google/wiki40b huggingface dataset:
יוהאן ואלר

חייו

ואלר נולד ב"אאורסקוג" כבנו של איכר. בשנת 1899 תכנן סוג של מהדק ניירות והגיש בקשה לרישום הפטנט בגרמניה ב-12 בנובמבר של אותה שנה. בקשתו אושרה ב-6 ביוני 1901. הוא גם הגיש בקשה לרישום הפטנט בארצות הברית ב-9 בינואר 1901. האישור על רישום הפטנט באמריקה הוענק לו ב-4 ביוני 1901. 
ללא ידיעתו של ואלר, "חברת ייצור Gem בע"מ" הבריטית ייצרה מהדק ניירות שימושי יותר, אבל המוצר שלהם עדיין לא שווק באותה עת בנורווגיה. העיצוב שלו היה טוב פחות ממתחרהו הבריטי, משום שלא היו בו שתי לולאות מלאות של התיל. ואלר הצליח כנראה לרשום את העיצוב שלו כפטנט בחו"ל, למרות קיומו של מוצר טוב יותר, מכיוון שרשויות הפטנטים באותה תקופה היו ליברליות למדי באישור כל שינוי שולי בהמצאה קודמת כ"פטנט". מספר סוגים של מהדקי ניירות נרשמו כפטנטים בארצות הברית מאז 1867, אבל סוג "Gem" לא היה רשום אז (ומעולם לא היה רשום) כפטנט. כעובד במשרד "פטנטי ברין" בקריסטיאניה, ואלר הכיר את החקיקה והנהלים בנוגע לפטנטים בנורווגיה. הסיבות שלו לרישום הפטנט מחוץ לארצו אינם ידועות, אך ייתכן שהיה לו ביטחון עצמי מוגזם בנוגע להמצאתו והוא רצה להבטיח לעצמו את זכויות המסחר הבינלאומיות. כמו כן, הוא יכול להיות מודע לכך שיצרן נורווגי יתקשה להציג המצאה חדשה בחו"ל, החל בשוק הביתי הקטן. סביר מאוד שתוך זמן קצר הוא התאכזב קשות כאשר ראה את סגנון "Gem", הטוב בתכנונו מהמצאתו שלו, שככל הנראה הוצג בנורווגיה עוד במהלך חייו שלו. לא ידוע אם ניסה ליצור קשר עם יצרנים פוטנציאלים בנורווגיה או בחו"ל, וחוסר יוזמה זה נראה כאישור לכך הוא למד במהרה שמהדק מעולה כבר היה קיים. הפטנט שלו פג בשקט ובינתיים סגנון "Gem" כבש את העולם כולל בארצו, שם יצרן קרסים לדגים נורווגי יצר יחד עם בנו מהדקי ניירות מסוג Gem מאז 1928. ואלר נפטר בקריסטיאניה.

התפתחות המיתוס

הרעיון השגוי שואלר הוא שהמציא את מהדק הניירות התפרסם בנורווגיה לאחר מלחמת העולם השנייה ומצא את דרכו לתוך אנציקלופדיות מסוימות. אירועי המלחמה תרמו רבות למעמדו המיתי של מהדק הניירות. הפטריוטים לבשו אותם על דשיהם כסמל של התנגדות לכובשים הנאצים ולשלטונות הנאציים המקומיים כאשר סימנים אחרים של התנגדות, כמו סיכות עם סמלו של מלך נורווגיה הגולה, הוקון השביעי או סיכות של דגל נורווגיה נאסרו. המהדקים נועדו לציין סולידריות ואחדות ("אנו קשורים יחדיו"). הסמליות שלהם הייתה ברורה עוד יותר מכיוון שהמילה בנורווגית למהדקי ניירות משמעותה גם אוגדים, מחברים ("binders"). מי שלבשו אותם עדיין לא ראו בהם סמלים לאומיים, מכיוון שהמיתוס שלהם על כך שהם המצאה נורווגית לא היה ידוע כלל באותה עת. לבישת המהדקים נאסרה תוך זמן קצר ועונידהם הסתכנו בעונש חמור. 
בשנת 1989 אנדרטה של מהדק ניירות ענקי, בגודל של כמעט שבעה מטרים, הוקמה בקמפוס של המכללה למסחר ליד אוסלו לכבודו של ואלר, תשעים שנה אחרי שההמצאה שלו נרשמה כפטנט. למרות שהאנדרטה הוקמה לכבודו של ואלר המהדק שהיא מציגה הוא מהדק ניירות מסוג Gem, ולא המהדק שנרשם כפטנט על ידי ואלר. החגיגה של המצאת מהדק הניירות, על ידי ממציא נורווגי לכאורה, הגיעה לשיאה בשנת 1999, 100 שנים לאחר שואלר הגיש את בקשתו לרישום הפטנט בגרמניה. בול הנצחה לזכר כך הוצא באותה שנה, הראשון בסדרה על כושר ההמצאה הנורווגי. הרקע של הבול מראה העתק של רישום הפטנט במשרד הפטנטים הגרמני "Patentschrift". עם זאת, המהדק שבקדמת התמונה הוא לא מהדק הניירות שמתואר על מסמך זה, אלא של מהדק ניירות מסוג "Gem" הנפוץ. בשנת 2005, אנציקלופדיית הביוגרפיות הלאומית של נורווגיה (Norsk biografisk leksikon) פרסמה את הביוגרפיה של יוהאן ואלר, כממציאו של מהדק הניירות.
ג'וזף ודרברן

ביוגרפיה

ג'וזף ודרברן היה הבן העשירי מבין 14 של אלכסנדר ודרברן, רופא, ואן אוגילבי, בת למשפחת עורכי דין. ב-1898 החל את לימודיו באוניברסיטת אדינבורו. ב-1903, בהיותו סטודנט העובד כאסיסטנט במעבדה לפיזיקה של האוניברסיטה, פרסם שלושה מאמרים מתמטיים, וקיבל תואר שני בהצטיינות במתמטיקה. 
לאחר מכן למד באוניברסיטת לייפציג ובאוניברסיטה של ברלין, שם פגש את חוקרי האלגברה פרובניוס ושור. מלגת קרנגי אפשרה לו לעשות את השנה האקדמית 1904–1905 באוניברסיטת שיקגו, שבה עבד עם אוסוולד ובלן, ועם המתמטיקאים המובילים בארצות הברית של אותה תקופה, א.ה. מור ולאונרד דיקסון.
ודרברן חזר לסקוטלנד ב-1905, ועבד באוניברסיטה של אדינבורו כאסיסטנט לג'ורג' קריסטל. באותה שנה הוכיח את התוצאה המשמעותית הראשונה בקריירה האקדמית שלו: אין חוגים עם חילוק סופיים שאינם שדות. התוצאה הזו אפשרה לו למיין את הגאומטריות הפרויקטיביות הסופיות, ולהוכיח (עם ובלן) שאלו מהן המקיימות את משפט דזרג, מקיימות גם את משפט פסקל. ב-1907 הוכיח ודרברן את משפטי המבנה שהפכו לאדני היסוד של תורת החוגים: כל אלגברה פשוטה למחצה מממד סופי היא סכום ישר של אלגברות פשוטות, וכל אלגברה פשוטה היא אלגברת מטריצות מעל אלגברת חילוק. בשנים 1906–1908 ערך את ה-"Proceedings of the Edinburgh Mathematical Society". את תואר הדוקטור קיבל ב-1908.
ב-1909 חזר לארצות הברית, כ"עוזר הוראה" במחלקה למתמטיקה באוניברסיטת פרינסטון. נשיא פרינסטון דאז, וודרו וילסון, ביקש לקדם את מעמדה של האוניברסיטה כמוסד מחקרי, ויצר 50 משרות של חוקרים צעירים שיהיו אחראים כל אחד למספר קטן של תלמידי תואר ראשון. לצד ודרברן, מונו גם ובלן, ג'ורג' בירקהוף, ואחרים. ידידיו תארו תקופה זו כמאושרת, רצופת פעילות ספורט וטיולים ביערות שבסביבת פרינסטון. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, ודרברן התגייס כטוראי לצבא הבריטי. הוא היה הראשון בפרינסטון להתנדב לשירות, ושירת הזמן הארוך ביותר מבין חברי הסגל. בזמן שירותו כקפטן בגדוד סקר השדה הרביעי בצרפת, פיתח מכשור לאיכון באמצעות קול של ארטילריית האויב.
בתום המלחמה חזר לפרינסטון. ב-1920 קודם לדרגת מרצה בכיר (Assistant Professor), וב-1921 זכה במדליית MacDougall-Brisbane מן החברה המלכותית של אדינבורו, וזכה לקביעות בפרינסטון, בדרגת פרופסור חבר. ערך את "Annals of Mathematics" מאותה שנה, ועד 1928. נבחר לחברה המלכותית של לונדון ב-1933. בכל שנותיו בפרינסטון הנחה רק שלושה תלמידים לדוקטורט - ביניהם נתן ג'ייקובסון, ב-1934. בשנותיו המאוחרות עבד לבדו, וכנראה שסבל מדיכאון. ב-1945 יצא לפרישה מוקדמת, והתבודד במידה כזו שמותו מהתקף לב הורגש רק לאחר כמה ימים. על-פי צוואתו, רשימותיו שלא פורסמו - הושמדו.
ודרברן לא נישא מעולם. רוברט הוק, שהיה תלמידו בפרינסטון,  סיפר שהסיבה לכך היא המסורת הסקוטית, שלפיה גבר אמור לצבור כפולה מסוימת של הכנסתו השנתית; הכנסתו של ודרברן עלתה מהר מדי, והוא לא יכול היה לעמוד בתנאי הזה.
ליעד מודריק

ביוגרפיה

ליעד מודריק למדה בתיכון כצנלסון וכיהנה כיו"ר מועצת הנוער העירונית של כפר סבא וכיו"ר מועצת התלמידים והנוער הארצית. 
שירתה בגלי צה"ל, שם שימשה ככתבת לענייני משפטים. בין הסיפורים שסיקרה היה משפטו של השר אריה דרעי, שהורשע בקבלת שוחד. שימשה גם עורכת החדשות ותוכניות האקטואליה בתחנה, ובנוסף הגישה בטלוויזיה החינוכית את תוכנית הרפואה "ביקור בית". מודריק ערכה גם את תוכניתו של גורי אלפי "לצחוק או למות", ששודרה ב"רשת" ב-2008.
ביולי-ספטמבר 2008 הגישה מודריק בגלי צה"ל, לצד גורי אלפי, את "תוכנית מילוט", תוכנית צהריים קלילה ומבדרת ששודרה בימי הקיץ. לאחר מכן, הגישה מודריק בגלי צה"ל מספר תוכניות במקביל: בימי חמישי ושישי את תוכנית הבוקר "יוצאים לאור"; בשבתות, יחד עם אסף ליברמן, את "תוכניות לשבת" ומדי יום שישי הגישה, לצד פרופ' מיכאל הרסגור, את התוכנית "שעה היסטורית". בנוסף, הגישה את תוכנית ביקורת התקשורת "ביקורTV" בערוץ הראשון.
מודריק, בוגרת התוכנית הבין-תחומית לתלמידים מצטיינים ע"ש עדי לאוטמן, היא בעלת תואר מוסמך מאוניברסיטת תל אביב, על עבודה שכותרתה "מוח ומודעות: חיפוש אחר הייצוג העצבי של התפיסה המודעת". קיבלה תואר דוקטור למדעי המוח מהאוניברסיטה העברית ואוניברסיטת תל אביב, על עבודה שכותרתה "עיבוד חריגות קונטקסטואליות ראייתיות", בהנחיית פרופ' ליאון דעואל ופרופ' דומיניק לאמי, ותואר דוקטור לפילוסופיה מאוניברסיטת תל אביב על עבודה שכותרתה "בעיית הגוף והנפש בחקר המוח: חקירה תיאורית דקונסטרוקטיבית", בהנחיית פרופ' מרסלו דסקל. בינואר 2012 עזבה את תפקידיה בגלי צה"ל לשם לימודי פוסט-דוקטורט במכון הטכנולוגי של קליפורניה, שם התמחתה בחקר המודעות. בהיותה בקליפורניה שימשה כתבת של חדשות ערוץ 2 מעת לעת. ביולי 2014 חזרה לשדר בגלי צה"ל, והיא נמנית עם מגישי התוכנית "אוניברסיטה משודרת".
החל מ-2015 היא חברת סגל בבית-הספר למדעי הפסיכולוגיה, אוניברסיטת תל אביב. באותה שנה החלה לככב בסדרה "רחוב סומסום" שמשודרת בערוץ הופ, כמדענית שעוזרת לתושבי הרחוב כשהם רוצים לדעת דבר מה. 
מודריק נשואה ואם לשלושה.
קן ואטאנבה

ביוגרפיה

ואטאנבה נולד בעיירה קודייה שבמחוז ניאיגטה ביפן, לאם מורה בבית ספר ולאב שעסק בקליגרפיה.
לאחר שסיים את לימודיו עבר ואטאנבה לטוקיו, שם החל לעבוד בתיאטרון מקומי. הופעת הקולנוע הראשונה שלו הייתה בשנת 1984 בדרמת המלחמה היפנית "הילדים של מקרת'ור". לאחר מכן השתתף ואטאנבה במספר סדרות טלוויזיה מקומיות, בעקבותיהן זכה לפופולריות ברחבי יפן.
בשנת 1989 בזמן צילומיו לסרט המקומי "גן עדן וארץ", חלה ואטאנבה בלוקמיה מיאלואידית חריפה. לאחר מספר טיפולי כימותרפיה שב ואטאנבה לסט הצילומים, אך שנתיים לאחר מכן חלה החמרה במצבו. לאחר שיפור במצבו הבריאותי חזר ואטאנבה לקולנוע היפני וזכה ב"פרס האקדמיה היפנית" על משחקו בסרט "קיזונה". ב-2002 זכה ואטאנבה ב"פרס האקדמיה היפנית" השני שלו, הפעם על תפקידו בסרט "ג'נזי: שנת אלף האהבה".
בשנת 2003 שיחק ואטאנבה בסרט אמריקאי ראשון, "הסמוראי האחרון", לצידו של טום קרוז. בסרט גילם את דמותו של הסמוראי לורד קאטסומאטו, המנהיג האחרון בשושלת עתיקה של סמוראים. על תפקידו קיבל ואטאנבה מועמדות לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר, ובכך הפך לשחקן היפני השביעי בהיסטוריה שמקבל מועמדות לפרס אוסקר. בנוסף קיבל ואטאנבה גם מועמדות לפרס גלובוס הזהב. באותה שנה קיבל ואטאנבה את "פרס האקדמיה היפנית" השלישי שלו, על תפקידו בסרט "שחר של יום חדש".
בשנת 2005 השתתף ואטאנבה במותחן הפעולה שובר הקופות של כריסטופר נולן "באטמן מתחיל", בו גילם את דמותו של ראס-אל-גול, אויבו של באטמן. לאחר מכן שיחק ואטאנבה לצידן של ג'אנג דזה יי וגונג לי, בדרמה הרומנטית זוכת 3 פרסי האוסקר "זכרונותיה של גיישה".
ב-2006 שיחק ואטאנבה בתפקיד ראשי בדרמת המלחמה ההיסטורית של קלינט איסטווד, "מכתבים מאיוו ג'ימה". בסרט גילם את טדאמיצ'י קוריבאישי, הגנרל בצבא האימפריה היפנית שניהל את מגננת הכוחות היפניים במהלך קרב איוו ג'ימה. ב-2007 זכה וואטאנבה ב"פרס האקדמיה היפנית" הרביעי שלו, על משחקו בסרט "זיכרונות של מחר". כן זכה בפרס זה בשנת 2010, על משחקו בסרט "Shizumanu Taiyō". בשנה זו שיחק ואטאנבה גם בסרט האמריקאי שובר הקופות התחלה, בתפקיד סאיטו.
באוקטובר 2016 שיחק בסרטו של גאס ואן סנט, "ים של עצים" (The Sea of Trees) לצד נעמי ווטס ומתיו מקונוהיי.
לוואטאנבה בן בשם דאיי ואטאנבה, גם הוא שחקן, ובת בשם אן ואטאנבה, דוגמנית, מאשתו הראשונה יומיקו ואטאנבה. ב-2005 התחתן ואטאנבה בשנית, עם השחקנית והמפיקה קאהו מינמי.
מסאימיר

סקירה כללית

העיר מסאימיר היא ביתו של "מועדון הספורט מסאימיר", אשר קבוצת הכדורגל שלו משחקת בליגת העל הקטרית.
בעיר נבנה פרויקט המכונה, "מסאימיר מאסכאן" והושק על ידי קבוצת בארוואה בפברואר 2009. מטרת הפרויקט היא לבנות כ-1000 יחידות דיור למגורים, סופרמרקט, משתלה, מסגד והכל בתוך מתחם מגודר.

חינוך

בעיר מסאימיר קיימים שני בתי ספר ושניהם חטיבות צעירות, בהן לומדים מגן טרום חובה עד כיתה ב'. שני בתי הספר מותאמים לשני המינים.
ל'איל-סור-לה-סורג

היסטוריה

בתקופת הכיבוש הרומי ישב במקום חיל מצב רומי.
בימי הביניים התפתח היישוב, ובמהלך המאה ה-13 עבר לרשות האפיפיור, הורחב ובוצר, והפך למרכז אזורי.
בתקופת המהפכה הצרפתית הייתה העיר מרכז מלוכני מרכזי, והפכה למוקד לחיכוכים בין תומכי המהפכה השונים למלוכנים. ב-1793 נערך קרב בעיר, במהלכו נהרגו כ-25 אנשים ונשרפו בית הכנסת העתיק ומבנים נוספים. למרות שרוב האבדות היו לצד המהפכני, נאלצו המלוכנים לברוח לאביניון. שנתיים לאחר מכן הושמה העיר במצור במשך מספר שבועות, עד להכרזה על שביתת נשק כללית.
במאה העשרים התבסס השוק של העיר, שהביא פריחה כלכלית ולגידול יציב באוכלוסייה.

גאוגרפיה

העיר נמצאת כ-20 קילומטרים ממזרח לאביניון, בעמק הלוברון. דרך העיר עובר ממזרח למערב נהר הסורג שעל שמו היא קרויה. החלק העתיק של העיר, מימי הביניים, בנוי על אי מעוגל סביבו זורם הנהר בשתי תעלות, שהעניקו לה את הכינוי "ונציה של פרובאנס". המבנה הבולט בעיר הוא קתדרלת נוטר-דאם-דז-אנז' הבנויה בסגנון הבארוק. הקתדרלה נבנתה במאה ה-13 ושופצה והורחבה במהלך המאה ה-17.

דמוגרפיה

נכון לשנת 2013 מתגוררים בעיר כ-18,955 תושבים. בצירוף הכפרים והשטחים הבנויים הצמודים לעיירה אך לא נכללים בשטחה, מגיע מספר התושבים לכ-25,000. בניגוד לעיירות רבות בצרפת, אוכלוסיית העיר ממשיכה לגדול באופן יציב מסוף מלחמת העולם השנייה, אז מנתה כ-7,000 תושבים, ועד לימינו.

כלכלה ותיירות

העיר היא מוקד תיירותי ידוע, בשל התעלות החוצות אותה ובעיקר בשל השוק המפורסם שלה. מדי יום ראשון נערך בחלק העתיק של העיר שוק פשפשים ועתיקות ענק ולצידו שוק איכרים בו נמכרת תוצרת מקומית אופיינית. השוק והחנויות בעיר נחשבים למקום השלישי בחשיבותו בעולם לסחר בעתיקות. מלבד השוק פתוחים בעיר עשרות גלריות, מסעדות ובתי קפה.

הקהילה היהודית

בימי הביניים התבססה בעיר קהילה יהודית חשובה, כחלק מפריחת יהדות פרובאנס. לאחר גירוש ספרד הגיעו יהודים מספרד לעיר, הקהילה התרחבה אך איבדה חלק ממנהגיה המקוריים. בעת גירוש יהודי פרובאנס בשנת 1501 הייתה העיר אחת מארבע הערים היחידות בפרובאנס בהן נותרו יהודים, מכיוון שהיו תחת שלטון האפיפיור וצווי המלך לא חלו עליהן.
בשנת 1624 הועברו יהודי העיר לשטח הקרייר - גלגול מקומי של הגטו הוונציאני, שנבנה בצורה מנותקת משאר העיר, סביב בית הכנסת ומבני הקהילה. בעבודות שיפוץ עירוניות נרחבות שנערכו במאה ה-19 נהרסו חלק מחומות הגטו והוא התחבר בחזרה לעיר. עד היום נקראת הכיכר הגדולה בגטו-לשעבר בשם "כיכר היהדות".
במאה ה-18, עם החלת שוויון הזכויות ליהודים, הפכו יהודי העיר לשותפים פעילים במסחר ובחיים העירוניים, ותרמו לפיתוח העיר. הקהילה שעד אז דעכה התבססה מחדש, ויהודי בן הקהילה כיהן במשך תקופה קצרה כראש העיר.
בית הכנסת של העיר נבנה ונחרב מספר פעמים, האחרונה שבהן במאה ה-18. מלבד כמקום תפילה שימש מבנה בית הכנסת כבית ספר, כמאפיה וכמקום כינוס לקהילה. בית הקברות היהודי בעיר רשום כאתר היסטורי.
אולפרט דאפר

קורות חייו ופועלו

אולפֿרט דאפר נולד בתחילת 1636 בשכונת יורדאן שבאמסטרדם. בשנים 1657 ו-1658 למד רפואה באוטרכט, אך ככל הנראה לא עסק בה, ומכל מקום שמו לא נמצא ברשומות גילדת הרוקחים והרופאים של אמסטרדם. כעולה משפע חיבוריו, דאפר הקדיש את רוב ימיו לאיסוף מידע על יבשות ועל ארצות, שחלקן היו בתקופתו בלתי נגישות, ולכתיבת ספרים על אודותן. ספריו הופיעו במהדורות לא מעטות ותורגמו לשפות אחרות. דאפר מעולם לא יצא את ארצו. הוא השתמש בדוחות של חוקרים ומיסיונרים ושל אנשי חברת הודו המזרחית ההולנדית וחברת הודו המערבית ההולנדית, וכמו כן נעזר בכתבי נוסעים אחרים. הציורים והמפות המלווים את כתביו לא נעשו על ידיו, אלא לוקטו ממקורות שונים ועובדו לתחריטים בסדנת המו"ל ההולנדי שלו – יאקוב ואן מירס (Jacob van Meurs).
ב-1663 ראו אור חמשת הכרכים של ספרו הראשון שעליו שקד כשלוש שנים – "תיאור היסטורי של אמסטרדם". שנתיים לאחר מכן, ב-1665, הפיק את התרגום הראשון להולנדית של כתבי הרודוטוס ובתוך שנים ספורות פרסם סדרת ספרים על יבשות וארצות. הבולט בהם הוא "תיאור אפריקה" , שראה אור ב-1668 וקנה לו מקום לדורות כספר-יסוד בלימודי אפריקה. הספר נועד, ככתוב בכותרו, להציג "שמות מקומות, גבולות, נהרות ואגמים, גידולים, בעלי חיים, לבוש, שפות, ממלכות, דתות ומנהגים, כולל מפות של הארצות ושל הערים מצוירים ממראה עיניים", ותוכנו "שאוב מכְּתבים עכשוויים ומספרי נוסעים שהיו בארצות הללו".
בספריו הנחשבים של דאפר נמנו "סוריה וארץ ישראל" (1667), "משלחות חברת הודו המזרחית ההולנדית לסין" (1670), "אסיה – אימפריית המוגולים הגדולה, כולל חלקים של הודו, ממלכת פרס, גאורגיה ועוד" (1672), "אסיה, כולל אזורי מסופוטמיה, בבל, אשור, אנטוליה, או אסיה הקטנה, וערב" (1680), "איי הים התיכון" – קפריסין, רודוס, כרתים ואיים במזרח הים האגאי (1688) ומוראה (1688). פרקים נבחרים מכְּתביו של דאפר (Dapperus Exoticus Curiosus) פורסמו בשני כרכים בשנים 1717–1718 בגרמניה. חיבור הספר "אמריקה" (1671) יוחס לדאפר במהדורתו הגרמנית (1673), אף שבמהדורה ההולנדית המקורית צוין ארנולדוס מונטנוס  כמחברו.
דאפר לא התיימר להיות מגלה ארצות וטרח לציין את המקורות שמהם שאב את ידיעותיו. כתיבתו מאופיינת בשילוב של תחומים שונים – גאוגרפיה, כלכלה, פוליטיקה ואנתרופולוגיה. הוא מוערך בשל הימנעותו מגישה אתנוצנטרית ומשיפוט ערכי של החברות שתיאר. רוב כותרי ספריו של דאפר פותחים בהיגד "תיאור מדוקדק", שיש בו לפחות ביטוי לשאיפתו של דאפר בעבודתו.
אולפרט דאפר מת ערירי ונקבר באמסטרדם ב-29 בדצמבר 1689.

הנצחתו

רחוב באמסטרדם (Dapperstraat) נקרא על שמו של אולפֿרט דאפר. 

הסופר האמריקני פיטר ביגל הקדיש לזכר דאפר את ספרו "החדקרן האחרון" (1968) שנכתב בהשראת הדברים שקרא בכתבי דאפר על חד-קרן בגבול קנדה. ב-2012 כתב ביגל את "יומו של אולפֿרט דאפר" (Olfert’s Dapper Day) על מסע דמיוני של הולנדי בשם זה אל מושבה פוריטנית בִּדיונית בצפון אמריקה. 

בצרפת פועלת קרן המוקדשת לאמנות אפריקאית ונקראת על שמו – Fondation Dapper. הקרן נוסדה ב-1983 בהולנד וב-1986 הקימה את מוזיאון דאפר (Musée Dapper) בפריז ברובע ה-16. מבנה המוזיאון נסגר ב-2017, אך הקרן ממשיכה להפעילו באמצעות אתר האינטרנט שלה.

לרגל "תערוכת בולים לאומית חיפה 80"  הוציא השרות הבולאי גליונית זיכרון המציגה את האיור של הר הכרמל ומפרץ חיפה  מתוך ספרו של דאפר מ-1677 על סוריה וארץ ישראל. שני הבולים בגליונית מראים מקטעים של הציור – מערת אליהו בצלע הכרמל והעיירה חיפה.

לקריאה נוספת

•מיכאל איש-שלום, מסעי נוצרים לארץ-ישראל, עם עובד ודביר, תשכ"ו; על ד"ר אוֹלף דאפר – בעמ' 30, קטעים מתוך כְּתביו על היישוב היהודי בארץ – בעמ' 367–373
מדריך טיולים (ספר)

מדריך טיולים הוא ספר שנועד לספק לתייר מידע על המקום שבו הוא מטייל.

מאפייניהם של מדריכי טיולים

מדריכי טיולים עוסקים בשני נושאים שחשובים לתייר: מה לראות ואיך לשרוד. ההבדל בין המדריכים נקבע לפי המשקל שהם מעניקים לשני נושאים אלה. מדריכי "מישלן" הירוקים עוסקים אך ורק בשאלה מה לראות. מדריכי "בדקר" עוסקים בעיקר בשאלה מה לראות, והדיון בבעיות ההישרדות מרוכז בפרק המסיים של הספר. מדריכי "לונלי פלאנט" ומרבית המדריכים בעברית מייחסים משקל גדול יותר לשאלה איך לשרוד, ומידע בנושא זה משולב במידע אודות מה לראות. המידע אודות האתרים מלווה בדרך כלל בציון בסקאלה בת שלוש רמות, כגון: חובה לראות, רצוי לראות, אפשר לראות.
הבדל נוסף בין המדריכים הוא בכמות התמונות שבהם. המגמה בשנים האחרונות היא להרבות בתמונות, אם כי עדיין נמכרים מדריכים, כדוגמת "פספורט", שהם חסרי תמונות כלל. שילוב מאוזן בין טקסט לתמונה מופיע במדריכי "שיחור" ו"בדקר", שבהם הטקסט הוא העיקר, והתמונות מלוות אותו. המדריכים בסדרת Eyewitness מתאפיינים בדגש גדול על התמונות. בכל עמוד יש תמונה אחת גדולה או תמונות אחדות, והטקסט מסביר את התמונות.
רבים ממדריכי הטיולים מעוצבים בצורה מוארכת יחסית לספר רגיל, כך שהתייר יוכל לשאת את המדריך בכיס מעילו.
מדריכי הטיולים הם ברמות שונות של פירוט. יש מדריכים העוסקים במדינה שלמה, יש התמקדים באזור מסוים, ויש המתמקדים בעיר גדולה אחת. בחירת המדריך המתאים נעשית לפי יעדי הטיול. בטיול ללונדון, למשל, עדיף מדריך "לונדון" על-פני מדריך "בריטניה", משום שהוא שוקל פחות ומכיל יותר מידע רלוונטי.
מדריכי טיולים מתעדכנים בתכיפות גבוהה, כדי לשקף את השינויים במקומות המתוארים בהם. למדריכים העוסקים באתרי תיירות פופולריים יוצאת מהדורה חדשה אף מדי שנה. עקב הירידה בפופולריות של התיירות לישראל בעקבות האינתיפאדה השנייה ירדה מאוד תדירות העדכון של מדריכי הטיולים העוסקים בה. בסוף 2004 פורסם שמהדורתו האחרונה של מדריך הנפוץ לונלי פלאנט לישראל פורסמה בשנת 1999, מדריכי Frommer's עודכנו לאחרונה ב-2000, ומדריך Fodor's עודכן לאחרונה ב-2001. לשם השוואה: מדריכי איטליה של סדרות אלה שנמכרו באותה עת יצאו לאור בשנת 2004.
מדריכי טיולים נמכרים בחנויות הספרים, הממשיות והווירטואליות. כמו כן הם נמכרים בחנויות המוכרות ציוד למטיילים. חנות שכל שלוש קומותיה מוקדשות למפות ולמדריכי טיולים היא Stanfords שבלונדון.
שימוש יוצא דופן במדריך טיולים נעשה בעת מלחמת העולם השנייה, כאשר חיל האוויר הגרמני ערך הפצצת נקמה על ערים שלוות וציוריות בבריטניה. התעמולה הנאצית הצהירה שבחירת הערים נעשתה לפי מדריך בדקר לבריטניה ולפיכך כונו הפצצות אלה "בליץ בדקר".
מדריך הטיולים המודרני הראשון היה ה-Murray's Handbooks for Travellers של הוצאת ג'ון מאריי שראה אור ב-1836 ופתח סדרת מדריכי טיולים לתיירים. במסגרת זו ראה אור ב-1847 המדריך לארץ ישראל וסוריה, המדריך המודרני הראשון לארץ ישראל.
פנינה עמיר-זמיר

ביוגרפיה

פנינה עמיר נולדה ברומניה בשנת 1929. אביה מיכאל עמיר (ויסמן), היה פעיל ציוני וחבר הפרלמנט של רומניה. בשנת 1940 עלתה לארץ ישראל עם משפחתה. אחיה, כרמי ויסמן (עמיר) נפל במלחמת העצמאות בקרב בקרבת חוליקאת. עמיר למדה ציור בפריז, צרפת. לאחר שובה לישראל עבדה כשוליה במפעל הקרמיקה "לפיד" בתל אביב. בשנת 1955 הצטרפה לסדנה האמנותית של מפעל "חרסה", שם הועסקה בעיטור ועיצוב כלים. בשנת 1958 נשלחה להשתלמות אצל הקדר ג'ינבטיסטה ולנטיני, וכן להשתלמות בטכנולוגיה קרמית בפאנצה, איטליה. בין השנים 1962-1959 לימדה טכנולוגיה של הקרמיקה ב"בצלאל". בשנת 1960, לאחר פרישת נחמיה עזז מתפקיד ראש המחלקה האמנותית ב"חרסה", החליפה אותו עמיר עד לסגירת המחלקה בשנת 1965. במשך שנים רבות שימשה כמזכירה בהתנדבות של ארגון הקרמיקאים בישראל. פעלה בתל אביב-יפו.
המשפחה שלי

רקע

ב-1999 שקל פרד ברון להפיק קומדיית מצבים בריטית בדומה להפקות בארצות הברית, שבכתיבה ישתתפו קבוצה של כותבים במקום אחד או שניים. הסיטקום "המשפחה שלי" תוכנן לפנות לקהל הרחב, עם דמויות שהצופים יוכלו להתקשר אליהם כמו בסיטקום קודם של ה-BBC‏ "2.4 ילדים בממוצע" שהיה אף הוא בנוי סביב משפחה דומה.
הסדרה מגוללת את קורותיהם של בני משפחת הרפר, משפחה בדיונית מהמעמד הבינוני שמתגוררת ברחוב לנקסטר 78 בצ'יזוויק שבלונדון. בן הוא רופא שיניים ואשתו סוזן היא מדריכת תיירים (מאוחר יותר היא עובדת בגלריה לאמנות). להם שלושה ילדים: ניק, ג'ייני ומייקל שמסבכים להם את החיים. סוזן היא חולת שליטה, אבל בן משתדל ככל האפשר לא להיות מעורב בגידול הילדים. בהמשך הסדרה ג'ייני הולכת ללמוד באוניברסיטה, אבל נושרת אחרי זמן מה וחוזרת לבית ההורים. ניק לעומת זאת עוזב את הבית ומוצא מקום משלו.
על אף ההתמקדות בחייהם של בן וסוזן, הסדרה כוללת תתי-עלילות שונות כמו תוכניותיו הפזיזות של ניק וחיי האהבה של רוג'ר ואבי. הסיטקום הוא בסגנון של "משפחה לא מתפקדת" אבל בפרקים רבים בני המשפחה מחלצים זה את זה מצרות. אחד האפיונים החוזרים בעונה הראשונה היו העבודות המוזרות של ניק. אחרי עזיבתו של ניק בלטו בתוכנית עלילות משנה על חיי האהבה של אבי ורוג'ר, התחבולות של מייקל, רשימת בני הזוג של ג'ייני, וחלומו של אלפי להיות כוכב.
במהלך הסדרה השתנו חייהם של חלק מהדמויות. ג'ייני הפכה ממתבגרת מרדנית לאמא, ניק הפך מאידיוט לאידיוט אחראי, אבי התחתנה עם רוג'ר, ומייקל סיים ללמוד בבית הספר. בינתיים בן נשאר אותו רופא שיניים המרוכז בעצמו, וסוזן נשארה חולת שליטה כמקודם. גם אלפי נשאר אותו דייר קשה תפיסה. במשך השנים עוזבות את הסדרה הדמויות של ניק, בריג'יט, אמי ואלפי.

שחקנים ודמויות

לאורך כל הסדרה מוצגות שמונה דמויות ראשיות ומספר רב של דמויות משנה שמופיעות מדי פעם. השחקנים היו מוכרים לקהל צופי הטלוויזיה לפני "המשפחה שלי", אולם לא כולם נחשבו לכוכבים.
במרכז הסדרה עומדים ההורים, בן וסוזן הרפר. להם שלושה ילדים: ניק, ג'ייני ומייקל. ניק הופיע בקביעות בסדרה עד לפרק ספיישל חג המולד ב-2003. הוא חזר לגלם את הדמות בפרק אחד בעונה החמישית ב-2004, וגם בתוכנית 'קומיק ריליף' משנת 2005. השחקן שגילם את ניק, קריס מרשל רצה להימנע מלהיות מזוהה עם הדמות. ג'ייני הופיעה בקביעות בסדרה עד ספיישל חג המולד 2002. היא לא הופיעה בעונה הרביעית ב-2003, בה הייתה אמורה להיות באוניברסיטה. בעונה החמישית חזרה ג'ייני להופיע כדמות ראשית בסדרה.
בעונה השלישית של הסדרה הצטרפה למשפחה אבי הרפר, בתו של ריצ'רד, דודנו של בן. בעונה השלישית מופיע לראשונה גם רוג'ר ביילי, שהופך לדמות ראשית בעונה הרביעית. גם רוג'ר הוא רופא שיניים והוא הבן של מי שהיה מנטור של בן הרפר. בפרק ספיישל חג המולד 2005 הצטרף לבית משפחת הרפר חבר של ניק בשם אלפי באטס.
הסדרה כוללת דמויות אחדות שחוזרות ומופיעות בפרקים שונים. בעונה הראשונה מופיעה דייזי דונובן בתפקיד בריג'יט העוזרת של בן במרפאת השיניים. בעונה השנייה משתתף בריאן "הטיפש" החבר של ג'ייני. בעונה הרביעית מופיעה פיונה החברה של מייקל. עוד בעונה הרביעית מוצגים יוברט, שהוא חבר של מייקל, וגרייס ריגס, שהיא אמא של סוזן. השניים המשיכו להופיע בסדרה עד העונה השביעית. דניס, הכומר המקומי, הופיע בספיישל חג המולד ובעונה השביעית. השכן של משפחת הארפר, אלכסנדר קייסי, מופיע בשלושה פרקים: "Driving Miss Crazy" (מ-2001), "Neighbour Wars" (מ-2008) ו-"Mary Christmas" (מ-2010).
עשרה שקלים חדשים (מטבע)

עשרה שקלים חדשים הוא המטבע בעל הערך הגבוה ביותר בסדרת השקל החדש. המטבע הונפק לראשונה בישראל בשנת ה'תשנ"ה (1995), וזאת לאחר ששטר כסף בשווי זה הונפק משנת ה'תשמ"ה (1985) עם המעבר משקל ישן לשקל החדש.

שטר

השטר מסדרה א' של השקל החדש, הזהה בעיצובו לשטר בערך של 10,000 שקלים שעיצב אשר קלדרון, נשא את דיוקנה של ראש ממשלת ישראל הרביעית, גולדה מאיר. בחזית השטר, לצד דיוקנה של מאיר, הופיע עץ מסוגנן שענפיו שלובים, כאשר ברקע מנורת שבעת הקנים והמילים "שלח את עמי" באותיות זעירות. בגב השטר תמונתה של גולדה מאיר בתוך קהל מול בית הכנסת כורל במוסקבה, לאחר שהגיעה לשם בתור שגרירת ישראל, עם המלים "שלח את עמי", הפעם הן באותיות גדולות והן באותיות זעירות. הצבע השליט בשטר הוא כתום, ומידותיו הן 13.8 ס"מ אורך על 7.6 ס"מ רוחב. מעוין בצד הפנים מימין למעלה הופיע כסימן ללקויי ראייה.