומא. אסטריקס גר בבקתה ליד בית העץ של חמשיריקס (בתרגומים אחרים דורהמיקס), פייטן הכפר. יחד עם חברו אובליקס וכלבו מבריקס כל יום הולכים השלושה לביתו של כהן העץ אשפיקס כדי שאסטריקס ישתה את מנת שיקוי הפלא, השלושה פונים משם לציד אשר לרוב מוצאים בו השלושה סיור של חיילים רומים שמשמשת להם כהתעמלות בוקר, לאחר מכן השלושה הולכים לביתו של אסטריקס כדי לאכול את האוכל אשר הם צדו. כך מתחיל יום שגרתי אצל כפרו של אסטריקס. במהלך הציד או אחריו מתחילת עלילתו של הספר.

מראה חיצוני

אסטריקס הוא בן אדם נמוך החובש קסדה מקושטת בכנפיים (כאשר אסטריקס שותה מן שיקוי הפלא הכנפיים מעיפות אותו לשמים במהלך כמה שניות), אסטריקס לובש חולצה שחורה אשר חגורה בה חגורה ועליה נדן צהוב שבתוכו חרב קצרה; אסטריקס לובש מכנסיים אדומים ונועל נעליים חומות. שערו ושפמו של אסטריקס הם בלונדינים אך גבותיו שחורת.

אישיות

אסטריקס הוא לוחם אמיץ, ממולח ורב-תושייה. הוא חכם וערמומי ותמיד מוכן להתנדב לכל משימה, כולל למסעות רחוקים ברחבי העולם.
לפי אשפיקס כוחו של אסטריקס טמון בשיקוי הפלא שלו אך חוכמתו ופיקחותו טבעיים לחלוטין, בעזרת חוכמתו ופיקחותו של אסטריקס הוא עוזר לבני כפרו.
הנגיף (סדרת טלוויזיה)

סקירה

מטוס מברלין נוחת בנמל התעופה הבינלאומי ג'ון פ. קנדי שבניו יורק כאשר האורות שלו כבויים והדלתות נעולות. חוקרי המרכז לבקרת מחלות ומניעתן ד"ר אפרים גודוות'ר, ד"ר נורה מרטינז והצוות שלהם נשלחים על מנת לחקור את המקרה. על סיפון המטוס הם מוצאים 206 גופות ו-4 ניצולים. המצב מתחיל להתדרדר כאשר הגופות נעלמות מחדר המתים. גודוות'ר ואנשים נוספים המסייעים לו, מוצאים את עצמם נאבקים באיום עתיק על האנושות, ומנסים להגן לא רק על קרוביהם, אלא על העיר כולה.

פיתוח

ב-2006 דל טורו הציע את "הנגיף" כסדרת טלוויזיה לרשת פוקס, המשא ומתן נכשל לאחר שנשיא הרשת ביקש מדל טורו לכתוב את הסדרה כקומדיה. סוכנו הציע להרחיב את הרעיון כסדרת רומנים. דל טורו ביקש מצ'אק הוגאן לסייע לו בכתיבה. הוגאן הסכים לאחר שקרא עמוד וחצי מהפרויקט עליו התחיל לעבוד דל טורו. הפרק הראשון בטרילוגיית הרומנים, "הנגיף", שוחרר ב-2009. ב-2010 שוחרר הפרק השני "הסתיו", וב-2011 שוחרר הפרק השלישי והאחרון, "הלילה הנצחי".
לאחר פרסום הספר הראשון, אולפנים ורשתות שידור החלו להציע להפוך את הספר לסדרת טלוויזיה או סרט, אך דל טורו והוגאן דחו את ההצעות בטענה כי הם אינם מעוניינים שגרסה טלוויזיונית תשפיע על המשך הכתיבה שלהם בספרים הבאים. לאחר פרסום הספר השלישי הם פנו לכל רשת שידור, לבסוף הם בחרו את רשת FX מכיוון שהרשת העדיפה להצמד ככל הניתן לסיפור המקורי של הספרים, ובנוסף הרשת אהבה את הרעיון כי לסדרה יש סוף סגור והיא צפויה להמשך 3-5 עונות. דל טורו ציין כי כל אחד משני הספרים הראשונים, ממלאים עונה אחת בנפרד, והספר האחרון יכול למלא 2-3 עונות. נשיא רשת FX ציין כי הסדרה תכיל בסך הכל בין 39 ל-65 פרקים.

צילומים

הצילומים לפרק הפיילוט החלו ב-17 בספטמבר 2013, בטורונטו, אונטריו, קנדה, והסתיימו ב-31 באוקטובר 2013. FX הזמינו 13 פרקים לאחר מכן. העונה הראשונה צולמה בין 25 בנובמבר 2013 ועד 30 באפריל 2014. הצילומים לעונה השנייה החלו בנובמבר 2014 בטורונטו.

מוזיקה

המוזיקה הולחנה על ידי ראמין דג'וואדי, שגם הלחין בסרטו של דל טורו פסיפיק רים.

שיווק

בפרסום המקורי לסדרה, הופיעה תולעת אשר יוצאת מעין של אדם. בעקבות תלונות של הציבור החליטו ברשת FX להחליף את הפרסום שהופיע בשלטי החוצות.
יוסף קמינסקי

קורות חיים

קמינסקי נולד בשנת 1903, בן למשפחה ברוכת כישרונות אמנותיים: בנם של אברהם יצחק קמינסקי, מייסד התיאטרון היהודי הראשון בפולין, והשחקנית אסתר רחל קמינסקה, "אם התיאטרון היהודי"; אחיה הצעיר של השחקנית אידה קמינסקה; ודודנם של הבדרן האמריקאי-יהודי דני קיי והכנר, המנצח והפדגוג שמעון פולמן .
זמן קצר לאחר הולדתו בעיר אודסה, עברה משפחתו לוורשה.
כישרונו המוזיקלי התגלה בגיל צעיר, והוא החל לנגן בכינור בצעירותו. בגיל 14 הופיע כסולן עם התזמורת הפילהרמונית של ורשה. הוא החל ללמוד אז במקביל נגינה על פסנתר ועבר בשנת 1922 ללמוד מוזיקה אצל פרידריך קוֹך  בבית הספר הגבוה למוזיקה בברלין. בשנת 1924 עבר ללמוד בווינה תחת פרופ' הנס גאל, שלימד בקונסרבטוריון החדש של וינה (שם לימד גם דודנו שמעון פולמן). באותה תקופה החל להתפרסם בחוגי המוזיקה הקלאסית בגרמניה ואוסטריה. 
לאחר מות אמו בשנת 1926 שב לוורשה ונתמנה למנהל המוזיקלי של התיאטרון היהודי בהנהלת אחותו אידה. במקביל הקים את רביעיית ורשה, שבה שימש כינור ראשון. רביעייה זו זכתה בפרסים יקרי-ערך, בהם פרס פּילסודסקי לאנסמבל הטוב (1934), וקמינסקי נתמנה לכנר ראשון של תזמורת רדיו ורשה.
בשנת 1937 הוזמן על ידי ברוניסלב הוברמן להצטרף לתזמורת הפילהרמונית הארץ-ישראלית, ועלה לארץ ישראל. קמינסקי שימש בה כנר ראשון עד פרישתו בשנת 1969.
בתקופת מלחמת העולם השנייה ניצח על הופעותיה בפני חיילי בנות הברית במדבר המערבי ובעיקר בפני חיילי הבריגדה היהודית.
בטקס הכרזת המדינה היה קמינסקי האיש אשר ניצח על נגינת "התקווה".
בשנת 1938 ייסד ביחד עם יהויכין סטוצ'בסקי את רביעיית קמינסקי.
קמינסקי נפטר באוקטובר 1972, בגיל 69. נקבר בבית העלמין קריית שאול. הותיר אישה, בן, אלכסנדר קמינסקי, ונכדים.

יצירתו


קמינסקי הלחין יצירות לתיאטרון ולתזמורת. מהמפורסמות שבהן, שאף נוגנו בין היתר על ידי התזמורת הפילהרמונית הישראלית: "אגדה וריקוד" (לתזמורת מיתרים), "קונצרטינו לחצוצרה סולו ולתזמורת" (1940), "העלייה" (1942; שש וריאציות על "מעוז צור" המסתיימות בזמרת "ציון הלא תשאלי"), "בלדה לנבל ותזמורת" (1943), "פתיחה קומית" (1944),
"קינה לצ'לו ופסנתר" (1944), רביעיית מיתרים (1945), "קונצרטו לכינור ותזמורת" (1947-49)
קמינסקי זכה פעמיים בפרס אנגל בתחום היצירה: בשנת תש"ט-1949, על רביעיית מיתרים, ושוב בשנת תשי"ד-1954, על הקונצ'רטו לכינור ותזמורת.
מייקל גארט

ביוגרפיה

גארט נולד בקליבלנד שבאוהיו. הוא סיים ב-1984 לימודי תואר ראשון במשפט פלילי באוניברסיטת זאוויר והתגייס לצבא ארצות הברית. 
שירת כמפקד מחלקה וסגן מפקד פלוגה בגדוד השלישי של חטיבה 19 בדיוויזיית החי"ר ה-24. פיקד על מחלקה רובאית ושימש סגן מפקד פלוגה בגדוד הראשון של רגימנט הריינג'רס ה-75. שימש קצין מבצעים ומפקד פלוגה מסייעת בגדוד השני של חטיבה 503 בדיוויזיית החי"ר השנייה של הארמייה השמינית המוצבת בקוריאה הדרומית ולאחר מכן כעוזר מפקד הדיוויזיה. בשנים 1991–1993 שירת כעוזר קצין מבצעים ומפקד פלוגה בגדוד השלישי של רגימנט הריינג'רס ה-75. בשנים 1995–1997 שירת כקצין מבצעים בגדוד השני של רגימנט הריינג'רס ה-75 ולאחר מכן מילא תפקיד מטה בענף האימונים של פיקוד האוקיינוס השקט של ארצות הברית. 
ביוני 2000 מונה למפקד הגדוד השלישי בחטיבה 325 של הדיוויזיה המוטסת ה-82. ביוני 2002 מונה לקצין מבצעים של הקורפוס המוטס XVIII ובמסגרת זו שימש קצין המבצעים של הכוח המשולב 180 במלחמת אפגניסטן. בשנים 2003–2005 שימש מדריך באקדמיה הצבאית של ארצות הברית. בפברואר 2005 מונה למפקד צוות קרב של חטיבה 4 בדיוויזיה החי"ר ה-25, תפקיד בו שירת עד יולי 2008, כשבתקופה בין אוקטובר 2006 לדצמבר 2007 פיקד על הכוח במלחמת עיראק. 
ביוני 2009 מונה לסגן מפקד פיקוד הגיוס של צבא ארצות הברית. בספטמבר 2010 מונה לראש מטה הקורפוס המוטס XVIII, במסגרת זו הוצב בעיראק והשתתף במבצע שחר חדש כסגן ראש מטה הכוחות האמריקאיים בעיראק. במאי 2012 מונה למפקד כוחות צבא ארצות הברית באלסקה ובאוגוסט 2013 מונה לראש מטה פיקוד מרכז של ארצות הברית.
בנובמבר 2015 קודם לדרגת לוטננט גנרל מונה למפקד הארמייה השלישית, מפקד כוחות הצבא בפיקוד מרכז של ארצות הברית ומפקד פיקוד הכח היבשתי של כוחות הקואליציה בעיראק, סוריה ואפגניסטן (CFLCC). במרץ 2019 מונה למפקד פיקוד כוחות צבא ארצות הברית והועלה לדרגת גנרל.
מצ'ייוביצה

תולדות היישוב

מצ'ייוביצה נזכר לראשונה באמצע המאה ה-12, ובמאה ה-16 הוענקו לו זכויות עיר, ונקבעו בו ירידים שנתיים וימי שוק. במהלך המאה ה-18 היה היישוב בבעלות משפחות אצולה פולניות.
בשנת 1870 נטלו הרוסים את זכויות העיר מהיישוב, בעקבות מרד ינואר.

יהודי מצ'ייוביצה

בין מלחמות העולם נמנו בכפר כ-1,000 יהודים, למעלה משליש מתושביו, והתקיימה בו פעילות של המפלגות הציוניות ושל אגודת ישראל.
ב-17 בספטמבר 1939 נכבש הכפר בידי הגרמנים, ואלו הטילו על יהודיו גזירות שונות, ובהן חובת תשלום סכומי כופר, הגבלות תנועה, חובת ענידת סרט זרוע וגיוס לעבודות כפייה, חלקן במחנות עבודה.
במחצית השנייה של 1941 רוכזו יהודי הכפר בגטו שהוקם בו, אשר נשמר בידי שוטרים פולנים. בספטמבר 1942 גורשו כל יושבי הגטו בידי גרמנים ופולנים לגטו סובולב, ומשם שולחו למחנה ההשמדה טרבלינקה כעבור תקופה קצרה.
נדין קסלר

קריירת מועדונים

קסלר נולדה באפריל 1988 בלנדשטול, מערב גרמניה. בגיל 16, לאחר ששיחקה במספר מועדוני בנים, היא החלה לשחק בזארבריקן מהבונדסליגה השנייה, והייתה למלכת השערים של המועדון בשנים 2006 ו-2007. בשנת 2008 היא הגיעה עם הקבוצה עד לגמר הגביע הגרמני, שם נעצרה על ידי מועדון כדורגל פרנקפורט. שנה לאחר מכן, היא הובילה את הקבוצה לזכייה באליפות ליגת המשנה, אך עזבה בתום העונה לטורבינה פוטסדאם.
כבר בעונתה הראשונה עם פוטסדאם, כבשה קסלר 11 שערי ליגה וזכתה באליפות גרמניה ובליגת האלופות, לאחר ניצחון בדו-קרב פנדלים על ליון בגמר. בעונתה השנייה בקבוצה היא זכתה באליפות גרמניה נוספת, לאחר שפוטסדאם סיימה בנקודה הפרש מעל פרנקפורט. בסוף עונה זו, החליטה קסלר לעבור לוולפסבורג.
בעונה הראשונה בוולפסבורג, סיימה קסלר במקום הרביעי בדירוג כובשות השערים של הליגה, ועזרה לקבוצה לסיים במקום השני בליגה. העונה שלאחר מכן, 2012/13, הייתה עונת השיא של קסלר ברמה הקבוצתית, שבאותו זמן אף התמנתה לקפטנית הקבוצה. וולפסבורג זכתה בטרבל היסטורי - אליפות גרמניה, הגביע הגרמני וליגת האלופות, והייתה לקבוצת הנשים הגרמנית הראשונה מאז פרנקפורט ב-2008 שמגיעה להישג זה.
עונה לאחר מכן, ההישג של וולפסבורג כמעט ושוחזר, אך היא לא הצליחה לזכות בגביע הגרמני. למרות זאת, זכתה הקבוצה בפעם השנייה ברציפות באליפות הליגה ובליגת האלופות. קסלר, שכבשה 12 שערי ליגה במהלך עונה זו, נבחרה בסופה לשחקנית השנה של אופ"א וגברה על חברותיה לקבוצה - מרטינה מילר ונילה פישר שסיימו במקום השני והשלישי, בהתאמה.
מספר חודשים לאחר מכן, ב-12 בינואר 2015, זכתה קסלר בפרס כדור הזהב של פיפ"א, המוענק לכדורגלנית המצטיינת בעולם באותה שנה. היא קיבלה 17.52 אחוזים מקולות המצביעים, וגברה על מרטה הברזילאית (14.16% מהקולות) ועל אבי וומבאך האמריקאית (13.33%). בכך הפכה קסלר לכדורגלנית הגרמנייה השלישית שזוכה בפרס, אחרי בירגיט פרינץ ונדין אנגרר.

נבחרת גרמניה

בשנת 2003 החלה קסלר לייצג את גרמניה עם נבחרות הנוער השונות, ובפברואר 2010, במסגרת גביע אלגארבה, ערכה את הופעת הבכורה שלה בנבחרת גרמניה הבוגרת. היא עלתה מהספסל בדקה ה-46 במקומה של לנה גוסלינג, ובדקה ה-77 כבר כבשה את שערה הראשון במדי הנבחרת. היא הגיעה עם הנבחרת הגרמנית עד לגמר הטורניר, בו הפסידו 3-2 לארצות הברית.
בקיץ 2013, הייתה קסלר חלק מסגל הנבחרת הגרמנית שהשתתפה באליפות אירופה שנערכה בשוודיה. בטורניר זה, היא פתחה בהרכב הראשון בכל ששת משחקיה של גרמניה, ובסופו של דבר זכתה איתה בגביע. הייתה זו הזכייה השישית ברציפות של גרמניה באליפות אירופה. כמעט שנה לאחר מכן, במרץ 2014, כבשה קסלר את השער הראשון של גרמניה בגמר גביע אלגארבה, בניצחון 0-3 על יפן.
לאחר שעזרה לגרמניה להעפיל לגביע העולם 2015, נאלצה קסלר לעבור ניתוח בברך, ובעקבותיו החמיצה את הטורניר. ב-14 באפריל 2016, אחרי שלא הצליחה להתאושש מהפציעה הקשה שעברה בברכה, הודיעה קסלר על פרישה מכדורגל בגיל 28 בלבד.