טאר ערבי

תפוצה ובית גידול

הטאר הערבי כשמו אנדמי לדרום מערב חצי האי ערב. הוא נפוץ לאורך מזרח סולטנות עומאן (מחוזות: "א-דאח'יליה", "א-זאהרה", "א-שרקייה", "אל-באטנה", "אל-בוראימי" ו"מסקט"), מזרח איחוד האמירויות הערביות (אמירויות: ראס אל-ח'ימה, פוג'יירה, שארג'ה ודובאי), ולבסוף גם במובלעת העומאנית "מוסנדם" וכן באיים העומאניים הסמוכים למצר הורמוז. עם זאת התפוצה הנוכחית שלו מקוטעת מאוד וייתכן כי הוא נכחד באיחוד האמירויות. מקום חיותו העיקרי כיום הוא בהרי חאג'ר. 
בית גדולו של טאר זה הוא מדרונות הרריים, צוקים וסלעים בגבהים של 1,800-1,000 מטר מעל פני הים שבהם יש כמות משקעים גבוהה למדי, טמפרטורות קרירות, וצמחייה מגוונת יותר מהעמקים, אך אין זה נדיר לראות את הטארים גם באזורים נמוכים - בדרך כלל בעונת הרבייה שאז הזכרים מחפשים אחר קבוצות של נקבות, או בעונות היבשות בחיפוש אחר מקורות מים. כמו כן ניתן לראותו גם באזורים גבוהים מן הרגיל כדוגמת המורדות של ג'בל אחדר. הטמפרטורות בתחומי מחייתו הן 16–20 מעלות בממוצע, וכמות המשקעים הממוצעת נעה בין 400 ל-1,000 מילימטר לשנה.

אקולוגיה ומחזור חיים

הטאר הערבי הוא בעל חיים יומי - מתחיל במרעה משעות הבוקר המוקדמות וברוב שעות היום עד מספר שעות לפני השקיעה. בשעות החמות של הצהריים הם עלולים לנוח בצל הסלעים, אם כי מזג האוויר בבית גידולו ההררי נוח בדרך כלל ואינו מצריך שעות מנוחה רבות. הם נוטים לנוע לאורך קו המצוק או מדרון תלול כדי להגיע לאזורים עם צמחייה טובה יותר, ולפעמים גם יורדים לעמקים ושפלות כדי להגיע לוואדיות, לנחלים, למעיינות ולבורות מים. 
תזונתו של הטאר הערבי מורכבת משיחים, עשבים, עלים, קליפות, ענפים, זרעים, דגנים, אגוזים ופירות, ובאופן כללי כל דבר הראוי למאכל ללא בררניות יתר. המים הם בדרך כלל ממשאבי הטבע המשפיעים ביותר על הטאר, ובמקרה של מחסור בהם הוא יעזוב את שטחו בחיפוש אחר מקורות זמינים. מסיבה זאת בצורות וחורפים שחונים יכולים להשפיע ברצינות על אוכלוסיות הטאר. בחורף כאשר יש צמחייה זמינה הטאר יכול לשרוד תקופות ארוכות ללא מים, אך בקיץ גם אם יש מזון בשפע הוא זקוק לשתיית מים כל יומיים-שלושה עד לכדי מספר פעמים ביום. שעות הלילה הם בדרך כלל השעות העדיפות לשתיית מים, כיון שאז הטאר יכול לרדת לאזורים נמוכים בלי חשש של סכנה. 
האויבים העיקריים של הטאר הערבי בטבע הם הנמר הערבי הנדיר, וכן עיט זהוב וקרקל המהווים איום לגדיים. על מנת להגן על עצמו מטריפה הטאר הערבי משתמש בזריזותו, וכאשר הוא מבחין בסכנה הוא מדלג ורץ בקלות על מצוקים תלולים ומדרונות בזכות פרסותיו. הפרווה הזהובה שלו מספקת לו הסוואה מצוינת בבית גידולו ההררי והמחוספס. 
בניגוד לקרוביו הטאר הערבי חי בדרך כלל בגפו או פעיל בקבוצות משפחתיות קטנות בהיקף של 2–3 פרטים הכוללים בדרך כלל נקבה וגדי\זכר ונקבה\זכר, נקבה וגדי. סמוך למקור מים ניתן לראות לעיתים עד 5 פרטים בוגרים. עם זאת, בשבי הטארים יוצרים קבוצות גדולות יותר עם היררכיה חברתית מורכבת. מאפיין זה מצביע על אפשרות שהמבנה החברתי שלהם בטבע השתנה כתוצאה מקיטוע בין האוכלוסיות והנדירות שלהם. בטבע לכל טאר יש שטח ביתי קבוע שגודלו מגיע בממוצע ל-0.3 קילומטר המכיל מים וצמחייה, וכאשר אחד מהם חסר הוא נודד באופן זמני מחוץ לטריטוריה שלו. הזכרים נוטים לסמן את שטחם על ידי גירוד הקרקע עם הפרסות, צואה ושתן, וכן על ידי חפירת קערות שטוחות באדמה שבהם הם מתפלשים עם קרניהם. 
עונת הרבייה מתרחשת במשך כל השנה, אך שיאה הוא בחודשי נובמבר ודצמבר. בתקופות אלה הזכרים עוזבים את שטחם בחיפוש אחר נקבה; מרוב התצפיות כיום בטבע עולה כי הטאר הערבי הוא בעל חיים מונוגמי, אך ייתכן כי זה נובע מהנדירות שלו. הקרניים של הזכרים כפופים אמנם כך שהקרבות אינם אכזריים כל כך בדומה לצפיר הקורדילרים, אך במקרה של ניסיון לנגוח תוך כדי כיפוף הראש עלולה להיווצר מכה קטלנית כאשר השפיץ מופנה כלפי מעלה. למרות זאת הקרבות בין הזכרים די נדירים כיון שהם נפגשים לעיתים רחוקות. ההריון נמשך 140–145 ימים, ושיא הלידה הוא בחודשי מרץ ואפריל. כאשר יש משאבי טבע בשפע זה די נפוץ שנקבות ימליטו עד 2 גדיים, אך בדרך כלל נולד גדי יחיד. בימים הראשונים הוא שוהה במקום מוגן בסלעים ולאחר מכן מצטרף עם אימו לכל מקום. הזכרים עשויים לתרום בעקיפין להגנת הנקבה והגדי כאשר הם מונעים מטארים אחרים להיכנס לשטחה של הנקבה - מה שגורם שיהיה לה מקורות מזון זמינים יותר.
הגדי נגמל לאחר שישה חודשים ונשאר עם אימו עד הגיעו לבגרות - בסביבות 2–3 שנים.
תוחלת החיים המקסימלית לטאר הערבי היא 22 שנה בשבי, אך בטבע בשל אובדן בית גידול, טריפה, ומחסור במזון תוחלת החיים נמוכה בהרבה.

איומים ושימור

הטאר הערבי מסווג על ידי IUCN במצב השימור סכנת הכחדה (EN), בשל אובדן בית גידול נרחב ומגמת אוכלוסייה בירידה. הטווח ההיסטורי שלו בעבר היה כ-19,413 קמ"ר לעומת הטווח שלו כיום המוערך בכ-8,863 קמ"ר בלבד. בעבר הבעיה העיקרית הייתה ציד לא חוקי, אולם כיום האיום הגדול ביותר עליו הוא אובדן בית גידול ותחרות על מקורות מחייה עם בעלי חיים מבויתים; באזורים מסוימים חלה עלייה מתמדת במספרים של בעלי החיים המקומיים, והקמת דרכי תחבורה בהרים גורמים לעדרים גישה נוחה יותר לאזורי מרעה שהיו בעבר נחלתו הבלעדית של הטאר. בין אזורים אלה ניתן כבר למנות את הרמות הגבוהות של ג'בל אחדר בהרי חאג'ר המזרחיים וג'בל קאוור בהרי חאג'ר המערביים. במקומות אחרים ישנן ראיות שנוכחות בעלי חיים המקומיים דווקא ירדו. עם זאת, למרות שיש נהירה מהכפרים לאזורים עירוניים יותר, במקרים רבים נשארים קבוצות גדולות של עיזים וכבשים משוטטים אשר הופכים לפראיים ומגיעים לבית גידולו של הטאר בחיפוש אחר מזון. כאמור הטאר תלוי מאוד במקורות זמינים של מים ומזון, ובמקרים של בצורת חמורה כבר נמצאו עשרות טארים במצב גופני ירוד וחלקם אף מתו כתוצאה מזה. יש ראיות לכך שהם רגישים למיני מחלות המגיעות על ידי העיזים המקומיות; מקרה של התפשטות זבוב הבקר למשל, התרחש במספר צוקים דרומיים של ג'בל אל אחדר בתחילת שנות ה-2000. הציד הבלתי חוקי נותר איום משמעותי באזורים מסוימים, ובייחוד באמירויות הערביות שבהם כנראה הטארים רק נוודים כיום. איום זה מחריף על ידי הרשת המתפתחת של כבישים אשר גם גורמת לתפוצה שלו להיות מקוטעת מאוד. איום נוסף חמור יותר הוא גידול פוטנציאלי בכריית מינרלים - במיוחד בהרי אופיאוליט - דבר שגורם לפגיעה בצמחייה ובמי התהום שבהם תלויה שרידותו של הטאר. 
בעומאן מאז 1976 זה כבר לא חוקי לצוד או ללכוד טאר לאחר הנפקתו של צו מלכותי, אך הטופוגרפיה ההררית והבלתי נגישה הופכת את האכיפה לקשה ביותר. לאחר שנתיים של מחקרי שדה ב-1973, הוקם כוח מיוחד של משמר חיות הבר המנוהל על ידי בית המשפט המלכותי בדיוואן, המגן על שטח של 200 קמ"ר באזור ההררי של ג'בל אסווד 45 ק"מ דרומית למאסקט. כמו כן לצד פקחים מונו מספר שבטים לפטרל סביב שמורת הטבע סאריין ששטחה 2,350 קמ"ר השומרת על מספרים גדולים של טארים וצביי הרים, והכפרים שמסביב צריכים לדווח על כל ניסיון של ציד לא חוקי. באיחוד האמירויות הערביות הוכרז באופן רשמי על ואדי וואראיה כאזור מוגן, למרות שלא ברור אם בכלל נשארו שם טארים.
מלבד שמורות אלה ישנם פעילויות שימור אחרות בעומאן, כשבשנת 1979 נעשה הסכם עם שלושה שבטים מקומיים לשמור על עדרי הצאן שלהם במרחק 16 ק"מ מג'בל אסווד וואדי קוויד המהווה אזור בעל חשיבות מיוחדת לטאר הערבי. בשנת 1993 המשרד לאיכות הסביבה וענייני אקלים של עומאן הקים יחידת שמירה קטנה לשמור על אוכלוסיות צביי הרים באזור אל-כאמל, ובשנה שלאחר מכן הורחבה סמכותה של היחידה לדאוג גם לאוכלוסיית הטארים שבג'בל קוואוון. יחידות נוספות הוקמו מאז גם במקומות אחרים בעומאן, כשבאזורים הצפוניים מוטל עליהם גם ניטור של אוכלוסיות הטאר. כיום למעשה יחידות השמירה פועלות כמעט בכל תחומי מחייתו של הטאר. 
הטאר הערבי הוא אחד מהמינים המוחזקים במרכז הרבייה אל-באראקאן שבצפון עומאן, שמשם צפויים להשיב בעלי חיים לטבע ובכך להגדיל אוכלוסיות קיימות. עם זאת בהשוואה לשאר מעלי הגרה שבמרכז, הטארים מתקשים להסתגל לטבע לאחר שגדלו בשבי כך שאין עדיין פרטים ששוחררו לטבע.
אומדן האוכלוסייה העולמי של הטאר הערבי הוא פחות מ-2,500 פרטים.