google/wiki40b huggingface dataset:
מימוש

מימוש (לעיתים גם: יישום; באנגלית: implementation) הוא ההגשמה של יישום מחשב או ביצוע של תוכנית, רעיון, מודל, תכנון, אפיון, תקן, אלגוריתם, או מדיניות.

מדעי המחשב

במדעי המחשב, מימוש הוא יישום של מפרט טכני או אלגוריתם כתוכנית, רכיב תוכנה, או מערכת מחשב אחרת באמצעות תכנות ופריסה. עשויים להתקיים מימושים רבים למפרט סטנדרטי או נתון. לדוגמה, דפדפני אינטרנט מכילים מימושים של מפרטי World Wide Web Consortium מומלצים, וכלים לפיתוח תוכנה מכילים מימושים של שפת תכנות.

מדע המדינה

במדעי המדינה, יישום מתייחס לביצוע של מדיניות ציבורית. מחוקקים מעבירים חוקים המבוצעים על ידי עובדי ציבור שעובדים בגופים בירוקרטיים. תהליך זה מורכב מקבלת החלטות, שלטון ושיפוט. גורמים המשפיעים על יישום כוללים כוונת המחוקק, היכולת המנהלית של הביורוקרטיה, פעילות קבוצות המעונינות ביישום ואופוזיציה, תמיכה נשיאותית או בדרג הביצועי.
כנען כפי שנשלטה הן בימי אברהם הן בתקופת ישראל עם התחנות והאומות הגובלות בה

"כנען כפי שנשלטה הן בימי אברהם הן בתקופת ישראל עם התחנות והאומות הגובלות בה" (באנגלית: Canaan as it was possessed both in Abraham and Israels dayes with the stations and bordering nations) היא מפה עתיקה של ארץ ישראל שהוכנה על ידי ההיסטוריון והכרטוגרף האנגלי ג'ון ספיד בשנת 1595. העותק היחיד של המפה נמצא כיום באוסף ערן לאור בספרייה הלאומית בירושלים.
המפה היא מפת קיר והיא המפה הראשונה שצויירה על ידי ספיד.

תיאור המפה

המפה מורכבת מארבעה גיליונות, שגודלם 957 על 745 מ"מ.
המפה מבוססת על מפת בנדיקטוס אריאס מונטנוס (שבתורה התבססה על מפת סאנטו וסקונטה). מפתו של ספיד גדולה ממפות אלה וכוללת אזורים אשר אינם מופיעם בהם כגון: אזור הסהר הפורה (מסופוטמיה), חצי האי ערב, חופי טורקיה והאי קפריסין, ודלתת הנילוס.
המפה מכילה פרטים היסטוריים, ובהם גבולות נחלות השבטים (בקווים מקווקווים), ומסלול יציאת מצריים שלאורכו דמויות מיניאטוריות המתארות אירועים לאורך המסלול.
ברביעים הימני והשמאלי התחתונים טבלה של מראי מקומות, על פי קווי רוחב וקווי אורך של אתרים המצויים במפה.
ייחודה של המפה באיורי הכרטושים (מסגרות מאויירות) המצויים בצידיה, כרטושים גדולים ברביעים העליונים, וקטנים ברביעים התחתונים, כאשר ברביע השמאלי התחתון של המפה מופיע כרטוש המעוטר בנשר הרלדי ובו כתובת הקדשה לסר רוברט קוטון שעודד את ספיד להתחיל בציור מפות.
ברביע הימני העליון מופיע במסגרת איור המתאר את 'אדם וחווה', המבוסס על תחריט של אלברכט דירר בשם זה משנת 1504 (בשינויים קלים - בעיקר בבעלי החיים המתוארים ברקע הדמויות, כך לדוגמה, בתחריט של דירר מופיעה דמות שור שוכב מימין לחוה, ואילו במפה הוא מופיע משמאל לאדם; בתחריט חוה מתבוננת באדם ופניה בפרופיל, ואילו במפה פניה פונים לחזית). בראש המסגרת מופיע הכיתוב "אלוהים" במסגרת נוספת.
ברביע השמאלי העליון מופיעים בתוך המסגרת משה ואהרון האוחזים בלוחות הברית. מעל מסגרת זו מופיע השם המפורש במסגרת מעוטרת. מעל משה ואהרון מופיעים איורים המתארים את המזבח במשכן, שולחן לחם הפנים, המנורה וארון הברית, וכן בין אהרון ומשה מופיע תיאור של מגדל בבל.
ז'ורז' אמאדו

ביוגרפיה

ז'ורז' אמאדו נולד בחווה במחוז אִיטַבּוֹנָה, עיר בדרום באהיה. אביו היה ז'ואו אמאדו דה פאריה, בעל מטעי קקאו, ואמו אולליה ליאל. כשהיה בן שנה עברו הוריו לעיר אִילִיֶאוּס ושם בילה את ילדותו. את חינוכו העל־יסודי רכש בסלבדור בירת באהיה, ובתקופה זו החל לכתוב בעיתונים והשתתף בחוגי ספרות בעיר.
בשנת 1931 עבר להתגורר בריו דה ז'ניירו, ושנה אחר כך החל ללמוד משפטים בבית הספר הלאומי למשפטים שבאוניברסיטת ריו דה ז'ניירו, וסיים ב-1935. באותה שנה (1931) יצא לאור גם ספרו הראשון O país do carnaval ("ארץ הקרנבל"). בשנת 1933 התחתן עם מתילדה גרסיה רוסה ונולדה להם בת, לילה. באותה שנה יצא לאור ספרו השני Cacau ("קקאו").
אמאדו נאלץ לצאת לגלות בארגנטינה ב-1941, ובאורוגוואי ב-1942 בשל פעילותו המיליטנטית במסגרת המפלגה הקומוניסטית. בתקופה זו הרבה לטייל ברחבי אמריקה הלטינית. הוא ומתילדה גרסיה רוסה התגרשו כשחזר לברזיל ב-1944.
ב-1945 נבחר לבית הנבחרים כחבר במפלגה הקומוניסטית הברזיליאית (PCB) ובמסגרת זו ניסח את החוק המבטיח את חופש הפולחן, התקף בברזיל עד היום. באותה שנה נישא לזליה גטי.
בשנת 1947, השנה בה נולד בנו ז'ואו ז'ורז', הוצאה מפלגת ה-PCB מחוץ לחוק וחבריה נרדפו ונאסרו. משפחת אמאדו יצאה לגלות בצרפת, ושם התגוררו עד שהממשל הצרפתי הורה להם לעזוב. בני הזוג עברו להתגורר בצ'כוסלובקיה מ-1950 ועד 1952 ושם נולדה בתם פאלומה.
כשחזרו לברזיל ב-1955 חדל אמאדו לעסוק בפעילות פוליטית, אם כי נשאר חבר במפלגה הקומוניסטית. מאז ואילך התרכז בכתיבה בלבד. ב-1961 קיבל מושב באקדמיה הברזילאית לספרות. כתיבתו הביאה לו שפע של כיבודים ותוארי דוקטור לשם כבוד (ביניהם מישראל) ואף מועמדות לפרס נובל לספרות. ספריו עובדו למחזות, לסרטים ולסדרות טלוויזיה, ואף היו נושא במצעדי קרנבל בכל רחבי ברזיל.
ב-1987 הקים את קרן "בית ז'ורז' אמאדו" בסלבדור, באהיה, שבה שיכן את ספרייתו ופתח אותה לחוקרים. מטרת הקרן היא גם לפתח פעילויות תרבות בבאהיה.
ז'ורז' אמאדו מת בסלבדור ב-6 באוגוסט 2001. גופתו נשרפה, ואפרו נקבר בגן ביתו בסלבדור ב-10 באוגוסט (יום הולדתו ה-89).
יוזף קרמר

יוזף קרמר  (בגרמנית: Josef Kramer;‏ 10 בנובמבר 1906 – 13 בדצמבר 1945) היה מפקד במחנה הריכוז ברגן בלזן. היה ידוע בכינוי "החיה מבלזן", כינוי שניתן על ידי אסירי המחנה.
הוא היה פושע מלחמה נאצי ידוע לשמצה, שהיה אחראי באופן ישיר למותם של אלפי אנשים. הוא הורשע בפשעי מלחמה ונתלה בכלא המלין על ידי התליין הבריטי הנודע אלברט פיירפוינט, לאחר מלחמת העולם השנייה.

ראשית פעילותו

קרמר נולד במינכן והצטרף למפלגה הנאצית בשנת 1931, ולס"ס בשנת 1932. האימון שלו בס"ס הוביל אותו לעבודה כשומר בכלא.
בשנת 1934, הוא הוצב כשומר במחנה הריכוז דכאו. הקידום שלו היה מהיר, הוא השיג משרות בכירות בזקסנהאוזן ובמחנה הריכוז מאוטהאוזן.
הוא היה עוזרו של רודולף הס, מפקד אושוויץ בשנת 1940, ומאוחר יותר מפקד מחנה הריכוז נאצוויילר-שטרוטהוף באפריל 1941.
בשנת 1940, הוא ליווה את רודולף הס לבדוק את אושוויץ כאתר אפשרי למפעל חדש עבור פצלי שמן סינתטיים וגומי, שהיה חיוני בתעשייה בגרמניה בגלל המחסור בנפט.

נאצוויילר-שטרוטהוף

קרמר שימש כמפקד נאצוויילר-שטרוטהוף, מחנה הריכוז היחיד שהוקם על ידי הנאצים על אדמת צרפת של היום.
כמפקד נאצוויילר-שטרוטהוף, קרמר ביצע באופן אישי את ההמתה בגז של 80 גברים ונשים יהודים, שהיוו חלק מקבוצה של 87 אסירים באושוויץ שנבחרו להיות דגימות אנטומיים באוסף השלד ששוכן במכון האנטומיה באוניברסיטת הרייך בשטרסבורג, בניהולו של אוגוסט הירט.

אושוויץ

קרמר קודם לדרגת האופטשטורמפיהרר (סרן) ב-1942. במאי 1944, הופקד על תאי הגזים והמשרפות במחנה ההשמדה אושוויץ. הוא החזיק בעמדה זו עד דצמבר 1944, והועבר לפקד על מחנה ברגן בלזן.
באושוויץ, קרמר נודע לשמצה בקרב הכפופים לו כנוגש קשה. אחד הנאשמים במשפט פרנקפורט, ד"ר פרנץ לוקאס, העיד כי הוא ניסה למנוע את המשימות שניתנו לו על ידי קרמר. הוא גם ניסה להתנגד למשימה של עריכת סלקציה בקבוצה גדולה של אסירים שהועברו מהונגריה, אך קרמר איים עליו שייאסר אם יסרב לכך.

ברגן בלזן

בדצמבר 1944 הועבר קרמר מבירקנאו למחנה ברגן בלזן, ליד הכפר ברגן. 
ברגן בלזן שימש במקור כמחנה זמני עבור אנשים (בעיקר נתינים זרים) שנועדו לצאת מגרמניה. במהלך המלחמה המחנה הורחב ושימש גם כ"מחנה הבראה" ("Erholungslager"), לצורך קליטת חולים ותשושים מכל רחבי צפון מערב אירופה.
למרות שלא היו במחנה תאי גזים, שלטונו הנוקשה של קרמר היה עד כדי כך קשה עד שהוא הפך לידוע בשם "החיה מבלזן". ב-1 במרץ 1945 הוא הגיש דו"ח לבקשת עזרה ומשאבים למחנה. לפי הדו"ח, מתוך 42,000 אסירים במחנה, 250-300 מתו בכל יום ממחלת הטיפוס. 
ב-19 במרץ 1945, מספר האסירים עלה עד ל-60,000. הגרמנים המשיכו לפנות את שאר המחנות, זמן קצר לפני שחרורם בידי בעלות הברית. ב-13 באפריל 1945, כ-28,000 אסירים נוספים הובאו למחנה. עם קריסת הנהלת המחנה, שומרים רבים נמלטו והשאירו את האסירים לנפשם.
עם כניסת הבריטים למחנה, גופות רקובות רבות נתגלו, ונחשפו שאר זוועות המחנה. קרמר נשאר גם כאשר הבריטים נכנסו למחנה.
קרמר נשאר אדיש להגעתם של חיילי בעלות הברית ולקח את הבריטים לסיור במחנה. ערימות של גופות שכבו בכל רחבי המחנה, קברי אחים מולאו, והצריפים היו מלאים אסירים שהיו חולים בטיפוס.

משפט והוצאה להורג

יוזף קרמר נאסר לאחר המלחמה ונכלא בכלא המלין. הוא ו-44 אנשי המחנה נשפטו במשפט בלזן על ידי בית משפט צבאי בריטי בלינבורג. המשפט נמשך מספר שבועות בין ספטמבר לנובמבר 1945. הוא נידון למוות ב-17 בנובמבר 1945, ונתלה בכלא המלין יחד עם מאהבתו מברגן-בלזן, אירמה גרזה, על ידי אלברט פיירפוינט ב-13 בדצמבר 1945.
סאקוני

סאקוני (באנגלית: Saucony) היא יצרנית של נעלי ספורט וריצה אמריקאית.
החברה הוקמה בשנת 1896 בכפר קוטצטאון בפנסילבניה שבארצות הברית. שם החברה ניתן בעקבות הנהר אשר זורם בכפר ונקרא בפי האינדיאנים “סאק-או-ני” ומשמעות השם היא "זרימת המים השוצפת". בשנת 1910 פתח אברהם הייד, מהגר רוסי, חברה ליצור נעליים בקיימברידג' שבמסצ'וסטס ובשנת 1972 רכש את סאקוני אשר החלה לייצר מקיימברידג'. בשנות התשעים הפכה סאקוני למותג המרכזי של הייד והחברה שינתה את שמה רשמית לסאקוני.
בשנת 2005 נרכשה על ידי התאגיד Stride Rite Corporation, אשר נרכש אחר כך על ידי רשת הנעליים Payless ShoeSource.
פקודת goto

פקודת goto (‏"go to", בעברית: "לך אל...") היא פקודה בסיסית בשפות תכנות. הפקודה שייכת לקבוצת הפקודות העוסקות בבקרת זרימה של תוכנית המחשב. פקודות בקרת זרימה מאפשרות להורות למחשב לשנות את סדר קריאת שורות הפקודה: ברירת המחדל של המחשב היא לבצע את הפקודות באופן סדרתי לפי סדר הופעתן, ופקודות בקרת זרימה מאפשרות למתכנת להתנות ביצוע של חלק מהתוכנית, לבצע לולאות, לדלג וכו'. משמעות הפקודה goto למחשב: עבור לפקודה הנמצאת במקום אחר בתוכנית.
זיהוי המקום שאליו תתבצע הקפיצה נעשה בדרך כלל באמצעות מתן תגית (label) למקום זה. בשפת BASIC ניתן מספר (בסדר עולה) לכל שורת פקודה, והקפיצה נעשית באמצעות ציון מספר השורה בפקודת ה־goto. בשפת פסקל יש להגדיר את התווית באמצעות פקודת label לפני שניתן להשתמש בה.

ירידת קרנה של פקודת goto

בשנת 1968 פרסם אדסחר דייקסטרה מאמר מפורסם בשם "פקודת GOTO נחשבת מזיקה", ובו שלל את השימוש בפקודת goto. לטענת דייקסטרה ורבים אחרים, ניתן לכתוב כל תוכנית מחשב ללא שימוש בפקודת goto. גישתו של דייקסטרה הפכה למקובלת ביותר בעולם התכנות, אך אל מול שלילה מוחלטת של הפקודה הציב דונלד קנות' גישה המתירה שימוש בפקודה במקרים מסוימים, במאמרו תכנות מובנה הכולל שימוש ב GOTO.
שימוש מופרז בפקודה goto עלול להביא לקוד לא מובנה ולא קריא, המכונה לעיתים קוד ספגטי. כיום, כחלק ממוסכמות תכנות מקצועי, נחשבת פקודת ה־goto מוקצה מחמת מיאוס, וזאת על מנת להקל על תחזוקה והרחבה של קוד קיים: קוד אשר משתמש ב־goto, ולו לעיתים נדירות, עלול ליצור תופעות לוואי שקשה לעקוב אחריהן, ומקשה על הבנה של קוד ירושה. מוסכמה זו נאכפת לרוב גם בשפות המאפשרות שימוש ב־goto. עם זאת, במקרים כגון יציאה מקינון מרובה, שימוש ב־goto עשוי להיות הפתרון הנכון (במקרים כאלו ניתן להשתמש בשפות תכנות חדשות במנגנון הטיפול בשגיאות על מנת להשיג תוצאה דומה).
ברוב השפות שתומכות בתכנות פרוצדורלי ומאפשרות שימוש בפקודת goto לא ניתן לקפוץ מחוץ לשגרה הנוכחית. בשפת C ישנו צמד פונקציות (setjmp ו־longjmp) שנועד לביצוע goto שאינו מקומי על ידי שמירת מצב המחסנית לפני הקפיצה ושחזורה לאחריה.
בשפות חדשות יותר כמו Java  לא ניתן להשתמש בפקודה זו - ב־Java, למשל, ישנה מילת מפתח בשם goto שכל מטרתה היא "נעילת" מילת המפתח, כדי למנוע חזרה לשימוש בה.

דוגמאות שימוש

בשפת C, שימוש בפקודה יראה כך:
 .
 .
 goto LABEL;
 .
 .
 .
 LABEL:
 .
 .
קרלו מריה ג'וליני

קורות חייו

ג'וליני' נולד בבארלטה שבאיטליה ולמד נגינה בויולה וניצוח באקדמיה הלאומית למוזיקה סנטה צ'צ'יליה ברומא.
ג'וליני עבד ברדיו מילאנו משנת 1946 והשיב שם לחיים כמה אופרות נשכחות, ביניהן יצירות מאת אלסנדרו סקרלטי. ארטורו טוסקניני שמע הפקה של Il Mondo della Luna מאת היידן ובעקבות זאת המליץ למנות את ג'וליני להנהלה המוזיקלית של לה סקאלה, שם נשאר מ-1953 עד 1956.
בשנת 1958 ניצח על הפקה עתירת שבחים של דון קרלוס מאת ורדי בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן, בלונדון, אבל משנת 1967 הפך עורף לאופרה והתרכז בעיקר במוזיקה תזמורתית. הוא ניצח על הפילהרמונית של וינה, על התזמורת הסימפונית של שיקגו ועל תזמורת פילהרמוניה. משנת 1978 עד 1984 היה מנצח ראשי בתזמורת  הפילהרמונית של לוס אנג'לס. בשנת 1982 חזר לאופרה וניצח על "פלסטף" של ורדי (בהפקה מעוררת מחלוקת). 
בין הקלטותיו האגדיות "דון קרלוס" של ורדי, רקויאם של פורה, הסימפוניות השמינית והתשיעית של ברוקנר, הסימפוניה השישית (הפתטית) של צ'ייקובסקי, הסימפוניה ה-שמינית והתשיעית של שוברט, הסימפוניות הראשונה והתשיעית והשיר על הארץ של מאהלר והסימפוניות השביעית והתשיעית של דבוז'אק, אם להזכיר חלק קטן מהן.
הקלטותיו משנת 1959 עם תזמורת ומקהלת פילהרמוניה, של האופרות נישואי פיגארו ודון ג'ובאני מאת מוצרט, כמו גם ההקלטה משנת 1955 של לה טרוויאטה מאת ורדי, עם מריה קאלאס, נמנות עם המעולים ביותר בביצועי האופרה המוקלטים.
ג'וליני מת בברשה, איטליה ב-2005. הוא הותיר אחריו שלושה ילדים.
דקארט (קומונה)

גאוגרפיה

העיר ממוקמת 300 ק"מ מפריז ו-50 ק"מ מטור. בשטח הקומונה עובר נהר קרז, יובל של נהר הוויין.
דמוגרפיה של איראן

קבוצות אתניות ושפות

כמעט 100% מאוכלוסיית איראן בקיאה בפרסית מודרנית, בנוסף כ־75–80% מהעמים באיראן מדברים באופן בלעדי שפות איראניות (כשהנפוצה שבהן הן השפה הפרסית) הקבוצות הבולטות בקטגוריה כוללות את הפרסים, הכורדים, הגלוגים, המאזנדראנים, הלורים והבלוצ'ים. דוברי השפות הטורקיות, כדוגמת האזרים, הטורקמנים והקשקאיים, מהווים מיעוט מבוסס. השאר בעיקר ממוצא שמי כדוגמת הערבים, אשורים ולעיתים גם הודו־אירופים אחרים כגון פתאנים וארמנים. ישנן קהילות קטנות של ברהואים בדרום מזרח איראן. השפה הגאורגית מדוברת בעיקר בפי איראנים גאורגים החיים בפרידטאן ובפרידונשאהר. כל שאר קהילות האיראנים הגאורגים של איראן איבדו את שפתם.
ספר העובדות העולמי, המבוסס על סטטיסטיקות משנת 2008, טוען כי השפה הפרסית, הלורית, הגלאגית והמאזנדראנית מהוות 66%, אזרית ושפות טורקיות אחרות מהוות 18%, הכורדית 10%, ערבית 2%, בלוצ'ים 2% והשאר 2% גם הם.
דונאוולה

דוֹנָאוּוֶלֶה (תרגום מילולי מגרמנית: "גל הדנובה") היא עוגה הנאפית בתבנית שטוחה וגדולה ופופולרית בגרמניה ובאוסטריה. העוגה מורכבת משכבות של עוגת פאונד ושל שוקולד היוצרים את בסיסה ומעניקים לה מראה גלי. לעוגה מוסיפים דובדבנים מלוחים ומצפים אותה בקרם חמאה ובזיגוג שוקולד.
שמה של העוגה נובע מצורת הגלים של השכבות שלה ומן הציפוי המעוגל שלה, אם כי לא ברור מה קשר העוגה דווקא לנהר הדנובה. ייתכן שהשם דבק בעוגה מאחר שהיא פופולרית באזורים בהם זורמים נהרות. בגרמנית, יש לעוגה שם נוסף והוא "Schneewittchenkuchen", כלומר "עוגת שלגייה". שם נוסף לעוגה הוא "Schneewittchentorte" שפירושו "סכימה צבעונית" והוא מתייחס לצבעי העוגה שהם שחור, לבן ואדום כפי שמתוארת דמותה של שלגייה באגדה מאת האחים גרים.

הכנה

בסיס העוגה הוא למעשה עוגת פאונד, עוגה הנאפית מכמות שווה של קמח, חמאה, ביצים וסוכר. את הבלילה מחלקים לשניים, ולאחד מחצאיו מוסיפים קקאו. את שתי השכבות מכניסים לתבנית אפייה כאשר התבליל עם הקקאו נמצא מעל התבליל הרגיל, וביניהם מכניסים דובדבנים חמוצים. בזמן האפייה, הדובדבנים שוקעים וכך בסיס העוגה מקבל מראה גלי. לאחר שהעוגה מתקררת, מצפים אותה בשכבה של קרם חמאה ובזיגוג שוקולד, אותם לרוב מערבלים בעזרת מזלג כדי ליצור תבנית של גלים או מעגלים.
ברווז קרח

תיאור

לברווזי הקרח הבוגרים גחון לבן. הזכרים בעלי זנב ארוך ומחודד באורך של 10–15 ס"מ, ומקור אפור-כהה הנחצה בפס ורוד. בחורף לזכרים כתם שחור על הלחי ובחזה, בעוד רוב גופם לבן. בקיץ הראש מכהה ובצוואר ובגב ישנו כתם לבן. הנקבה חומה ברובה ובעלת זנב קצר יותר. בחורף הנקבות בעלות ראש לבן, ובקיץ כהה. ברווזי הקרח הצעירים נדמים לנקבות בוגרות בסתיו.

תפוצה

ברווזי הקרח חברותיים, ומצויים בלהקות גדולות בחורף ובעת הנדידה. בית הגידול של ברווז הקרח הוא בלגונות וביצות, אך גם בחופים ובאגמים גדולים בצפון האוקיינוס האטלנטי, אלסקה, צפון קנדה, צפון אירופה ורוסיה. ברווזי הקרח מקננים על האדמה ליד המים באמצעות צמחייה. הם נודדים בחורף לאורך החופים המזרחיים והמערביים של צפון אמריקה, באגמים הגדולים, ובחוף הצפוני של אירופה ואסיה. האזור החשוב ביותר הוא הים הבלטי, בוא נאספים כ-4.5 מיליון פרטים בשנה.

תזונה

הם מלקטים את מזונם בצלילה, הכולל רכיכות, סרטנים, ודגים קטנים. למרות שהם בדרך כלל נשארים קרובים לפני השטח, הם מסוגלים לצלול לעומק של 60 מטרים.
ואף על פי כן נוע תנוע

"ואף על פי כן, נוע תנוע!" (באיטלקית: !Eppur si muove) היא אמרה המיוחסת לגלילאו גליליי. על פי המסופר, מלמל גלילאו את האמרה לאחר שנאלץ לוותר בפני האינקוויזיציה, במהלך משפטו, על חלק מתפיסותיו המדעיות, ובכללן אמונתו כי כדור הארץ סובב את השמש (המודל ההליוצנטרי).
תרגומה של האמרה לעברית נשען על הפסוק בספר ישעיהו, פרק כ"ד, פסוק כ' "נוֹעַ תָּנוּעַ אֶרֶץ כַּשִּׁכּוֹר, וְהִתְנוֹדְדָה כַּמְּלוּנָה; וְכָבַד עָלֶיהָ פִּשְׁעָהּ, וְנָפְלָה וְלֹא־תֹסִיף קוּם." תרגומו המדויק של הביטוי האיטלקי הוא - "ואף על פי כן היא נעה".
בתקופתו של גלילאו, הדעה הרווחת בקרב התאולוגים של הכנסייה הקתולית הייתה שהארץ עומדת במקומה, ושהיא מרכז היקום. כל חריגה מאמונה זו נחשבה אז לכפירה, פשע שלעיתים דינו היה עונש מוות. בשל השקפותיו המדעיות, הוכנס גלילאו למעצר בית עד מותו, תשע שנים לאחר המשפט.
נוטים להאמין שגליליי לא אמר אמרה זו במשפטו, שהרי הייתה עלולה לגרום למותו. למרות זאת, יש עדות שאמר זאת מאוחר יותר לחבריו. במשך זמן רב חשבו שהמשפט הוא המצאה שמקורה במאה ה־18, אבל אז התגלה ציור ספרדי של גליליי שעליו הייתה השורה, אשר תוארך לשנת 1640, כלומר, מקורה של האמרה עוד בחייו של גליליי.
צבי סעודי

תפוצה וזיהוי

הצבי הסעודי היה נפוץ בעבר לאורך מישורים גדולים של חצץ חולי המנוקד בעצי שיטה ברחבי החלקים הצפוניים והמערביים של חצי האי ערב מכווית עד תימן, כשרוב הרשומות מגיעות מהחלק המערבי של סעודיה. הנוכחות שלו בעיראק או בסוריה אינה וודאית, אך סבירה יותר בראשונה בשל התפוצה במדינות הסמוכות. ארכאולוגים איתרו מאובן של צבי סעודי בחפירות ארכאולוגיות בעמאן שבירדן, אך מפאת גילה, הזואולוגים סבורים שהוא לא היה נפוץ בירדן ומדובר כנראה בדגימה שנקנתה על ידי בני השבטים הערבים. הצבי הסעודי היה פעיל ביחידות או בקבוצות קטנות עד 20 פרטים. 
הצבי הסעודי נחשב בעבר כתת-מין של צבי הנגב, וזו הסיבה גם שההכחדה שלו לא זכתה לתשומת לב מרובה. מחקרים גנטיים אחרונים תומכים בעמדה שמדובר במין נפרד. מלבד הבדלים גנטיים, לצבי הסעודי היו רגליים קצרות יותר ולפרוותו היה מראה חיוור מן הרגיל, ללא כתמים כהים על האוזניים והחרטום. פניו היו חיוורות, והוא היה בעל דמיון כנראה לצבי פרסי.

נסיונות איתור

לאחר שהצבאים הסעודים לא נצפו כלל במהלך העשורים האחרונים, נעשו פעולות ומאמצים רבים על מנת לאתר אותם בתחום התפוצה ההיסטורי שלהם. לאחר שהחיפושים העלו חרס, רשויות השימור פתחו בכיוון שונה כאשר החלו לסרוק חוות פרטיות ברחבי חצי האי ערב במטרה למצוא צבאים סעודים ששרדו בשבי. ניתוחי DNA שנעשו על עשרות צבאים שתוארו כ"צבאים סעודים", הראו כי כולם מייצגים מיני צבאים אחרים או הכלאה בין מספר מינים. חוקרי טבע העריכו בשנת 1997 שכל הצבאים הסעודים שהיו קיימים בשבי התערבבו כבר עם צבאים הודים כך שלא ניתן למצוא צבאים טהורי גזע, אולם השוואה בין ה-DNA של צבאי הכלאיים עם DNA מפוחלץ של צבי סעודי במוזיאון, הראתה שיש שוני גנטי רב בין הצבי הסעודי להודי וההכלאה ביניהם אינה אפשרית, כך שככל הנראה מדובר בכלאיים בין צבי פרסי לצבי הודי. למעשה, טרם נמצאה דגימת DNA הזהה לזו של הפוחלץ במוזיאון וכנראה לא קיים כלל בן כלאיים בין צבי סעודי למין צבי אחר.

הכחדה

הצבי הסעודי היה מאז ומתמיד נדיר עקב ציד מופרז לעורו ובשרו, וזוהי הסיבה המרכזית להידלדלות מספריו ולהעלמותו; עקב חוסר תצפיות על המין, הוא הוכרז כנכחד בטבע בשנת 1980 שכן אז עדיין היו פרטים בשבי. ניתוח גנטי אחרון מצביים בשבי שנחשבו כצביים סעודים, הראו שהם מייצגים מיני צבי אחרים או כלאיים שונים. למרות סקרים תכופים בחוות פרטיות ברחבי חצי האי ערב בניסיון למצוא צבי סעודי טהור גזע, אין ראיות לצבאים כאלה ששרדו. במקרה והצבאים הסעודים לכאורה שקיימים בשבי היו טהורים מבחינה גנטית, ניתן היה בנקל לפתוח בתוכנית רבייה בשבי שבסופה הצבאים יוחזרו לבית הגידול הטבעי שלהם; לרוע המזל, בדיקות גנטיות על צבאים "סעודים" בשבי הראו שהם לא טהורי גזע, כך שלא ניתן לבצע באמצעותם תוכנית להשבת המין. 
נכון ל-2016, טרם נמצאו צבאים סעודים עם גנטיקה לא מעורבת, ואף שהאפשרות לאתר צבאים כאלו שטרם דווח עליהם בשבי סבירה עדיין, הסיכויים לכך פוחתים במהירות עם חלוף הזמן. פוחלץ של צבי סעודי אשר נמצא במוזיאון להיסטוריה של הטבע בשיקגו, מראה שהצבי הסעודי קשור במקצת לצבי הנגב, ולעומת זאת בעל זיקה גנטית מועטה לצבי הודי וממקד יותר את החיפושים בעקבות צביים טהורי גזע. הצבי סעודי הוכרז רשמית כמין נכחד (EX) בשנת 2008 על ידי הרשימה האדומה של IUCN לאחר שלטענת הארגון לא נראה באופק סיכוי לקיומו של המין.
ימים נוראים (עגנון)

חיבור הספר

את הבקשה מעגנון לערוך את הספר, הגה ד"ר משה שפיצר - המנהל של הוצאת שוקן בגרמניה בשנות השלושים. בעבודתו נעזר עגנון רבות ברב ד"ר שמואל ביאלובלוצקי, שהיה בעל ידע עצום במקורות היהדות, ועגנון אף מודה לו בהקדמה.
בהקדמה לספר ציין עגנון את מגוון המקורות שבהם השתמש – תנ"ך, תלמוד בבלי ותלמוד ירושלמי, מדרשי אגדה ומדרשי הלכה וכן מדרשים מספר הזוהר. בנוסף השתמש עגנון בספרים רבים של ראשונים ואחרונים ובספרי מעשיות וספרי חסידות. במשך כשנתיים וחצי עבד עגנון על הכנתה של האנתולוגיה באינטנסיביות רבה ובמשך שעות ארוכות מדי יום. על פי עדותו של עגנון, לצורך ליקוט המקורות בדק  כאלף ספרים, ומתוכם בחר את הסיפורים, המדרשים והאגדות לספר. הוא לא הסתפק בליקוט מקורות אלא עיבד אותם תוך השוואת נוסחים. עבודת העריכה הקפדנית של עגנון כללה תרגום מקורות מארמית לעברית, עיבוד, קיצור ותיקוני לשון. בנוסף הכניס מספר קטעים ממדרש קדום כביכול, שלמעשה היו דברים שכתב בעצמו; למדרש זה הוא קרא "מדרש קול דודי". ש. שלום סיפר כי כשהופיע הספר אמר לו ש"י עגנון: "זוהי היצירה הגדולה ביותר שיצרתי".
הספר נחלק לשלושה חלקים (שלושה "ספרים" בלשון העורך). ספר ראשון והוא ספר ראש השנה. ספר שני - והוא ספר בין כסה לעשור (כולל ערב יום הכיפורים) וספר שלישי הוא ספר יום הכיפורים.
מהדורה ראשונה של הספר, ובה 5,000 עותקים, יצאה לאור בקיץ ה'תרצ"ח (1938), והעותקים חולקו בין השאר לצירי הקונגרס הציוני ה-20 שהתכנס חודש לאחר מכן. פרקים מן הספר התפרסמו בעיתון "הארץ", והעיתון חילק את הספר למנוייו כשי לראש השנה. במקביל יצאה לאור בלייפציג מהדורה מוגבלת של 40 עותקים על נייר מיוחד.
החל מהמהדורה השנייה נוספה רשימה ביבליוגרפית של מקורות הקטעים שהביא המחבר. במהדורה זו, שיצאה בתש"ז (1947) הוסיף עגנון הקדמה ציורית, שבה הוא מתאר את חוויותיו כילד מימים נוראים:
השמיים היו טהורים והארץ הייתה שקטה וכל הרחובות היו נקיים, ורוח חדשה הייתה מרפרפת בחללו של עולם. ואני תינוק כבן ארבע הייתי, ומלובש הייתי בגדי מועד, ואיש מקרובי הוליכני אצל אבי ואצל זקני לבית התפילה. ובית התפילה היה מלא עטופי טליתות ועטרות כסף בראשיהם ובגדיהם בגדי לבן ובידיהם ספרים, ונרות הרבה תקועים בתיבות ארוכות של חול, ואור מופלא עם ריח טוב יוצא מן הנרות.
כך המשיך עגנון לתאר את רגש הרוממות והקדושה, שהוא כילד קטן הרגיש בתפילת ימים נוראים בבית הכנסת. בהמשך, מספר עגנון, נפסקה אט אט התפילה והוא עצמו געה בבכי. הסיבה לפריצתו בבכי הייתה זו: 
אותה שעה שנפסקה התפילה - נפסקה פתאום אותה חטיבה נאה. מקצת מן האנשים הורידו טליתותיהם מעל ראשיהם ומקצתם התחילו מסיחים זה עם זה. אותם שאהבתי נדבקה בהם החליפו פניהם פתאום והשחיתו את דמותם הנאה ואת דמות הבית ודמות היום. ועל זה היה דווה לבי ועל זה געיתי בבכייה.
אותה "נפילה" ממצב של קדושה נשגבה למצב חולין שבו אנשים מפטפטים זה עם זה כביום חול, היא זו שגרמה למחבר לחבר את ספרו, וזאת על מנת שבהפסקות שבין התפילות יוכלו המתפללים לעיין ולהגות בספר שמביא את המנהגים, הרעיונות וההלכות של הימים הנוראים. הספר אכן זכה לתגובות חמות ואוהדות הן בקרב בציבור החילוני והן בקרב הציבור הדתי, שראה בו ספר מתאים לארון הספרים היהודי. מרבית המבקרים ראו בספר הצלחה לפריצת החיץ "המבדיל בין הספרות העתיקה והחדשה".
כיכר סטניסלאס

היסטוריה

הכיכר הייתה מיזם גדול בתכנון עירוני שתכנן סטניסלב לשצ'ינסקי (Stanisław Leszczyński), דוכס לורן והמלך לשעבר של פולין, כדרך לחבר בין העיר העתיקה של נאנסי עם העיר החדשה שנבנתה על ידי שארל השלישי, מלך צרפת, במאה ה-17. הכיכר תוכננה להיות גם "כיכר מלכותית" כדי לכבד את לואי החמישה עשר, מלך צרפת. התכנון חיבר בין שני בניינים שהיו כבר קיימים טרם תכנון הכיכר, את Hôtel de Ville (בית העירייה), שכעת ממוקם בכיכר הגדולה שלו, ואת Hôtel du Gouvernement. מושב העירייה ומושב ממשלת הדוכסות פונים אחד אל עבר השני כמשלימים זה את זה דרך סדרה של חללים עירוניים רציונלים, סימטריים ומגוונים, שלא היו קיימים עד אז באירופה.
הכיכר והבניינים בה, מאחודים בסדרים הגדולים, תוכננו בידי האדריכל המלכותי עמנואל הרה דה קורני (Emmanuel Héré de Corny, שחי בשנים 1705-1763). הבנייה החלה במרץ 1752 והסתיימה בנובמבר 1755. ברתלמי גיבאל (Barthélémy Guibal) ופול-לואי סיפלה (Paul-Louis Cyfflé) יצרו פסל ארד של לואי ה-15, שעמד בכיכר עד שהוסר במהפכה הצרפתית והוחלף בפסל של דמות מכונפת. שם הכיכר שונה אז ל"כיכר העם" (Place du Peuple) ומאוחר יותר ל"כיכר נפוליון. ב-1831 פסל ארד של סטניסלב הוצב במרכז הכיכר, שנודעה מאז כ"כיכר סטניסלאס".
מאז הקמתה שימשה הכיכר לאספות וחגיגות ציבוריות. במהלך השנים היא עברה מספר שינויים ושיפוצים, ואפילו שימשה כמגרש חנייה בשנים 1958-1983. בשנים 2004-2005 עברה הכיכר עבודות שחזור נרחבות, שהושפעו מהתכנון המקורי מהמאה ה-18. המיזם, שנמשך כ-10 חודשים, עלה 9 מיליון אירו חגיגת חניכת הכיכר המחודשת ב-2005 נפלה על היובל ה-250 לבנייתה.