מועתזילה

מקורות

התאולוגיה המועתזילית התפתחה במאה השמינית בבצרה כאשר ואסל בן עטא (واصل بن عطاء) עזב את שיעוריו התאולוגיים של אל-חסן אל-בצרי (الحسن البصري) לאחר ויכוח תאולוגי; לפיכך הוא וחסידיו כונו "המועתזילה", ה"פורשים". אנשי המועתזילה כינו את עצמם "אהל אל-עדל וא-תווחיד" (أهل العدل والتوحيد - אנשי הצדק והייחוד), בשל התאולוגיה שבה הם האמינו, שהתבססה על הרציונליות של הפילוסופיה היוונית וניסתה לאחד אותה עם הדוקטרינה האסלאמית, ולהראות כי הן אינן סותרות זו את זו.
בתקופה זו נדונו כמה שאלות בתאולוגיה המוסלמית: האם הקוראן נברא או קדמון (התקיים מאז ומעולם), האם הרע נברא על ידי האל, נושא הבחירה החופשית לעומת הדטרמיניזם, האם יש לפרש את כינוייו ומאפייניו של האל בקוראן באופן מילולי או אלגורי, והאם מאמינים חוטאים יקבלו עונש נצחי בגיהנום. האסלאם גם עסק בתקופה זו בכמה דוקטרינות שמאוחר יותר נתפסו ככפירה, וכן בסוגיות שהציבו בפניו אתאיסטים, בעיקר אבן א-רוואנדי. האסכולה המועתזילית ניסתה לענות על כל הנושאים הללו.

התפתחות היסטורית

התאולוגיה המועתזילית התפתחה במאה השמינית, ובתחילת המאה התשיעית נהייתה לאמונה הרשמית של חצרו של הח'ליף העבאסי כאשר נתקבלה רשמית על ידי החליף אל-מאמון. אמנם המועתזילה השתרשה בקרב הפקידים והחוגים האינטלקטואליים, אולם בקרב העם לא הייתה לה השפעה משמעותית.
תחת אל-מאמון החלו רדיפות הדומות במשהו לאינקוויזיציה (בערבית, "מִחְנה" 833-848), כנגד מלומדים שלא הסכימו עם המועתזילים. הצורה העיקרית של הרדיפות התמצתה בכפייה על המלומדים להסכים לכך כי הקוראן נברא ואינו נצחי. קרבנותיהם המפורסמים ביותר של רדיפות אלה היו אחמד אבן חנבל, שנאסר ועונה, והשופט אחמד אבן נאסר אל-קוזאי, שנצלב. במקרה מפורסם אחר, אסירים מוסלמים שנשבו בידי האימפריה הביזאנטית שוחררו רק אם הסכימו כי הקוראן נברא ואינו נצחי. מאוחר יותר, מלומד החדית' אל-בוח'ארי גם הוא נבחן על אמונותיו לגבי הקוראן.
המועתזילה איבדו את תמיכתם של השליטים והפקידים הגבוהים במאה ה-13, ומאז תאולוגיה זו הפסיקה להתקיים באסלאם הסוני.

מורשת והערכה

הרציונליזם המועתזילי התאים למעמדות המשכילים של אותה תקופה, וכן עמדותיה לגבי בחירה חופשית, וההתנגדות שלה לאנתרופומורפיזם האל שנטען כי הזרמים האחרים מאמינים בו. אולם כיוון שהמועתזילה הייתה אליטיסטית מטבעה, היא מעולם לא הצליחה לחדור אל ההמונים, והאימוץ שלה בידי המנהיגים והרדיפות שבאו לאחר מכן הפכו אותה למושכת אף פחות.
המועתזילים התמקדו בתחילה בתגובות להתקפות על האסלאם מלא-מוסלמים. אולם לאחר זמן קצר הם החלו להתווכח עם זרמים אחרים בתוך האסלאם עצמו. אף שמועתזילים תמכו בעקרון במרד במנהיגים שאינם צודקים, הברית שלהם עם מנהיגים שרדפו את מי שלא הלך בדרכם מעמידה גישה זו באור אירוני.
כתגובה למועתזילה, פיתח אבו אל-חסן אל-אשערי, במקור מועתזילי בעצמו, מתודולוגיות המכונות כלאם (كلام ככל הנראה תרגום מילולי של המילה "לוגיקה"), שגם היא התבססה על הדיאלקטיקה היוונית, וכך התחיל את האסכולה האשערית. התאולוגיה האשערית הייתה בעצם הקודפיקציה של האמונות המסורתיות של האסלאם הסוני. בהשפעת האשערים התפתחה האסכולה המטורידית, ומייסדה כתב ספרים רבים על מנת להפריך טיעונים מועתזילים.
זרמים רבים בשיעה, במיוחד הזרם השנים-עשרי, אימצו חלק מהדעות של המועתזילה, ואיחדו אותן בתאולוגיה שלהם.
הדעות הרציונליסטיות והדוגמטיסטיות של המועתזילה השפיעו עמוקות גם על רבי סעדיה גאון, והשפעתן ניכרת ביותר בספרו החשוב "אמונות ודעות". גם הרמב"ם התייחס לדעותיהם בספרו הפילוסופי "מורה הנבוכים".

נסיונות מודרניים לתחייה

נעשו כמה ניסיונות מודרניים להחיות את המחשבה המועתזילית, במיוחד כמשקל נגד לאסכולות הסַלַפית והווהאבית; דוגמאות כוללות את הארון נסותיון ונאסר אבו זייד וכן Jujitsu University, mutazilah.org. אך ניסיונות אלה לא נחלו הצלחה.