חטיבה 14

מלחמת ששת הימים

חטיבה 14 הייתה חטיבת החוד באוגדה שפעלה בציר המרכזי בפיקודו של אריק שרון. החטיבה פעלה תחת פיקודו של מרדכי ציפורי. באותה עת הייתה זו חטיבה שחלקה סדיר וחלקה מילואים. הכוחות הסדירים: גדוד 52 - טנקי שרמן M50 ו-M51 ופלוגת טנקים מסוג AMX-13, בפיקודו של ששון יצחקי, וגדוד 63 - טנקי צנטוריונים שהופעל על ידי ביסל"ש בפיקודו של  נתן (נתק'ה) ניר. כוחות המילואים היו: גש"פ 226, שני גדודי חרמ"ש - גדוד 58 וגדוד 83, שתי פלוגות חרמ"ש שפעלו בצמוד לגדודי הטנקים, פלוגת סיור ופלוגת הנדסה. פלוגת ה-AMX-13 צורפה לסיירת שקד.
קרב ההבקעה העיקרי בגזרה המרכזית היה על מתחמי אום-כתף. בשלב ראשון נכבש תוך שעתיים על ידי כוחות החטיבה מוצב החוץ - טראת אום בסיס. פריצה זו נועדה לסלול את הדרך לכיבוש מתחמי אבו עגילה.
כסיוע לקרב המשולב הוסקו בליל ה-6 ביוני כוחות צנחנים מחטיבה 80 בעורף מתחם אום-כתף במטרה לפגוע בסוללות התותחים ולזרוע בלבול בכוח המצרי. את קרב הפריצה המשוריין עצמו ניהל ששון יצחקי, מפקד גדוד 52. פריצת הטנקים את הקו הראשון לפנות בוקר, התאפשרה לאחר שכוחות נח"ל וחי"ר של חטיבה 99 בפיקוד יקותיאל אדם החלו בכיבוש היעד המצרי המבוצר שכלל תעלות בטון ארוכות ומצדיות רבות. כשכוחות החי"ר הצה"לי הגיעו לציר המרכזי בתוך היעד המבוצר החלה פריצת השריון. עם אור בוקר ה-6 ביוני הסתיים כיבוש היעד כולו על ידי החי"ר הצה"לי. כוחות חטיבה 14 נעו מערבה בתוך היעד תוך ניהול אש מול השריון המצרי שהתרכז במתחם אום-כתף ובמתחם אום שיחאן. במקביל, נכבשה אבו עגילה על ידי גדוד 63 בפיקוד נתן ניר, שנע בציר אוגף מצפון דרך הדיונות.
בלילה שבין ה-6 ל-7 ביוני, נכנסה האוגדה למתחם בו היה אמור להימצא כוח שריון מיוחד מצרי, שרוכז במגמה לנתק את הנגב הדרומי ולכבוש את אילת. תחת זאת נתקלה החטיבה בג'בל חרים ב"מתחם רפאים" מוקף שדות מוקשים. החדירה לשדה המוקשים בלילה, גבתה קורבנות מפלוגת הסיור. האוגדה המשיכה בתנועה מהירה לכיוון דרום מערב לעבר מצודת נח'ל כאשר חטיבה 14 מובילה. עם התקרבותה לנח'ל, נערכה החטיבה במארב עם שתי זרועות תוך המתנה לכוחות הדיוויזיה השישית המצרית בפיקודו של גנרל שאזלי שנסוגו מאזור תמד מערבה תוך ניסיון להתחמק מניתוק וכיתור. שני גדודי החטיבה בסיוע אווירי ניטרלו תוך הפתעה את יחידות השריון של הדיוויזיה השישית.
אבידות הדיוויזיה השישית המצרית: כ-60 טנקים, כ-100 תותחים, כ-300 נגמשים ומשאיות, כ-1000 חללים.
עם סיום הקרב יצאה החטיבה במסע מהיר למיתלה תוך השמדת כוחות שונים. כיבוש נח'ל ושליטה על הציר נח'ל - מעבר המיתלה היוו את אקורד הסיום במלחמת ששת הימים של החטיבה עם מספר אבדות קטן יחסית.

הסבת החטיבה לחטיבה סדירה

לאחר המלחמה אורגנה החטיבה מחדש, בתחילה צורף לחטיבה גדוד 9, והוקם גדוד חרמ"ש 195, ואילו מגדודי המילואים 58 ו-83 הוקמה חטיבת מרכבות הברזל. בנובמבר 1967 הוסב גדוד 52 לטנקי מגח והוקם גדוד 184, ואילו גדוד 195 הועבר לחטיבה 401.

מלחמת ההתשה

בתקופה שבין מלחמת ששת הימים ובין מלחמת יום הכיפורים החזיקה החטיבה, יחד עם חטיבה 401, את קו התעלה, שהשתרע לאורך 160 קילומטרים.
החטיבה כללה שני גדודי טנקים - גדוד 52 וגדוד 184, וכן גדוד 9 חרמ"ש שהוסב במלחמת ההתשה לגדוד טנקים אף הוא, כמו גדוד 195 בחטיבה 401.

מלחמת יום הכיפורים

בפרוץ מלחמת יום הכיפורים הייתה החטיבה, בפיקודו של אמנון רשף, מוצבת בגזרת תעלת סואץ. הייתה זו חטיבת השריון היחידה שהייתה בקרבת התעלה בפרוץ הקרבות.
החטיבה נפרסה לאורך כ-200 ק"מ וכללה 5 פלוגות טנקים – 56 טנקים, פלוגת סיור ופלוגת חרמ"ש. עם פרוץ המלחמה, משיקולי פריסה ומיקום, הועבר גדוד 52 לחטיבה 401. בהתאם, העבירה חטיבה 401 את גדוד 79, בפיקוד סא"ל מוני ניצני, לחטיבה 14. גדוד 9 היה כפוף מבחינה מבצעית לחטיבה המרחבית 275 שישבה בבלוזה בפיקודו של אל"ם פנחס נוי (אלוש) ולחם במסגרת זו. עם צליחת המצרים את התעלה החטיבה נלחמה ב-4 דיוויזיות מצריות (למעלה מ-30,000 חיילים מצריים), שכללו מאות טנקי אויב נשק אנטי-טנקי רב, ולוו בהפגזה של 1,100 קני ארטילריה וגיחות מטוסים.
ביממה הראשונה נפלו בחטיבה 90 לוחמים, 15 מהם - בתקרית בה נשלחו בטעות לתוך מארב קומנדו מצרי, שהיה ידוע לפיקוד. כל אנשי הקבוצה, למעט שניים, נהרגו. הפצועים נרצחו גם הם על ידי המצרים בדם קר כאשר אזלה תחמושתם וניסו להיכנע. גדוד 79 נשחק לחלוטין, ובתשעה לחודש אוחדו שרידיו עם גדוד 196 מבית הספר לשריון. הגדוד המאוחד, בפיקוד סא"ל עמרם מצנע, נקרא גדוד 79, ופעל במסגרת החטיבה בהמשך ימי הלחימה. גדוד 9 התפרק לגמרי ושרידיו, לרבות המג"ד סא"ל יום טוב תמיר, הצטרפו ליחידות אחרות ולחמו במסגרתן. גדוד 52 בפיקוד סא"ל עמנואל סקל, השתייך לחטיבה 401, וסבל אבידות קשות.
החטיבה השתתפה בכל קרבות הבלימה, אך צורת הלחימה שנבחרה, פגעה ביכולת העמידה וההישרדות שלה: ראשית, אף על פי שהיה ידוע בשלב מסוים לפיקוד שכל המעוזים על שפת תעלת סואץ נשטפו בתקיפה המצרית המסיבית, כולל חוליות סאגרים קטלניות, הוחלט להמשיך ולנסות לחלץ את אנשי המעוזים. שנית, במקום לקבץ יחד כוח גדול יחסית, אגרוף שריון, הטנקים שנשלחו לסייע למעוזים, נעו ביחידות קטנות של 2-3 טנקים ונגמ"שים ובנתיבים צרים בין הביצות באזור התעלה - ועל כן היוו מטרה קלה לחוליות הסאגרים המצריות. ב-9 באוקטובר הצליח מג"ד 184, סא"ל שאול שלו לחלץ תחת אש ממתחם בשליטה מצרית על סיפון הטנק שלו את 33 לוחמי מוצב "פורקן". מספר שעות אחר כך נהרג שלו בהתקפה על מעוז "טלוויזיה". קודמו בתפקיד, סא"ל אברהם אלמוג מונה במקומו.
בהמשך המלחמה השתתפה החטיבה בקרב החווה הסינית. אוגדת שרון קיבלה את משימת כיבוש החווה הסינית וצליחת התעלה. בליל 14 באוקטובר מפקדת האוגדה הטילה את משימת כיבוש החווה הסינית על חטיבה 14. החטיבה השתתפה בקרב השריון הגדול ב-14 באוקטובר והשמידה חטיבת טנקים של האויב. החטיבה כבשה מחדש את הגדה המזרחית של התעלה ואת אזור "החווה הסינית" בקרב אכזרי ומתמשך ובכך איפשרה את הצליחה וההכרעה במלחמה. החטיבה מנתה ארבעה גדודי טנקים. כמו כן מנתה החטיבה שלושה גדודי חי"ר: יחידה 424 – סיירת שקד, "כוח "שמוליק", בפיקוד רס"ן שמואל ארד, שכלל שתי פלוגות צנחנים, פלוגת צוערי חי"ר מבה"ד 1 בפיקוד רס"ן יצחק זמיר, וגדוד צנחנים במילואים 582 בפיקודו של נתן שונרי. למחרת בבוקר, החטיבה תוגברה בעוד 2 גדודי טנקים – 9 גדודים סה"כ. בליל דמים זה איבדה החטיבה 122 מלוחמיה ומתוך 95 טנקים, החטיבה נותרה עם 41 טנקים כשירים.
משה דיין ביקר בשדה הקרב ב-17 באוקטובר ובספרו אבני דרך, מתאר את התופת שנגלתה לעיניו:
"שטח החווה הסינית חרוץ תעלות השקיה עמוקות. פזורים בו כמה בנינים, אחד מהם של שתי קומות. החווה היא ממזרח לתעלה, בין האגם המר לאסמעיליה. לא רק אריק [שרון] ואמנון [רשף], שעשו כאן את המלחמה בגופם, גם אני לא יכולתי להסתיר את רגשותיי. מאות כלי רכב קרבי פגועים ושרופים, קצתם עדיין מעלים עשן. טנקים ישראלים ומצריים בלולים אלה באלה, עשרות מטרים בלבד מפרידים ביניהם. מכוניות משא נטושות, פגזים וציוד אישי שנדרדרו מרכב בורח. ובתווך – סוללות סאם-2 וסאם-3. במרכז כל סוללה משגר מחופר בקרקע, וסביבו מכוניות עמוסות טילים – קצתם שלמים וקצתם פגועים, ואיזה נוזל צהוב מטפטף מהם.
כל טנק שהתקרבנו אליו - קיוויתי שלא נגלה, מתחת לשחור השרפה, סימני צה"ל. הלב נצבט. הם לא היו מעטים. אינני טירון במלחמה ובמראותיה. אך כתמונה הזו לא ראיתי. לא במציאות, לא בציור ואף לא בסרטי קולנוע. שדה קטל עצום, משתרע לכל עבר, כמה שהעין משגת. הגוויות (חיילים מצריים) לא היו רבות. אבל הטנקים, הנגמ"שים, התותחים ומכוניות התחמושת, שרופים, פגועים, הפוכים ומעלים עשן, העידו על קרב האימים שהתחולל כאן".
החטיבה המשיכה להלחם ואיבטחה את הצליחה עד ה-19 באוקטובר יום בו היא צלחה את תעלת סואץ, כבשה את מערך "אורחה" והרגה 300 לוחמי קומנדו מצריים בלחימה בתעלות ובבונקרים שנמשכה יממה.
החטיבה נלחמה בקרבות העיקריים של המלחמה בחזית הדרום, ולמרות אבידותיה, חזרה והשתקמה, תוך כדי הלחימה, ותרמה לניצחון הצבאי במלחמת יום הכיפורים.

לאחר מלחמת יום הכיפורים

עם פרוץ מלחמת יום כיפור התחלפו גדוד 52 וגדוד 79 מחטיבה 401 בשייכותם החטיבתית. לאחר הנסיגה לקו המיצרים נפרשו גדודי החטיבה בגזרה המרכזית בסיני ומפקדתה התמקמה בג'בל אום מחצ'ה.

מלחמת לבנון ולאחריה

למלחמת לבנון הראשונה יצאה החטיבה מבסיסה החדש בבקעת סיירים אליו עברה במסגרת הנסיגה מסיני ב-1982. במלחמת לבנון לחמה החטיבה במסגרת אוגדה 90, נגד כוחות מחבלים לאורך רכס כפר משכי, ובהמשך נגד כוחות סוריים. החטיבה מנתה אז שני גדודי פטון סדירים - גדוד 184 בפיקוד משה עברי סוקניק וגדוד 79 בפיקוד יעקב סטודניק, גדוד פטון במילואים וגדוד חיר”ם סדיר, שהורכב מצוערי חי”ר בבה"ד 1. לאחר מכן נשארה החטיבה בלבנון, החזיקה את הקו בחזית המזרחית תחת פיקוד אוגדה 252, וכן הוקם גדוד פטון סדיר נוסף (78). בתחילת 1985 (לקראת הנסיגה לקו הסגול) החליפה את חטיבה 500 בגזרה המזרחית וביצעה את הנסיגה במסגרת מבצע טבלה סובבת. ב - 1985 פורקה החטיבה במסגרת צמצום מערך השריון. ב 1990 הוקמה מחדש כחטיבת מילואים של טנקי פטון על ידי שינוי שם חטיבה 330 (עוצבת אורנים) מאוגדה 252. ב-2004 פורקה החטיבה שוב, אך בעקבות בקשתו של אמנון רשף, שמה ומורשתה הועברו לחטיבת מילואים 896 (עוצבת כוכבי האש) מאוגדה 252. ב-2014 במסגרת צמצום כוחות השריון וסגירת מערך טנקי המגח ומרכבה סימן 1, מוזגה החטיבה עם חטיבה 278 (עוצבת קרני ראם) מאוגדה 252.

גדוד 79

בפרוץ המלחמה, משיקולי מיקום ופריסת כוחות, הועבר הגדוד לפיקוד חטיבה 14 (שבהתאם העבירה את גדוד 52 לחטיבה 401). הגדוד כלל שתי פלוגות טנקים – פלוגה ו’ בפיקודו של זאב פרל, ופלוגה ח’ בפיקודו של עמוס וינטרוב. הגדוד השתתף בלחימה לבלימת הכוחות המצריים הצולחים. מאוחר יותר תוגבר הגדוד בפלוגת טנקים נוספת ז’, בפיקודו של אברהם שמיר שהיוותה אוסף של אנשי צוות מבית הספר לשריון שלחמה עם הסמג”ד יעקב יעבץ.
עד ל-9.10, נפגע קשה צוות הפיקוד. הסמג”ד יעקב יעבץ ומ”פ ח’ עמוס וינטרוב נהרגו. מ”פ ו’ זאב פרל ומ”פ ז’ אברהם שמיר נפצעו. ב-7.10 נפצע קשה ופונה המג"ד מוני ניצני. הגדוד חדל לתפקד כיחידה תחת סד"כ חטיבה 14, והלוחמים שנותרו צורפו לגדודים 184 ו-196.
ב-9.10 שונה שמו, של גדוד 196 - במקור מבית הספר לשריון בפיקוד עמרם מצנע, לגדוד 79. סמג"ד נתן בן ארי. (פלוגות אחרות קובצו תחת גדוד חדש שקיבל את המספר 196).
הגדוד המשיך ונטל חלק בקרב השריון ב-14 בחודש, במבצע אבירי לב, קרב החווה הסינית, באבטחת ‘מסדרון הצליחה’ ובקרבות בצד המערבי של תעלת סואץ.
לאחר מלחמת יום כיפור הגדוד פעל במסגרת חטיבה 14. עד מלחמת לבנון הראשונה נשאר עם החטיבה בסיני. לאחר חתימת הסכם השלום עם מצרים עבר לבקעת סיירים.
במבצע “שלום הגליל” לחם כגדוד סדיר, במסגרת חטיבה 14 לאורך רכס כפר משכי, ובהמשך נגד כוחות סוריים. לאחר המלחמה נשאר עם החטיבה בלבנון, ונטל חלק בהחזקת הקו בחזית המזרחית.