בית הבובות (ספר)

אגף החדווה

ברחבת־המיפקד של ה"באוּ־שטאֶלאֶ" ("מקום העבודה") ניצבות הנערות ערומות לסקירתן על ידי יאַגֵה, מפקדת המחנה הבלונדית, המכונה "החיה הצהובה". יאגה היא אהובתו של מפקד מחנה־העבודה הסמוך בנידרוואלדן והיא נוסעת אליו כל כמה ימים כדי "להשׂביע את יקוד תאוותה". היא בוחנת את דניאלה ומעבירה אותה ל"אגף־החדווה". ב"מכון להיגיינה ומחקר מדעי" של "אגף החדווה" עוברת דניאלה עיקור כפוי בתוך כלוב. בשורת הכלובים בבלוק כלואות נערות שעוברות ניסויים של הזרעה מלאכותית, הפריית תאומים, הפלות טבעיות ולידות מוקדמות. בטור הכלובים שממול כלואות נערות שעוברות ניסויים כירורגיים: "מתוך גופן נעקרו איברים נשיים שונים ובמקומם ניטעו איברים מלאכותיים; בגופן נבדקו ונוּסוּ טבליות־רעל לסוגיהן, שחברות רוקחים גרמניות שלחוּן לרופא הראשי, לשם בחינתן וניסוין בבני־אדם חיים".
דניאלה שוכנת בבלוק 5.
על הקיר בכל בלוק של "אגף החדווה" מוצב שלט: "המיטה – קודש־הקדשים!".
מדי יום בשעה 14:00 מגיעים למחנה אנשי צבא גרמנים העומדים לצאת לחזית הרוסית, כדי "להשתעשע בנערות של 'בית הבובות'". הנערות חייבות להשׂביע את רצונם. אם הם אינם מרוצים, באפשרותם להודיע על כך בלשכת הפקידות בצאתם ולמסור את "מספר־החזה" של הנערה ששכבו איתה. נערה שמקבלת שלוש "הודעות" כאלו, מוצאת לרחבת־ההריגה לטקס "טיהור החטאים" המבוצע על ידי אלזה, המשגיחה במחנה הנשים. אלזה היא גרמניה מדיסלדורף, העונדת משולש-פושעים ירוק, המעיד על כך שנידונה למאסר עולם. עם הקמת המחנה, הוצאה מבית הסוהר כדי לשמש בתפקידה הנוכחי. בטקס ה"טיהור", קושרות הקאליפאקטוריות את ידיהן ורגליהן של הנערות הערומות אל כיסאות. כאשר אלזה מצליפה על גבה של אחת הקאליפאקטוריות, הן מתחילות להכות את הנערות באלותיהן. לאחר "טיהור" הנערות, גופותיהן מושלכות על המשאית ונלקחות למשרפה.
עם הגיעה אל "אגף החדווה", החליטה פאלה למצוא דרך לחמוק ממרותה של אלזה. בהשקיפה בעד החלון על אנשי הצבא הגרמנים הקרבים אל המחנה, היא מבחינה כי יאגה, מפקדת המחנה, הולכת שלובת-זרוע עם אחד הקצינים. בהיכנסו אל הבלוק, פאלה לוכדת את תשומת לבו ומפתה אותו אל מיטתה. בזמן "שירות השעשועים", היא מבקשת ממנו לסייע לה לעבוד כעוזרת בביתו של אחד הגרמנים במחנה. הקצין יוצא ישר לביתה של יאגה וזו מקבלת אותה כמשרתת. פאלה הופכת לאשת סודה של יאגה. מדי בוקר מגיעה פאלה לבלוק של דניאלה ומסייעת לה בסידור המיטה הקפדני.
בבלוק מתוודעת דניאלה אל ציפורה שאפראן, שמזהה אותה כאחותו של הארי. היא מספרת לה כי "הגרמנים המופקדים על המחנות שבסביבה, תובעים שתישלחנה להם נערות מ'בית־הבובות', כיון שאינם יכולים לנטוש את המחנות ללא שמירה". ציפורה מספרת לה כי אלה מחנות עבודה ליהודים ושרוב הנערות הנשלחות אליהם חוזרות מהם עם "הודעה" או שאינן חוזרות כלל. דניאלה מאמינה כי הארי נמצא באחד המחנות הללו ומחליטה לנסות לחפש אותו.
יום אחד מספרת פאלה לדניאלה שיאגה אמורה לנסוע למחרת יחד עם כמה נערות שנשלחות למחנה העבודה בנידרוואלדן, וזאת למקרה שתחליט לנסוע לשם כדי לחפש את הארי. היא מבטיחה שתסתכן ותשכנע את יאגה לקרוע את ה"הודעה", במקרה שדניאלה תקבל כזו.

סוף

ב"אגף החדווה", בבלוק המחראה, נאבקת דניאלה בפאלה, המנסה למנוע ממנה לצעוד לכיוון האגם ולחשוף עצמה לעיני השומרים במגדלי השמירה. דניאלה בת ה-17 מגישה לה את מחברתה והמשכיון שלה ומבקשת ממנה להעביר אותם לאחיה בנידרוואלדן. בקשתה נשמעת לפאלה מגוחכת ומרגיזה. היא חוטפת אותם מידיה ורצה לפנים המחראה כדי להשליך אותם לאחד החורים, אולם מחליטה להשליך אותם הרחק לפינת הבלוק. כשהיא חוזרת לפתח המחראה, דניאלה כבר איננה. היא צועדת אל האגם.

מקור העלילה

מקור הסיפור של קצטניק אינו ברור. יש הטוענים כי העלילה מבוססת על יומן של נערה יהודייה מפולין שנתפסה על ידי הנאצים בגיל 14, נשלחה למחנה ריכוז ואולצה לעסוק בזנות. אולם, יומן זה לא נמצא מעולם ולא קיימת עדות או הוכחה לקיומו. אחרים טוענים, והסופר רומז לכך בספרו הבא "שיוויתי", שהספר מבוסס על עברה האמיתי של אחותו הצעירה של קצטניק (הספר עוסק באחותו של גיבורו הראשי של קצטניק, "הארי פרלשניק").
בין השנים 1942 עד 1945, אושוויץ ותשעה מחנות השמדה נוספים כללו בתוכם בורדלים ("יחידות עונג", בגרמנית: פרוידנאבטיילונג). תפקידם העיקרי היה לספק תגמול לאסירים ממושמעים לא-יהודים. לא רק זונות אולצו לעבוד בבתים אלו. בסרט הדוקומנטרי "זיכרון המחנות", שנעשה בשיתוף בין צבא ארצות הברית וצבא בריטניה, צוותי ההסרטה צילמו נשים שנכפתה עליהן עבדות מינית עבור שומרי המחנה ואסירים מועדפים. יוצרי הסרט הזכירו את העובדה כי לאחר שהנשים נרצחו, הן הוחלפו על ידי נשים אחרות ממחנה ראוונסבריק. 
הספר "סטלה: סיפורה של אישה אחת על רוע, בגידה, והישרדות בגרמניה של היטלר", ספר ביוגרפי מאת סטלה גולדשלאג, מספר שאיימו עליה שתיאלץ לספק שירותי מין אלא אם כן תשתף פעולה עם הנאצים.

ביקורת ספרותית ואקדמית

במאמרו "פרספקטיבות נרטיביות על ספרות השואה", לאון יודקין משתמש ב"בית הבובות" כאחת מדוגמאותיו לדרכים שבהן סופרים ניגשו לכתוב על השואה. הספר מתאר "יומנים (עדויות) שמזכירים נובלות" בשל הסתמכותו על חוויותיו האישיות של הסופר.
רונית לנטין דנה ביצירה בספרה "ישראל ובנות השואה". בספר מראיינת לנטין את בנם של ניצולי שואה שמתאר את "בית הבובות" כאחת החשיפות הראשונות שלו לנושא השואה. לנטין מציינת שהסיפור "הכואב והחושפני" השאיר חותם גדול לאחר הוצאתו לאור וכן ש"ילדים רבים של ניצולי שואה שכותבים יסכימו... שבית הבובות עוסק במיניות ובאלימות באופן שנמצא על גבול הפורנוגרפיה". 
נעמה שיק, חוקרת במוסד יד ושם לזכר השואה, מחשיבה את המסופר בספר לבדיה. ועם זאת, הספר הוא חלק מתוכנית הלימודים בבתי הספר התיכוניים בארץ.
הצלחת הספר מראה שהייתה דרישה לספרי ניצול נאציים, ספרים שכונו בארץ "סטאלגים". למרות זאת, הפרופ' יחיאל שיינטוך מהאוניברסיטה העברית, שנחשב לאחד החוקרים הבכירים של כתבי די-נור, דוחה את הקשר בין הסטאלגים הגסים לבין ספרו זה של יחיאל די-נור, שאותו הוא מחשיב לאמת לאמיתה.

בתרבות הפופולרית

שמה של להקת הפוסט-פאנק הבריטית "ג'וי דיוויז'ן", שפעלה בין השנים 1976–1980, לקוח מספר זה של ק. צטניק. אחד משיריהם הראשונים, "האהבה לא אבדה" ("No Love Lost"), מכיל קטע קצר מהרומן.
עלילת הסרט "מחנה אהבה 7" (1968), שנחשב לסרט הניצול הנאצי הראשון, עוסקת ב"יחידות עונג" במחנה ריכוז.