מאגי קון

ביוגרפיה

מרגרט אי. קון, נולדה בבאפלו שבניו יורק וגדלה בקליבלנד שבאוהיו ובממפיס שבטנסי. ב-1926, סיימה קון תואר ראשון באנגלית במכללת פלורה סטון, שבאוניברסיטת קייס ווסטרן, בקליבלנד שבאוהיו. היא הקימה בקולג' את הסניף של ליגת נשים בוחרות  שפעל על מנת לשלב נשים בעשייה ציבורית. בשנות השלושים קון הייתה ראש המחלקה המקצועית לצעירות עובדות באגודת נשים נוצריות צעירות (YWCA) בפילדלפיה. כחלק מתפקידה היא לימדה נשים צעירות. שיעוריה עסקו גם זכויות נשים, התאגדות ובעיות חברתיות. היא עוררה חוסר נוחות בהנהלת האגודה כאשר החלה ללמד קורס בנושא מיניות האדם שעסק ביחסי מין, אמצעי מניעה, הנאה מינית, היריון, והקשיים של רווקות בתרבות בה נישואים הם הנורמה.
במהלך מלחמת העולם השנייה, היא ניהלה תוכנית משתפת של אגודת נשים נוצריות צעירות וארגוני השירות המאוחדים (USO, ארגון למען חיילים בצבא ארצות הברית) בבוסטון על אף שהתנגדה למלחמה. ב- 1941 היא עברה לסניף בניו יורק של YWCA ולמדה עבודה סוציאלית ותאולוגיה באוניברסיטת קולומביה. אחרי המלחמה, חזרה קון לפנסילבניה על מנת לטפל בהוריה החולים ועבדה במטה הכנסייה הפרסביטריאנית במחלקת החינוך, שם ביקשה לתת ביטוי למשמעויות החברתיות של הבשורה, בדגש על תיקון עולם. שלא כמקובל, קון דרשה מתלמידיה לערוך את הפרקטיקום בקהילות עניות ולהיות מעורבים בפעילות קהילתית.
העניין שלה בזכויות זקנים נולד לא מתוך התנסות אישית אלא לאחר השתתפה ב-1961, בכנס בנושא זיקנה בבית הלבן כמי שהובילה בכנסייה מחקר בנושא ביטוח סיעודי. קון החלה לבקר בבתי אבות של הכנסייה הפרסביטריאנית, ובאחד הביקורים דייר כינה את המקום "לול (תינוקות) מהולל". היא הבינה שיש צורך לשנות את היחס אל זקנים כאל ילדים.

הפנתרים האפורים

ב- 1970, אף על פי שעבדה בעבודה שאהבה בכנסייה הפרסביטרית, נאלצה לפרוש כשהגיעה לגיל 65 - גיל הפרישה בחוק האמריקאי. היא כתבה באוטוביוגרפיה שלה: "פתאום הבנתי משהו, שהבעיה היא לא רק שלי". באותה השנה, היא התאגדה יחד עם גמלאים נוספים, והם הקימו את תנועת הפנתרים האפורים, שכללה לא רק גמלאים. חברי התנועה בחרו לא להתמקד רק בנושאים הקשורים לגמלאים, לתפיסתם כל העוולות קשורות האחת לשנייה אלא פעלו גם למען סוגיות חברתיות נוספות עוני, חרויות אזרחיות ועוד. המאבק הראשון בו לקחו חלק היה ההתנגדות למלחמת וייטנאם. הסיסמה של הפנתרים האפורים הייתה  "מבוגרים וצעירים בפעולה" ורבים מחברי התנועה היו תלמידי תיכון וסטודנטים. קון האמינה כי יש לתת לבני נוער יותר אחריות ולהתייחס אליהם ברצינות אם רוצים שיהיו חברים תורמים בחברה. היא ראתה ביחס לנוער עוד דוגמה, לתרבות המבזבזת משאבים אנושיים. 
ב- 1973 קון והפנתרים האפורים שיתפו פעולה עם עורך הדין והפעיל החברתי ראלף ניידר וחקרו את הנושא של התעללות בבתי אבות ופרסו את תוצאות המחקר והמלצות לפעילות אזרחית ב-1977.
הפנתרים האפורים גם נאבקו בתאוריה שהייתה פופולרית אז בתחום הגרונטולוגיה - תיאורית הניתוק (disengagement theory), שעל פיה הזדקנות היא נסיגה בלתי נמנעת, כתוצאה מירדה באינטראקציה בין האדם המזדקן לבין אחרים במערכת החברתית אליה הוא משתייך אליה. קון טענה כי אורח החיים האמריקאי המתייחס לאדם הזקן כבעיה הוא הבעיה ולא הלזקנים. היא האשימה גרונטולוגים שהם מנצחים את התפיסה שזקנים הם מחוסרי יכולות, וטענה שכספי המענקים למחקר מעידים מעודדים גישה זו. כן, היא ביקרה גם את ייצוג הזקנים התקשורת הפופולרית. הפנתרים האפורים קיימו פעמים בשנה כנסים בהם השתתפו נציגים מ-70 סניפים של התנועה. בשיאה היו חברים בפנתרים השחורים 100,000 חברים וקון קון נעשתה ידועה בעולם.  
קון העלתה לדיון ציבורי את נושא המיניות בזיקנה וטענה כי נשים זקנות יכולות לקיים מערכת יחסים מינית עם גברים צעירים מהן או עם נשים אחרות. 
היא גם נקטה עמדה לא פופולרית בנושא הביטוח הלאומי האמריקאי, וטענה כי פוליטיקאים יצרו מלחמה בין-דורית על כספים פדרליים כדי להסיט את תשומת הלב הציבורית מן הסוגיות התקציביות האמיתיות: תקצוב בזבזני של הוצאות הצבאיות והקלות מיסוי מיוחדות לעשירים.
קון הייתה ביקורת נוקבת על תוכניות הדיור לזקנים והיא כינתה את בתי האבות לולים מהוללים. היא הכירה בכך שתוכניות אלו שמרו על בטיחותם של הזקנים אך, גם גרמו לכך שהם מפרידים את הזקנים מהחברה. קון עצמה גרה בביתה בפילדלפיה, פנסילבניה וחלקה אותו עם מבוגרים צעירים, אשר שילמו שכר דירה נמוך בתמורה לסיוע במטלות ובילוי משותף. היא ראתה במודל מגורים זה, סוג של משפחה אלטרנטיבית שתומכת בחבריה. היא קון ייסדה את מרכז למשכנתאות משותפות.
ב-1978 קון הייתה אחת מ-25 הנשים המשפיעות בארצות הברית על פי ה-World Almanac
בשנת 1991, קון כתבה אוטוביוגרפיה בשם תחת כל אבן, ארבע שנים לפני שנפטרה מדום לב בפילדלפיה בגיל 89.