google/wiki40b huggingface dataset:
איסאני

איסאני (בגאורגית: ისანი) הוא אחד מהפרוורים העתיקים בטביליסי, גאורגיה, הנמצא על הגדה השמאלית של נהר הקורה.
מקור שם הרובע הוא מהמילה הערבית היסאני והתייחסה במקור למצודת איסאני שהגנה על העיר מהתקפה מצפון-מערב, במאות ה-11 וה-12.

היסטוריה

הפרוור נזכר לראשונה במאה ה-11, בתקופת השלטון הערבי בעיר, כמקום המלא במעיינות. בשנת 1045 ניסה בגרט הרביעי, מלך הממלכה הגאורגית המאוחדת, לכבוש את טביליסי. הוא הצליח להיכנס לעיר אבל נתקל בהתנגדות נואשת של חיל המצב הערבי בפרבר המבוצר.
בשנת 1122, בנה דוד הבנאי, לאחר שכבש את העיר והפך אותה לבירת ממלכתו, את "הארמון המבוצר" על צוק לשפת נהר הקורה.
בשנת 1177, התקוממו אצילי הממלכה, כנגד גיאורגי השלישי, והכריזו על הנסיך דמנה, בנו של דוד החמישי, שהיה מוכר בקרב האופוזיציה האריסטוקרטית כטוען החוקי לכתר. גיאורגי נמלט ל"ארמון המבוצר" עד שהצבא המלכותי הכניע את המורדים.
מאוחר יותר נכלל ברובע מטחי. בחלוקה המחודשת של טביליסי לרבעים אוחדה איסאני עם סאמגורי לרובע איסאני-סאמגורי.
גוקר

גוקר (באנגלית: Gawker) היה בלוג אמריקני אותו ייסדו ניק דנטון ואליזבת ספיירס בשנת 2002. הבלוג היה חלק מרשת של בלוגים בבעלות החברה האם גוקר מדיה (Gawker Media) ונחשב לספינת הדגל של החברה.
ב-10 ביוני 2016 הודיעה גוקר כי בכוונתה להיכנס להליך פירוק עקב פסיקה נגדה במשפט שעסק בפרסום קלטת סקס של האלק הוגאן. ב-22 באוגוסט 2016 פרסם ניק דנטון את המאמר האחרון בגוקר, לאחר שגוקר מדיה הודיעה על סגירתו של הבלוג בעקבות הפסיקה ולאחר מכירת שאר נכסי גוקר מדיה לחברת יוניויז'ן תקשורת, חברת מדיה אמריקנית בבעלותו החלקית של חיים סבן באמצעות סבן קפיטל גרופ.

היסטוריה

גוקר עלה לאוויר לראשונה בחודש דצמבר 2002 ואילו גוקר מדיה, החברה האם, התאגדה כחברה בע"מ הרשומה באיי קיימן בחודש אוקטובר 2003. 
בשנת 2012 היו בבעלות גוקר מדיה 7 בלוגים פופולריים: גיזמודו, דד-ספין, לייף האקר, ג'זבל, ג'אלופניק, קוטאקו וגוקר עצמו.
עם תחילת המשפט על פרסום קלטת הסקס של האלק הוגאן, נאלצה גוקר מדיה לחשוף את הכנסותיה שהסתכמו בשנת 2014 ב-44.3 מיליון דולר, עם רווח תפעולי של 6.53 מיליון דולר. הנתונים פורסמו באתר Business Insider.
את ההליך המשפטי נגד גוקר מדיה מימן המיליארד האמריקני פיטר ת'יל, ככל הנראה עקב טינה שרכש לאתר גוקר, שפרסם בשנת 2007 מאמר שחשף את נטיותיו המיניות כהומוסקסואל.
ברוך שפיר

ברוך שפיר (נקרא גם בירך או ברכיה שאפיר, ברוך בנדיקט או בענעדיקט) (1858–1915) היה משורר עממי ביידיש, קריין ומטיף לציונות.
שפיר נולד בפשמישל שבפולין למרדכי. היה טרובדור, משורר וקריין נודד, של שירת יידיש, ונדד בין ערי פולין כל חייו. נשפט ונאסר לחמש שנים, על "קלקול מידות", הטרדה מינית והדחה לפריצות, של בנות העשירים היהודים שהיו תלמידותיו לצרפתית. מת בחוסר כל בקרקוב בשנת 1915.
שירו הידוע של אביגדור המאירי, מעל פסגת הר הצופים, הוא עיבוד לעברית של שיר מאת בירך שאפיר חצות.
מוניצ'יפל בוקרשט

היסטוריה

המועדון הוקם בשנת 2001 על ידי הצמד טיבריו מיכאילסקו וג'יקה סוקוליוק. בסיום עונת 2008/09 העפילה הקבוצה לליגה הבכירה. לאחר שתי עונות של מאבקי תחתית, התמנה שחקן העבר של המועדון,חריסטו שאפרה, למאמן ראשי, עמו הגיעה הקבוצה בעונת 2011/12 עד לחצי גמר הגביע הרומני. בנוסף לכך, סיימה את הליגה במקום השביעי והפסידה בסדרת רבע גמר הפלייאוף לקבוצת אלבה טימישוארה 3-2.
הקבוצה מארחת באולם הספורט CSMB המכיל 800 מקומות ישיבה בלבד. הספונסר הראשי של הקבוצה הוא מפעל לייצור חומרי בניין "גרניטול".
ורטיגו פרוקסיזמלי פריפרי

קלספיקיציה

ורטיגו, מונח רפואי שלרוב נוטים לבלבל עם סחרחורת, הוא תופעה נפוצה יחסית, אשר מתחלקת למספר סוגים שונים. ורטיגו מסוג BPPV מאובחן אצל כ-17% עד 42% מכלל האנשים המתלוננים על ורטיגו.

בדיקה גופנית

בבדיקה גופנית ניתן להתרשם מניסטגמוס רוטטורי המאופיין בסטיית המבט לכיוון האוזן הפגועה. הניסטגמוס נחלש ונעלם עם הזמן, ולא אמור להימשך מעל 30 שניות או דקה.
קיים מבחן הנקרא דיקס הולפייק (Dix hallpike) שבו מזיזים את החולה באופן מסוים כדי לנסות ולאפיין את הניסטגמוס הקיים ואת משכו. אחד מהמאפיינים של ורטיגו מסוג BPPV הוא, שתחילת הניסטגמוס היא מושהה- כלומר מתחילה כמה שניות לאחר התנוחה הגורמת לגירוי הורטיגו. כמו כן, הניסטגמוס והורטיגו חולפים לאחר שניות עד דקות, ובביצוע מבחן זה פעמים נוספות, התגובה הולכת ונחלשת (זאת לעומת ורטיגו ממקור מרכזי, שאיננו BPPV, ובו לא חייב להופיע ניסטגמוס, ואם הוא מופיע אזי הופעתו היא מיידית ואין התעייפות של ההופעה כאשר חוזרים על המבחן). 
באופן כללי, מטופלים הסובלים מ-BPPV לא אמורים לסבול בנוסף מחסרים נוירולוגיים שונים כגון נימול או חולשה. אם תסמינים אלו קיימים, יש לבחון סיבות נוספות לקיום הוורטיגו, כגון שבץ שמקורו במערכת הסירקולטורית האחורית במוח.

סיבות

בתוך הלבירינת, איבר בתוך האוזן הפנימית האחראי על שיווי המשקל, קיימים קריסטלים מסידן הקרויים אוטוקוניה (otoconia). אצל מטופלים עם BPPV, חלקיקים אלו ניתקים ממקומם הטבעי (ב- utricle) והם נודדים עם הזמן לאחת מהתעלות הסמי-סירקולריות באוזן הפנימית - בעיקר לתעלה הפוסטריורית עקב מיקומה האנטומי. 
כאשר יש תזוזה של הראש ביחד לכוח הכובד, חלקיקים אלו מביאים לתחושה של ורטיגו. תופעה זו קרויה בשם canalolithiasis- מצב בו יש גירוי של התעלות הסמי-סירקולריות על ידי חלקיקים אלו הצפים בהן.

טיפול

הטיפול ב- BPPV כולל ביצוע מניפולציות תנועתיות הנקראות Repositioning maneuvers- מסובבים את החולה באופן מסוים הקשור לכוח המשיכה, באופן בו החלקיקים מסולקים מתוך התעלה אל אזור הקרוי vestibule שם הם נספגים. בתקופה החריפה של המחלה ניתן להשתמש גם בתרופות לדיכוי של המערכת הווסטיבולרית- כגון אנטיהיסטמינים, אנטיכולינרגיים, בנזודיאזפינים ותרופות סימפטומימטיות.
אדית מקגוויר

ביוגרפיה

מקגוויר נולדה באטלנטה, ג'ורג'יה. הצעירה מבין ארבעה אחים. בבית ספר תיכון היא התאמנה תחת הדרכתה של מריאן ארמסטרונג-פרקינס. בהמשך היא למדה באוניברסיטה של מדינת טנסי והתאמנה תחת הדרכתו של אד טמפל.
באליפויות ארצות הברית באתלטיקה הן באולם והן באצטדיון שנערכו בשנת 1963 זכתה מקגוויר בריצת 100 מטר ובקפיצה לרוחק. במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו בסן פאולו, ברזיל בסוף אפריל אותה שנה היא זכתה בשלוש מדליות, שתיים זהב ואחת ארד. מדליות זהב בריצת 100 מטר (11.65 שניות) ובריצת שליחות 4x100 מטר (45.72 שניות) ומדליית ארד בקפיצה לרוחק (5.48 מטר).

אלופה אולימפית ושיאנית עולם

באולימפיאדת טוקיו (1964) זכתה מקגוויר ב-3 מדליות, אחת זהב ושתיים כסף. מדליית זהב בריצת 200 מטר בשיא אולימפי חדש של 23.0 שניות, לפני אירנה שווינסקה היהודייה מפולין (23.1 שניות) ומרילין בלק מאוסטרליה (23.1 שניות). שתי מדליית כסף בריצת 100 מטר בתוצאה של 11.6 שניות, אחרי בת ארצה ואיומיה טיוס שהשוותה את שיא העולם (11.2 שניות), ולפני אווה קלובוקובסקה מפולין (11.6 שניות) ובריצת שליחות 4x100 מטר בתוצאה של 43.9 שניות, אחרי פולין שקבעה שיא עולם חדש של 43.6 שניות ולפני בריטניה (44.0 שניות).
בשנת 1965 זכתה מקגוויר באליפות ארצות הברית בריצת 220 יארד והגנה על תוארה. נוסף לכך היא זכתה באליפות ארצות הברית באולם בריצת 200 יארד. בשנת 1966 היא זכתה באליפות ארצות הברית באולם בריצת 220 יארד.
בשנת 1966 פרשה מקגוויר מספורט תחרותי, לאחר מכן היא התחתנה עם צ'ארלס דובל ועבדה כמורה בדטרויט עם ילדים מיעוטי יכולת במסגרת תוכנית פדרלית. כיום, היא ובעלה בעלי מספר מסעדות מזון מהיר (מקדונלד'ס) באוקלנד קליפורניה.
יחסי יוון–רואנדה

סקירה כללית

על פי משרד החוץ היווני היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין יוון לרואנדה "טובים מאוד". סכסוכים מזוינים פנימיים ברואנדה ביניהם רצח העם ברואנדה הביאו לעזיבתה של הקהילה היוונית הקטנה במדינה, כיום נשארו במדינה שלוש משפחות יווניות - כ-15 איש.
אל-חאפז

אל-חאפז (בערבית: الحافظ; ‏~1076 – 8 באוקטובר 1149) היה הח'ליפה ה-11 של השושלת הפאטמית במצרים (1130–1149).

ביוגרפיה

אל-חאפז ירש את הח'ליפות מבן דודו מנסור אבו עלי, הידוע יותר בשמו אל-אמיר, אל-אמיר לא השאיר אחריו יורש חוקי ולאחר שנרצח ב-1130 תפס אל-חאפז את השלטון. ירושת השלטון לא עברה בלא התנגדות: קבוצה איסמאעילית מתומכי אל-מֻסְתַעלי אביו של אל-אמיר, שכינתה את עצמה מעתה מוסתעליה, הפיצה את האמונה כי אל-אמיר הותיר אחריו בן, בשם טַיַב אבי אל-קאסִם  שנעלם מעיני האנשים, אולם צאצאיו הם האימאמים האמיתיים של האיסמאעיליה. קבוצה זו לא הכירה באל-חאפז כח'ליפה.
בח'ליפות הפאטמית כמו גם בזו העבאסית, איבדו הח'ליפים את כוחם הפוליטי, והפכו לבובות הנשלטות בידי אנשי משמר הארמון שלהם. הח'ליפים שלא הסכינו ולא הסכימו למצב זה, פעלו לשנותו בכל דרך אפשרית, כולל רצח וניסיונות רצח. כך הואשם אל-חאפז בידי מתנגדיו באחריות לרצח הוזיר הגדול אל-אפדל שאהנשאה בעיד אל אדחא של שנת 1121. אל-אפדל היה דמות אהודה במצרים, ורציחתו העיבה על השלטון כבר בשנותיו האחרונות של אל-אמיר. האחריות לרצח הוטלה על החשישיון, אולם רבים סירבו לקבל את ההאשמה וראו בה אמצעי של השלטון להתחמק מאחריות לרצח.
גם לאחר עלותו לשלטון המשיך אל-חאפז בנסיונותיו לשלוט במצרים, את תקופתו סיכם יהושע פראוור במילים אלו:
הח'ליף אל-חאפז ניסה לשלוט זמן מה בעזרת וזירים, אולם רק אחד מהם שבק חיים בדרך הטבע, יאנס הארמני הורעל על ידי אדונו החשדן. מינוי בניו של הח'ליף לווזירים נגמר במותו של האחד, ברצח השני על ידי אחיו, והרעלת האחרון בפקודת האב. לא טוב מזה היה גורלו של הווזיר הנוצרי, הארמני בהראם... בנצלו את המתיחות הדתית עלה לשלטון רדואן... רדואן לא הסתפק בוזירות גרידא אלא  נטל לעצמו את התואר מלך... בשנת 1139 הוכה רדואן במצרים... במשך עשר שנים אלו שלט אל-חאפז בעצמו.
— יהושע פראוור, תולדות ממלכת הצלבנים בא"י, כרך א', עמוד 309–310
לאחר מותו, עלה על כיסא הח'ליפות בנו בן השבע עשרה א-זאפר. באפריל 1154 הוא נרצח, ועמו נהרגו גם יתר אחיו.
איגוד לשימור כלי רכב צבאיים

איגוד לשימור כלי רכב צבאיים (באנגלית: MVPA - Military Vehicle Preservation Association) הוא איגוד אמריקני ללא כוונות רווח הפועל לשימור כלי רכב צבאיים, תרבות מוטורית והיסטוריה צבאית.

אודות

האיגוד לשימור כלי רכב צבאיים קם בשנת 1976 כדי לתת מענה לאלפי חובבי תחום שימור הרכב והאספנות, במטרה לספק להם מקור ידע בשיקום כלי רכב, מכירה וקנייה של חלפים, הפצת ידע על היסטוריית התובלה הצבאית וחינוך לבטיחות.
לאיגוד 8,000 חברים רשומים פעילים בארצות הברית ו-110 מדינות אחרות. האיגוד פועל בשיטת סניפים אזוריים, ומשמש גם כארגון-גג למועדוני רכב צבאי במדינות שונות בעולם.
האיגוד מוציא לאור שני ירחונים - "Supply Line", שמשמש גם כלוח קנייה ומכירה, ומגזין עם כתבות תוכן בשם "Army Motors". כתבי העת מופצים לחברי האיגוד. בנוסף מארגן האיגוד מפגשים שנתיים גדולים, בהם מוצגים כלי רכב צבאיים, נערכות תחרויות שונות ומשוחזרים קרבות צבאיים היסטריים.
מדינת ישראל אינה חברה באיגוד כסניף, ואין בה סניף רשמי, יחד עם זאת ישנם מספר ישראלים אספני כלי רכב צבאיים החברים באיגוד בפרטים עצמאיים, מרביתם חברי מועדון החמש, וזאת למרות העניין הרב בתחום שימור כלי רכב צבאיים בישראל. יודגש כי בארץ ישנו קושי באספנות כלי רכב צבאיים מפני שצה"ל ומשרד הביטחון אינם מוכרים "רכבי שטח חומים" לאזרחים וכלים אלו ניגרטים בסוף ימיהם המבצעיים.
איתי קלוג

ביוגרפיה

איתי קלוג נולד ברמת גן. הוא החל את לימודיו באוניברסיטת תל אביב, שם עשה תואר ראשון בגאוגרפיה וארכאולוגיה. לאחר מכן סיים בהצטיינות תואר שני במחלקה לניהול משאבי טבע וסביבה באוניברסיטת חיפה. עבודת התיזה שלו: “Investigating the link between Light at Night and breast cancer rates in Israel”, שנכתבה בהנחייתם של פרופסור אברהם חיים ופרופסור בוריס פרוטנוב, זכתה בפרס הרקטור לתיזה המצטיינת לשנת 2006. קלוג המשיך ללימודי דוקטורט במחלקה לניהול משאבי טבע וסביבה באוניברסיטת חיפה. עבודת הדוקטורט, גם היא בהנחייתם של פרופסור חיים ופרופסור פרוטנוב, הייתה בנושא “Investigating the association between Light at Night (light pollution) and breast and Prostate cancer rates”.
בשנת 2012 זכה במלגת (EHF ‏- Environmental Health Fund) והחל את הפוסט-דוקטורט בבית הספר לבריאות הציבור של אוניברסיטת הרווארד. במסגרת הפוסט-דוקטורט עסק קלוג בפיתוח מודלים חדשניים מבוססי לווין, להערכת זיהום אוויר. מחקריו התמקדו באפידמיולוגיה סביבתית ובקשר בין חשיפה לזיהום אויר ותמותה, אשפוזים ובעיות בריאותיות אחרות. החל משנת 2013 ועד היום הוא משמש כחוקר אורח באוניברסיטת הרוורד וכן כמרצה בכיר במחלקה לגאוגרפיה ופיתוח סביבתי באוניברסיטת בן-גוריון בנגב. בספטמבר 2016 קיבל קלוג תואר פרופסור חבר. 
פרסם 53 מאמרים בעיתונים מדעיים בין-לאומיים.
קלוג נשוי, אב לשניים ומתגורר בלהבים.
ארגון ציוני אמריקה

ארגון ציוני אמריקה (באנגלית: Zionist Organization of America - ZOA) (הוקם ב-1897) הוא הארגון היהודי ציוני הראשון שהוקם בארצות הברית. היה אחד הקולות העיקריים של הציונות במדינה זו בשנים שלפני הקמת מדינת ישראל וגורם מרכזי בגיוס תמיכת הממשל האמריקאי בהקמת מדינת ישראל, במיוחד כאשר קבוצות יהודיות רבות לא תמכו בציונות. בין מנהיגי הארגון המפורסמים ביותר: לואי ברנדייס, סטיבן שמואל וייז, אבא הלל סילבר, ריצ'רד גוטהייל ועוד. יו"ר הארגון מאז 1994 ונכון ל-2018 הוא מורטון קליין.

היסטוריה

ארגון ציוני אמריקה (ZOA) נוסד ב-1897, הארגון הציוני הרשמי הראשון בארצות הברית, שהיה גם ארגון ייצוגי מרכזי של יהדות ארצות הברית בהסתדרות הציונית העולמית, יחד עם ארגון האחות שלו "הדסה", מפלגת פועלי ציון באמריקה ותנועת המזרחי באמריקה.

פעילות במאה ה-21

יו"ר הארגון כיום (2017) הוא מורטון קליין. על הבולטים בפעילי הארגון נמנה המיליארדר היהודי שלדון אדלסון.
בכל שנה הארגון עורך אירוע מיוחד הכולל ארוחת ערב, שמיועד לאיסוף תרומות עבור מדינת ישראל. ב-2011 היו אורחי הכבוד של האירוע יו"ר ועדת החוץ של הסנאט אליאנה רטס לייטנן והפרשן הידוע גלן בק, והשתתפו בו חברי קונגרס רבים. ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו שלח ברכה מוסרטת.
כיום מוסיף ארגון ציוני אמריקה להוות חלק מהתנועה הציונית בארצות הברית וגוף פרו-ישראלי חשוב. הארגון מונה יותר מ-30,000 חברים.

פרס "מדליון הזהב"

הארגון מחלק את פרס הרצל, הנקרא גם פרס "מדליון הזהב", על שם בנימין זאב הרצל להישג ציוני יוצא דופן. בין מקבלי הפרס בעבר נמנים הלורד ארתור ג'יימס בלפור, סר וינסטון צ'רצ'יל, נשיא ארצות הברית הארי טרומן וראשי ממשלות ישראל דוד בן-גוריון, גולדה מאיר, מנחם בגין ויצחק שמיר.
משפחת בבנין

משפחת בבנין (רוסית: Бабанины) היא משפחת אצולה במקור מרוסיה הצארית. המשפחה התחילה מהאציל אבקסנטיב טרופאנוביץ' (Авксент Труфанович) (1588-1620), שהיו לו שני בנים: כיר (סיירוס - Кир) ואיוון (Иван). משפחת בבנין נרשמה בעץ המשפחה בחלק השישי של הספרים של המחוזות וורונז', קורסק וטולה. הסמל המשפחה תועד ביוחסין הכללי של האצולה של האימפריה הרוסית. הבבנינים כרגע מפוזרים בעולם, אך יש משפחות גדולות ברוסיה, ארצות הברית, אוקראינה וישראל.
עוד ענף של משפחת בבנין הופיע במאה ה-17 עם ראש המשפחה, במקור מטולה, בשם רומן ניקיטיץ' (Роман Никитич), שסבו היה וסילי סטפאנוביץ' בבנין (Василий Степанович Бабанин) אשר היה פקיד בכיר, השתתף בשיחות עם הפולנים ב-1686.
ישנם עדיין נציגים למשפחה ברחבי העולם.

סמל

המגן מחולק לארבע, אשר בחלק הימני בפאנל האדום ישנו קנטאור כסוף, הפונה שמאלה ומחזיק חרב בידו הימנית; בחלק השמאלי בפאנל הכסוף ישנו אריה עם כתר, הפונה לימין ומחזיק חרב בכפו הימנית; החלק השלישי נמצא ברקע זהוב ונובע ממנו ענן של יד, המחזיקה חרב ותוקפת נחש; והחלק הרביעי הוא בכחול מבוסס על חרבות מוצלבות, עם חודיהן כלפי מעלה, מעליהן ישנו כוכב בעל שש פינות (מגן דוד), ומתחתיהן ישנו חצי סהר, אשר קרניו מופנות כלפי מעלה.
המגן מוכתר עם קסדה וכתר מלכותי. הציצה היא שקנאי המסתכל שמאלה. התומכים הם חד קרן מימין ואריה משמאל.

אגדה

אגדת המשפחה היא לגבי שם המשפחה. סופר שבזמן המלחמה בין המונגולים ורוסיה הצארית, החיילים תפסו מצביע מונגולי רם, והביאו אותו להישפט אצל הצאר. הצאר חס על חייו, נתן לו מעמד של אצולה ונתן לו אישה. שם המצביע המונגולי היה ין (Яин - Yin) ואישה ברוסית נקראת באבא (Баба - Baba). משם מובן כי תרגום שם המשפחה (באבאין, באבאנין) הוא "אשתו של ין".
יעקב סורוביץ

יעקב סוּרוֹביץ (סוּרוֹביץ'; Surowicz)‏ (13 בנובמבר 1888 – 3 במאי 1970) היה כנר יהודי פולני ואחר כך ישראלי, מראשוני התזמורת הפילהרמונית הישראלית.

חייו

יעקב סורוביץ נולד בשנת 1888 בעיר ורשה שבפולין. למד בגימנסיה פולנית ובקונסרבטוריון של ורשה. בשנת 1910 זכה בפרס הראשון לכנרים בקונסרבטוריון. במשך 27 שנה, משנת 1909 ועד עלייתו לארץ ישראל בשנת 1936 ניגן בתזמורת הפילהרמונית של ורשה. בשנת 1928 קיבל מממשלת פולין עיטור כבוד על תרומתו למוזיקה במדינה, ובשנת 1930 הוענק לו צלב יוזף פילסודסקי.
בשנת 1935 פנה אליו הכנר ברוניסלב הוברמן בבקשה לארגן כנרים יהודים מן התזמורת הוורשאית למבחני נגינה לתזמורת שביקש להקים בארץ ישראל. וכך כתבה אידה איבקו, מזכירתו של הוברמן, לסורוביץ: "אתה שואל אם גם נגנים ממדרגה ראשונה יכולים להציג את מועמדותם. שאלתך העלתה חיוך על שפתיו של מר הוברמן: תשובתו: לא "גם" אלא "אך ורק". הוא לא בא הנה לייסד עוד תזמורת. זו נועדה להיות אחת משתיים-שלוש התזמורות הטובות ביותר של אירופה".
לבסוף עלו לארץ ישראל והצטרפו לתזמורת כ-20 כנרים יוצאי פולין. יעקב סורוביץ עלה עמם והיה למפקח התזמורת הפילהרמונית הארץ-ישראלית, תפקיד שבו התמיד כל שנותיו בפילהרמונית, עד לפרישתו כעבור 25 שנה, ב-1961. עקב תפקידו כמפקח, הוא ניגן בקבוצת הכינור השני.
יעקב סורוביץ נישא לאסתר זְלוֹטוֹבְּרוֹדָה והיה אב לשתי בנות ובן. משפחתו היא משפחת מוזיקאים ישראלית: בנו, מוריס סורוביץ, היה נגן בסון בפילהרמונית; חתנו, לאו ווֹלֵה, היה נגן קונטרבס בתזמורת הפילהרמונית, וכך גם נכדו, גבריאל וולה, המנגן בקונטרבס בשורות הפילהרמונית הישראלית.
סורוביץ נפטר בשנת 1970, בן 82 במותו. רעייתו אסתר נפטרה כעבור שלוש שנים, ב-1973, ונקברה לצדו בבית הקברות נחלת יצחק.
אלופי העולם בשחמט

אליפות העולם בשחמט קובעת את זהותו של אלוף העולם בשחמט. משנת 2013 מחזיק בתואר מגנוס קרלסן. אליפויות עולם לנשים נערכות בנפרד. כמו כן, מתקיימות אליפויות עולם לנערים ונערות, לוותיקים וותיקות ולתוכנות מחשב.

אלופי עולם רשמיים

וילהלם שטייניץ (1886–1894)
 עמנואל לסקר (1894–1921)
 חוסה ראול קפבלנקה (1921–1927)
 אלכסנדר אלכין (1927–1935)
 מקס אויבה (1935–1937)
 אלכסנדר אלכין (1937–1946)
 מיכאל בוטביניק (1948–1957)
 וסילי סמיסלוב (1957–1958)
 מיכאל בוטביניק (1958–1960)
 מיכאל טל (1960–1961)
 מיכאל בוטביניק (1961–1963)
 טיגראן פטרוסיאן (1963–1969)
 בוריס ספאסקי (1969–1972)
 בובי פישר (1972–1975)
 אנטולי קרפוב (1975–1985)
 גארי קספרוב (1985–2000)
 ולדימיר קראמניק (2006 – 2007)
 וישוואנתן אנאנד (2007 – 2013)
 מגנוס קרלסן (מ-2013)

אלופי פיד"ה בין השנים 1993–2006

אנטולי קרפוב (1993–1999)
 אלכסנדר חליפמן (1999–2000)
 וישוואנתן אנאנד (2000–2002)
 רוסלן פונומריוב (2002–2004)
 רוסטם קסימג'אנוב (2004–2005)
 וסלין טופאלוב (2005–2006)
בין השנים 1993 - 2006 לא היה אלוף עולם מוסכם, אך קספרוב היה כמעט בלתי מנוצח (רק קראמניק ניצח אותו בדו-קרב בלונדון ב-2000).

אלופות העולם בשחמט לנשים

תחרויות הנשים נערכות בנפרד מתחרויות הגברים ורמתן נחשבת נמוכה יותר. החל מ-1927 נערכו תחרויות לאליפות העולם בשחמט לנשים. השחמטאית שנחשבת לטובה ביותר בהיסטוריית השחמט, יהודית פולגאר, מעולם לא לקחה חלק בתחרויות אלה.
 ורה מנצ'יק (1927–1944)
 לודמילה רודנקו (1950–1953)
 אליזבטה ביקובה (1953 - 1956)
 אולגה רובצובה (1956 - 1958)
 אליזבטה ביקובה (1958 - 1962)
 נונה גפרינדשווילי (1962 - 1978)
 מאיה צ'יבורדאנידזה (1978 - 1991)
 שיה ג'ון (1991 - 1996)
 סוזן פולגאר (1996 - 1999)
 שיה ג'ון (1999 - 2001)
 דז'ו צ'ן (2001 - 2004)
 אנטואנטה סטפנובה (2004 - 2006)
 סיו יוחואה (2006 - 2008)
 אלכסנדרה קוסטניוק (2008 - 2010)
 הו ייפאן (2010 - 2012)
 אנה אושנינה (2012 - 2013)
 הו ייפאן (2013 - 2014)
 מריה מוזיצ'וק (2015 - 2016)
 הו ייפאן (2016 - 2017)
 טאן זהונג'י (2017 - 2018)
 ג'ו וונג'ון (מ-2018)
סוזן פולגאר מעולם לא הפסידה את תוארה במשחק, אך התואר נלקח ממנה לאחר שסירבה לשחק בנסיבות שהוכתבו לה על ידי פיד"ה. על התואר שנלקח ממנה התחרו שיה ג'ון ועליסה גליאמובה והראשונה זכתה. סוזאן פולגאר תבעה את פיד"ה וזכתה לפיצוי, אך לא חזרה להתחרות על התואר.

שחמטאים שנחשבו לשחקנים הטובים ביותר בתקופתם טרם אליפויות העולם [דרוש מקור]

פדרו דמיאנו (בערך 1520)
 רוי לופז דה סגור (בערך 1560)
 ג'ובני לאונרדו די בונה (בערך 1575)
 פאולו בוי (בערך 1575)
 אלסנדרו סלביו (בערך 1600)
 ג'ואקינו גרקו (בערך 1620)
 לגל דה קרמר (בערך 1730–1747)
 פרנסואה אנדרה פילידור (בערך 1747–1795)
 אלכסנדר דשאפל (בערך 1800–1820)
 לואי שארל דה לה בורדונה (בערך 1820–1840)
 הווארד סטאונטון (1843–1851)
 אדולף אנדרסן (1851–1858)
 פול מורפי (1858–1859)
 אדולף אנדרסן (1859–1866)
 וילהלם שטייניץ (1866–1886)
ברכה צפירה

ביוגרפיה

ברכה צפירה נולדה בו' בניסן תר"ע בירושלים להורים שבאו מהעיר צנעא בתימן. אביה היה הרב יוסף צפירה, ממנו התייתמה כתינוקת, ומגיל שלוש הייתה כבר יתומה גם מאם. תקופת זמן הייתה אצל דודה ואחר כך נשלחה לבית יתומים בשכונת ימין משה בירושלים ומשם נדדה ממשפחה אומנת אחת לשנייה.
המשפחות האומנות של צפירה היו מעדות וחברות שונות בירושלים. כך קלטה צפירה כבר בילדותה לחנים ושירים של מגוון העדות והייתה מעין אוסף מהלך של שירי עדות ישראל.
בנערותה עברה לכפר הנוער מאיר שפיה ובגיל 16 הצטרפה כזמרת לתיאטרון הארץ ישראלי (התא"י). בתיאטרון פגשה באמרגן משה ואלין שהפך לאמרגנה ואירגן עבורה קונצרטים. לאחר מכן הופיעה כזמרת בתיאטרון הסאטירי הקומקום שהוקם על ידי אביגדור המאירי. המאירי התרשם מזמרתה וביוזמתו יצאה לברלין ללמוד מוזיקה.
בברלין, בסוף שנות ה-20, למדה צפירה בבית הספר של מקס ריינהרדט והכירה את המלחין נחום נרדי. נרדי הלחין עבורה שירים רבים תוך כדי כך שברכה צפירה חושפת אותו לעולם הצלילים והגוונים של שירי העם והליטורגיה של העדות השונות. במשך עשור הופיעו שניהם בקונצרטים משותפים באירופה, ארצות הברית ואף בארץ ישראל ובמצרים, כך שצפירה קנתה לה מעמד של כוכבת על. עם חלוף הזמן נישאה צפירה לנחום נרדי, והתגרשה ממנו לאחר שמונה שנים. 
בשנות ה-40 שיתפה צפירה פעולה גם עם מלחינים שעלו לארץ מאירופה, ביניהם פאול בן חיים, עדן פרטוש ומרק לברי. היא גרמה להם להיות מודעים לסגנון המזרחי ובכך תרמה ליצירת סגנון מוזיקלי ישראלי חדש והבאתו לאולם הקונצרטים. הסגנון המיוחד של שירתה וגווניה הכיל יסודות של מוזיקה תימנית, ספרדית וערבית. המבטא הגרוני וחיתוך הצליל הכללי של קולה הקנה לביצועיה מימד של "אותנטיות", "שורשיות" מקומית ו"חושניות" - בעיקר לאוזניים של מי שחונכו על מוזיקה אירופית. ביצועיה הקנו לשירים בעלי גוון אירופי מובהק ניחוח של מזרחיות. 
הרבתה לשיר את שיריו של חיים נחמן ביאליק, להם הותאמו לחנים מזרחיים, בהם "בין נהר פרת לנהר חידקל", "שיר העבודה והמלאכה"  ו"יש לי גן". עוד משיריה הידועים: "עלי גבעה", "שתו העדרים", ושירי הילדים "שנה טובה", "לביבות" (קמח מן השק), "מי יבנה בית". הופיעה בטקס הפתיחה של המכביה השנייה ב-1935. שירה "למדבר שאנו" היה השיר שפתח את השידורים  העבריים של קול ירושלים - הרדיו המנדטורי בשנת 1936. אלו היו שידורי רדיו הסדירים הראשונים בארץ ישראל.  
בספרם של מכס ברוד ופטר גרדנויץ "המוזיקה בישראל מימות קדם עד ימינו אלה" (הוצאת ראובן מס, 1954) כותב ברוד: "התפתחותה של המוסיקה המודרנית הישראלית חייבת תודה גדולה לעידוד שקיבלה מהזמרת התימנית ברכה צפירה. השפעתה היתה החלטית על התפתחותו של הסגנון החדיש שבוסקוביץ' הצמיד לו את התואר ים תיכוני. ברכה צפירה היא הדמות המקורית והחשובה ביותר בחיי המוסיקה בישראל - מקומה בעולם תרבות המוסיקה הבינלאומית, ויחד עם זה היא מכניסה משהו חדש, שלדעתי ישמש הפתעה ותגלית גם לגבי עולם המוסיקה של אירופה."
בשנת 1966 זכתה ברכה צפירה בפרס אנגל על תרומה למחקר המוזיקלי בישראל.
צפירה נישאה בשנית לכנר בן עמי זילבר (בנו של הצייר אריה זילבר).
בתה של ברכה צפירה מנישואיה לנחום נרדי היא זמרת האופרה נעמה נרדי, ובנה מנישואיה לבן עמי זילבר הוא הזמר והמלחין אריאל זילבר. 
ברכה צפירה נפטרה בו' בניסן תש"ן (1990), בגיל 80. נטמנה בבית העלמין קריית שאול בתל אביב.
בירושלים נקרא רחוב על שמה בשכונת רמת שרת.
מרחץ הדמים של סטוקהולם

מרחץ הדמים של סטוקהולם (ידוע גם כטבח סטוקהולם, בשוודית: Stockholms blodbad, בדנית: Det Stockholmske Blodbad) היה שרשרת משפטים והוצאות להורג שהתקיימו בסטוקהולם בין ה-7 ל-9 בנובמבר 1520. המאורעות החלו מיד לאחר שהמלך כריסטיאן השני (שלאחר הטבח נודע בשוודיה כ"כריסטיאן הטיראני") הומלך כמלך שוודיה והארכיבישוף גוסטב טרול נקם את נקמתו בתומכיו של סטן סטורה הצעיר ובאלה שהדיחו אותו מכס הארכיבישוף והאשים אותם בכפירה. בהסתמכותו על המשפט הקאנוני הוציא להורג כ-100 בני אדם בתקופה של יומיים בלבד. בין אלו שהוצאו להורג היו רבים מבני האצולה השוודית שתמכו במשפחת סטורה במהלך השנים שקדמו לטבח.