מקס ניוולי

קורות חיים

מקס ניוולי נולד כמנחם (מנדל) לוין בפולין, בעיירה קוז'ניצה (Kuźnica) הסמוכה לגבולה המזרחי עם בלארוס היום, אז בתחומי האימפריה הרוסית. הוריו, שמואל וציפה לוין, היו יצרני ממתקים. בצעירותו היגר לברלין והחל לעסוק שם באותו התחום. בין השנים 1903 - 1911 היה מנדל לוין הבעלים ושותף בכמה חברות לייצור ריבות, ממתקים ושוקולד.
בשנת 1904 נשא לוין לאשה את הלנה קאופמן מרוזדז'ין (Rozdzień), היום שכונה בעיר קטוביץ שבפולין. לזוג נולדו שתי בנות - דורות'יאה ורגינה.
בשנת 1912 אימץ מנדל לוין את שם הבמה מקס ניוולי ("ניוולי" היה היפוך אותיות של השם "לוין"). הוא למד אופרה ב"קונסרבטוריון שטרן" הידוע בברלין, הופיע בהפקות אופרה רבות ברחבי אירופה וגם לימד שירת סולו בגרמנית וברוסית בקונסרבטוריון בברלין.
בשנת 1918 הקים מקס ניוולי עם שותפו ארוין קאמפף, את חברת הפקות הסרטים הראשונה שלו בשם Nivelli-Film Fabrikation. עוד באותה שנה הפיקה החברה 4 סרטים באורך מלא. בסרטו הראשון "נתיבות החיים", לקח ניוולי על עצמו גם את כתיבת התסריט ואף שיחק ושר בתפקיד זמר האופרה.
בשנה שלאחר מכן, נפרד משותפו והקים חברה חדשה בבעלותו בשם .Nivo-Film & Co. במסגרת החברה החדשה הפיק ניוולי את הסרטים "המנודים" (הידוע גם בשם "רצח פולחני") ו-"אנושות משתחררת" בבימויו של יוזף דלמונט (Joseph Delmont), במאי הסרטים האוסטרי הנודע, עמו יפיק לימים סרט נוסף. סרטים אלו, נשאו אופי חברתי ופוליטי והיו מהחשובים בקריירה שלו.
כאמור, נהג ניוולי לחזור ולעבוד עם אותם במאים. מלבד עבודתו עם דלמונט, היה לו שיתוף פעולה פורה גם עם קארל בוסה (Carl Boese) עמו הפיק 4 סרטים, ביניהם "נוקטורנו של אהבה", על חייו של המלחין הפולני פרדריק שופן; וכן עם ארתור אולמן (Arthur Ullmann), עמו הפיק 2 סרטים. בהמשך הפיק את "סדרת אלבני" - 3 סרטים רומנטיים, כולם בבימויו של גוידו שמברג (פאריש) (Guido Schamberg - Parisch).
בשנות המשבר הכלכלי וההיפר-אינפלציה בגרמניה (1921–1924) איבד מקס ניוולי חלק ניכר מהונו ופנה לזמן מה לעסוק בתחומים נילווים לתעשיית הסרטים, בהם: יבוא, יצוא, הפצה והשכרה של סרטים ביחד עם שותף בשם ארתור גרגור. כמו כן, ניהל בית קולנוע (Lichtspiel Palmenhaus Kino) וגם היה חבר בדירקטוריון של חברה פולנית להפקה והפצה של סרטים שמשרדיה היו בוורשה (Paw Film).
לאחר שהתאושש מהמשבר, הפיק ברצף 4 סרטים דוקומנטריים קצרים במסגרת חברת ההפקות הקיימת וכן הקים חברת הפקות חדשה עם שותף בשם ד"ר סאנדר קייזרמן שנקראה Nivelli Film Max Nivelli & Co. החברה ניגשה מייד להפקת סרט נוסף בבימויו של יוזף דלמונט. הסרט, "אחדות, צדק וחופש", היה מבוסס על סרטם הקודם "אנושות משתחררת" ועשה גם שימוש בסצינות שצולמו לסרט זה. עוד בטרם הסתיימו צילומי הסרט, מת לפתע מקס ניוולי מהתקף לב.
בעיתונות המקצועית ספדו לו ותיארוהו כאדם מבריק, יצירתי ונמרץ וכן כאישיות פופולרית בין אנשי תעשיית הקולנוע הברלינאית.

"המנודים" (Die Geächteten), הידוע גם בשם - "רצח פולחני" (Der Ritualmord)

הופק בשנת 1919 ושווק כסרט המיועד לחנך את הצופים על הסכנות הכרוכות בתעמולה אנטישמית בכלל, ובעלילת דם בפרט. עם תום מלחמת העולם הראשונה, שטף גל מהגרים יהודים את מערב אירופה ובגרמניה התגברה האנטישמיות ושנאת הזרים. בעקבות כך עלתה לדיון ציבורי "השאלה היהודית" (die Judenfrage) במסגרתה נדון גם הנושא של יחסים אינטימיים בין גרמנים ליהודים, נושא שנחשב עד אז לטאבו.
הסרט מתאר פוגרום הנערך בכפר שברוסיה הצארית בעקבות שמועות על רצח פולחני שערכו היהודים. סטודנט רוסי צעיר נחלץ לעזרת ראש הקהילה ומונע את סקילתו, בד בבד שהוא מתאהב בבתו. בעימות דרמטי נמנע האסון ונחשפת הקנוניה לטפול על היהודים עלילת דם.
הקרנת הבכורה של הסרט בברלין הייתה אירוע נוצץ בהשתתפות מבקרי קולנוע מכל העיתונים החשובים וכן נציגים ידועים מעולם הספרות והאמנות הברלינאי. עם סיום ההקרנה נשמעו מחיאות כפיים רועמות. בביקורות שהופיעו בעיתונים נרשם, בין השאר, כי הסרט הוא "יצירת מופת", "אחד הסרטים הטובים ביותר שהופקו עד כה" וכן "סרט שבו הגיבור הוא לא אדם ספציפי אלא אומה שלמה". ההפקה כולה זכתה לתשבחות. במיוחד צויין מקס ניוולי שתואר כ"אבא" של הפרויקט, שבסרטו זה "הצליח להפיץ את חזונו לנאורות והכרה בחובה להילחם בדעות קדומות", "ובכך הוא יכול להיחשב כאחד מיוצרי הסרטים המונומנטליים של תקופתו". בתוך 6 שבועות מהקרנתו, זמן שנחשב אז לשיא, נמכר הסרט בכל העולם וכבר התקבלו הזמנות לרכישת סרטו הבא - "אנושות משתחררת".

"אנושות משתחררת" (Die Entfesselte Menschheit)

עיבוד משנת 1920 לרומן באותו השם מאת מקס גלאס (Max Glass). הסרט נכלל ברשימת הסרטים האנטי-בולשביקים של אותה תקופה. זהו סיפור המדמה את "מרד הספרטקיסטים" שאירע במציאות רק שנה אחת קודם לכן והיה ניסיון פוטש כושל בו ניסו מהפכנים בולשביקים להפיל את משטר רפובליקת ויימאר.
בסרט מתוארת התקוממות אלימה של פועלים המבקשים לנפץ את הסדר הקיים, התקוממות המובילה כמעט למלחמת אזרחים. הסרט שיקף את החשש הגובר של רוב הציבור מהקצנה פוליטית. בעוד הסרט מצולם, נערך ניסיון הפיכה נוסף - "הפוטש של קאפ", הפעם מצד קבוצה ימנית-קיצונית. לאור הנושא הרגיש והדאגה לשרידותה של הרפובליקה הצעירה, נקרא מקס ניוולי למשרד החוץ והתבקש לאפשר לנציגי המשרד לצפות בסרט לפני שחרורו לאקרנים. החשש היה כי הסרט ישפיע לרעה על תדמיתה של גרמניה בעולם. בחודש יוני 1920 אישרה הצנזורה את הקרנתו של הסרט אולם לאור רגישות הנושא החליטה חברת "ניבו-פילם" להמתין עם הפצתו והקרנת הבכורה נערכה רק בחודש נובמבר של אותה שנה.
בהקרנה זו השתתפו אישי ציבור ונציגים של הממשלה. רוב הביקורות הכריזו על הסרט כהצלחה. הסרט כונה "מסמך היסטורי חשוב", "אחד הטובים שנראו בשנים האחרונות", "מרתק ומציאותי". היו ששיבחו את האומץ שהפגינו יוצרי הסרט בכך שהעזו לטפל בנושא כה רגיש בתקופה בה פצעי המאורעות האחרונים עדיין טריים. עיתונים שייצגו גישות סוציאליסטיות לעומת זאת, טענו כי הפועלים הוצגו בצורה שלילית מדי וכי כוונת הסרט הייתה לזרוע פחד בקרב האזרחים. מבחינה אמנותית הסרט נחשב כפורץ דרך - בהפקתו השתתפו כ- 17,000 איש ונכתב כי נעשה בו שימוש אפקטיבי בתפאורות מרשימות ובעולם עשיר של דימויים אשר נתנו לסרט כיוון ותנופה.