google/wiki40b huggingface dataset:
פסיכולוג

פסיכולוג הוא אדם שלמד פסיכולוגיה במוסד אקדמי מוכר, בדרך כלל בעל תואר שני לפחות, ושאושר לו לאחר לימודיו, על ידי משרד הבריאות הרשמי של מדינה אחת לפחות, לעסוק בפסיכולוגיה במדינה זו ואולי אף במדינות נוספות. פסיכולוג נותן אבחון, טיפול, וייעוץ פסיכולוגיים, חוות-דעת מדיקו-ליגאליות, המלצה רשמית לטיפול תרופתי (בתרופות פסיכוטרופיות) ובחלק מהמדינות אף מרשמים לתרופות במישרין.
מתוקף הצורך בדיוק רב בעת הערכה, טיפול, ייעוץ, והמלצה פסיכולוגיים, כמו גם בהתמצאות בסיסית לפחות במגוון רחב של תחומי ידע, בעיות חיים, ודרכי פתרונן, נדרשים המעוניינים לעסוק בפסיכולוגיה ללימודים פורמליים ארוכים יחסית (7 שנים ואף יותר מכך); כך למשל, מלבד הלמידה לתואר אקדמי שני לפחות, הרי שלחלק מהתחומים היישומיים יש גם תקופת התמחות ממושכת.
ברוב המדינות מותנית הזכאות לקבלת רישיון "פסיכולוג" בסיום תואר שני לפחות, אך בחלק מהמדינות, כגון אנגליה וארצות הברית, רק מי שהשלים תואר שלישי (כלומר, הגיש עבודת דוקטורט בנושא מסוים הקשור בתחום הפסיכולוגיה) יוכל לשאת בתואר "פסיכולוג" במדינתו.
האגודה האמריקנית לפסיכולוגיה (APA) מגדירה 56 תחומי התמחות שונים הקיימים בפסיכולוגיה (חלקם דורשים תקופת הכשרה והתמחות נוספת להכשרה המקובלת, וחלקם לא). בישראל לעומת זאת, רק 6 תחומים זכו לתוכנית התמחות מסודרת (ראו בהמשך הערך), ולכן בישראל החוק היבש מתיר לפסיכולוגים לעסוק בפסיכולוגיה או עיסוק כללי או באחד מ-6 תחומי התמחות אלה (אפילו אם התמחו בתחומים המוגדרים מחוץ לישראל).

הכשרה

לימודי פסיכולוגיה נערכים במרבית האוניברסיטאות, בדרך כלל במסגרת פקולטות למדעי החברה (כך באוניברסיטאות בישראל) ולעיתים גם בפקולטות לבריאות ורפואה, ובישראל גם באחדות מהמכללות האקדמיות. תנאי הקבלה ללימודי פסיכולוגיה ברוב מדינות העולם נחשבים בעלי רף גבוה. מלבד הלימודים בנושא פסיכולוגיה (היסטוריה של הפסיכולוגיה וספרות ביופסיכולוגית) נדרשים הלומדים ללמידת קורסים בסטטיסטיקה ומתודולוגיה, מדעי הרוח, ולרוב גם קורסי מבוא מדעים בסיסיים בנוירוכימיה (אם כי, הבנה מעמיקה ומדעית של המח נרכשת במדעי המח ולא בפסיכולוגיה).
פסיכולוגיה היא תחום נרחב, כך שישנם פסיכולוגים בעלי התמחויות מקצועיות שונות, אשר אין בהכרח כל קשר תמטי ביניהן (לדוגמה, פסיכולוגיה של זהירות בדרכים, ופסיכולוגיה של מגדר ומיניות, אינן חולקות הרבה מן המשותף).

ההבדל בין פסיכולוג לפסיכיאטר

הפסיכולוגיה נחשבת לתחום נפרד מפסיכיאטריה (רופא עם התמחות בתחום הנפש) - ככלל, פסיכולוג אינו רופא, ובישראל, כמו ברוב מדינות העולם, אינו מותר להנפיק מרשמים לתרופות פסיכיאטריות למטופליו (בחלק ממדינות ארצות הברית למשל פסיכולוג בעל הכשרה מתאימה מותר להנפיק מרשמים לתרופות פסיכוטרופיות בלבד). בכל מקרה תחומי העיסוק חופפים קמעה; פסיכולוג קליני למשל מטפל בפסיכותרפיה ואף מרכז את כל ההתערבויות הטיפוליות ""(case management) במטופלים עם הפרעות נפשיות קשות (כגון סכיזופרניה), הוא מומחה לפסיכופתולוגיה נרחבת או ספציפית, וכן לפסיכותרפיה באופן כללי. רק פסיכולוג מוכשר להעביר מבחנים פסיכודיאגנוסטיים כדי לאבחן וליצור פרופיל פסיכולוגי על המטופל, לשם שימוש קליני, משפטי או סוציאלי. כמו כן, פסיכולוג בעל הכשרה מתאימה לכך, כוחו יפה להפנות לטיפול פסיכיאטרי משקבע שצורת טיפול זו עדיפה לבעיה הספציפית ולהדגים מן הספרות את עמדתו לגבי טיפול פסיכיאטרי ספציפי, בהמלצתו או חוות דעתו.
חבורה ספרותית

חבורה ספרותית היא קבוצה של משוררים, סופרים ואנשי רוח המקיימים ביניהם קשרי יצירה וקשרים חברתיים. בדרך כלל קיימת בין החברים הסכמה רחבה לגבי התכנים והשיטות הצורניות ליצירה ספרותית ושירית ולרוב הסכמה זו גם מנוסחת כמניפסט שלאורו יוצרים חברי הקבוצה. לרוב עוסקים חברי החבורה הספרותית לא רק בספרות אלא גם בנושאים קרובים כאמנות פלסטית, פילוסופיה, פסיכולוגיה וכדומה.
החבורה הספרותית היא יצירה של המודרניזם אולם שורשיה נעוצים עוד במוסד הסלון הספרותי, שהיה כינוס של חבורת אינטלקטואלים לדיון מפרה בנושאים ספרותיים ופילוסופיים. תופעה שרווחה בתקופת ההשכלה (במאות ה-17 וה-18) בצרפת ובגרמניה. חבורות ספרותיות מודרניות (החל מסוף המאה ה-19) היו מקובלות בעיקר באנגליה, צרפת, רוסיה וגרמניה ומדינות שהושפעו מתרבותן של אלה.
עם החבורות הספרותיות המשפיעות ניתן למנות את קבוצת בלומסברי של הסופרים וירג'יניה וולף וא.מ. פורסטר, הכלכלן ג'ון מיינארד קיינס ואחרים. את החוג שהתקבץ סביב ז'אן-פול סארטר וסימון דה בובואר ואת החבורות הספרותיות של הספרות העברית ברוסיה ובארץ ישראל.

מאפיינים

חוקרת הספרות נורית גוברין מונה מספר מאפיינים לחבורה ספרותית. החבורה מורכבת מ"גרעין קשה" שמורכב ברובו מגברים. סביב הגרעין הקשה, המונה בין ארבעה לשמונה חברים, מתקיימת "פריפריה" של חברים פחות מחויבים. לרוב מונהגת החבורה על ידי גבר דומיננטי או זוג המקיים בינו לבין עצמו יחסי התמודדות. החבורה מורכבת בדרך כלל מאנשים צעירים יחסית המאמינים כי הם יודעים היטב כיצד יצירה ספרותית צריכה להיראות ומנסחים את משנתם בביטחון עצמי רב. פגישות החוג מתקיימות לעיתים מזומנות במקומות קבועים (בתי קפה, בתי חברים, סלון של אדם מבוגר ובעל מעמד המארח צעירים יצירתיים וכדומה). החבורה דנה ביצירות האישיות של כל אחד מחבריה וביצירות אחרות בדרך של ביקורת. לעיתים מתקיימת גם יצירה קבוצתית כגון ניסוח מאמר משותף, העלאת מופע קברט, תערוכה וכדומה. לרוב החבורות הספרותיות יש כתב עת שבתוכו מתנסחת האידיאולגיה של החבורה ובו מתפרסמים חיבורי חבריה וחיבורי יוצרים קרובים לה בדעתם.
רוב החבורות הספרותית התקיימו כעשור והתפרקו על רקע חילוקי דעות ואף מריבות בין חבריהן, על רקע הבדלים בהשקפת עולם, שיקולי אגו ואף סכסוכים רומנטיים. עם זאת, חלק מהחבורות נוטות "להתמוסס" ואינן מתפרקות בסכסוך גדול.
כחליל קלאופטרה

אזור מחיה

כחליל קלאופטרה מעופף בחודשים מרץ-אפריל בקרבת הצמח הפונדקאי שלו - מינים שונים של קדד (קדד פיינברון - המהווה מין ויקרי לקדד גדול-פרי, קדד באר שבע, קדד משולחף).
כחליל קלאופטרה הוא מין מובהק של ספר מדבר החודר גם לאזורים ים תיכוניים. גבולות תפוצתו בירדן אזור העיר הקדומה פטרה ובישראל באזור הר חברון והבקעות. באזור ערד ניתן לראותו מעופף סמוך לקדד פיינברון בבקעת קריות שבקרבת תל ערד.

סיפור מציאת תת-המין

מציאת כחליל קלאופטרה הוא סיפור המאפיין את חקר הטבע של ארץ ישראל והמזרח התיכון לפני כמאה שנים. כחליל קלאופטרה נתפס לראשונה בתאריך 17 באפריל 1923 בתל קואילפה (תל חליף) אשר שוכן כ-18 קילומטרים מצפון-מערב לבאר-שבע. סרן לוקהרט מהז'נדרמריה הבריטית לכד פרט אחד - נקבת כחליל קלאופטרה. הוא ראה עוד שני זכרים של הכחליל, אך לדאבונו הוא לא הצליח ללכדם משום שרשת הפרפרים שלו הייתה רחוקה ממנו, בקרבת הסייס שלו אשר באותה שעה התקין פרסה לסוסו שהעיף את פרסתו. ההזדמנות של לוקהרט ללכוד פרטים נוספים של הפרפר הוחמצה והסרן הבריטי לא ראה יותר את הכחליל הזה - שבועיים לאחר מכן, הוא הועבר מאזור באר שבע ליעד אחר בממלכה.
בפרסום של חוקר הפרפרים רב-סרן גרייבס משנת 1925 על פרפרי "פלשתינה וטרנסג'ורדניה" (ארץ ישראל ועבר הירדן) מתייחס גרייבס לנקבת הכחליל שגילה לוקהרט, אולם גרייבס מציין שזו נקבת הכחליל הצפרירי והוא לא רואה בה מין נפרד.
אוסף הפרפרים של גרייבס מהשנים 1922–1924 הגיע לידיו של סרן פרנסיס המינג (Captain A. F. Hemming). המינג היה סיסטמטיקאי ובקיא בטקסונומיה של מיני פרפרים. בבחינה טקסונומית של הפרט, הבין המינג שאין מדובר בכחליל צפרירי, ובשנת 1934 תיאר את נקבת הכחליל שגילה לוקהרט כמין חדש למדע ונתן לו את השם: Plebejus cleopatra. כיום ידוע שהמינג טעה ואין מדובר במין חדש אלא בתת-מין מהמין Plebejus pylaon. הבחירה בשמה של קלאופטרה אינו ברור דיו, אך ידוע שחוקרי פרפרים לעיתים מעניקים שמות של נשים יפות מן ההיסטוריה לפרפרים יפים. 
בוועדת הלשון למתן שמות לפרפרי ישראל, שהתכנסה בשנת 1989 לבקשתו של דובי בנימיני סמוך להוצאת המגדיר המקיף לפרפרי ארץ ישראל, המליץ בנימיני לתת לפרפר את השם "כַּחְלִיל קְלֵאוֹפַּטְרָה" בהמשך ישיר להמינג שהעניק לפרפר את השם חמישים וחמש שנים קודם לכן.

הביצה

ביצה לבנה הדומה בצורתה לביצים של מיני כחלילים רבים.

הזחל

הזחל הבוגר ירוק ומעט שעיר. הוא מתגלם מתחת לקרקע שם הוא מוגן מפני מזיקים וטורפים. הוא נמצא באדמה בדיאפאוזה של עשרה חודשים עד האביב הבא ובהתאמה להתפתחות הקדד. בתקופות שחונות כאשר המזון מועט קיימת תופעה של קניבליזם ביחס לבני מינם.

הגולם

הגולם חום ונמצא מתחת לקרקע. הבוגר מגיח לאחר כשבועיים.

השמירה על כחליל קלאופטרה בישראל

כחליל קלאופטרה הוא תת-מין נדיר המצוי בסכנה ונמצא בין 14 מיני הפרפרים המוגנים בישראל.
יקב פלם

יקב פלם הוא יקב בוטיק ישראלי הנמצא בפתחת נחל כסלון ויער הקדושים, בהרי ירושלים.

אודות היקב

בשנת 1998 הקימו גולן, גלעד וקמי פלם, את היקב. גולן היינן של היקב, למד באיטליה ועבד ביקבים איכותיים בטוסקנה ואוסטרליה. גלעד, בוגר המשפטים ומנהל העסקים, אחראי על האסטרטגיה העסקית של היקב. קמי, אחראית על ניהול התחום הפיננסי ביקב.
הפילוסופיה של יקב פלם מתבססת על התאוריה האירופאית ש"יין טוב מתחיל בכרם" בשילוב עם התאוריה של העולם החדש, לפיה היינן אחראי לתעודת הזהות של היין.
תהליך הייצור מדגיש ביינות צבעים עמוקים, מרקם עשיר, טעמים זניים מודגשים וטנינים ארוכים וקטיפתיים.
סמואל וסט

ביוגרפיה

סמואל וסט הוא בנם של השחקנים פרונלה סקיילס וטימותי וסט. התחנך בבית ספר העצמאי "אליינס סקול" בדלוויץ' שבלונדון, ולמד ספרות אנגלית באוניברסיטת אוקספורד. הוא הופיע במגוון רחב של תפקידים דרמטיים בתיאטרון בטלוויזיה, בקולנוע וברדיו.
ב-1991 הופיע בסרט "זיכרונות מאחוזת הווארד", עיבוד של מרצ'נט ואייבורי לרומן של א. מ. פורסטר "אחוזת הווארד", לצידם של אמה תומפסון, הלנה בונהם קרטר ואנתוני הופקינס. בסרט גילם את דמותו של לאונרד בסט, פקיד מהמעמד הבינוני הנמוך. על תפקידו זה היה מועמד בשנת 1993 לפרס באפט"א בקטגוריית שחקן המשנה הטוב ביותר. הוא המשיך להופיע בתפקידים קטנים בסרטי קולנוע ידועים כגון "ג'יין אייר", "נוטינג היל", "איריס וג'ון" ו"ואן הלסינג". ב-2004 השתתף במיני סדרה טלוויזיונית גרמנית "Die Nibelungen" שידועה גם בשם "הטבעת של ניבלאנגס".
וסט מרבה להופיע על הבמה, וגילם עבור הרויאל שייקספיר קומפני את תפקידי ריצ'רד השני והמלט בהצגות שביים סטיבן פימלוט. הוא החל במקביל לקריירת המשחק גם לביים, ובשנת 2004 החליף את מייקל גרנדג' כבמאי בתיאטרון שפילד עד 2007.
פניו מוכרות לצופי הטלוויזיה מהופעותיו בסדרות ותיקות רבות כגון "רציחות במידסומר", "להעיר את המתים" ו"חקירות המפקח לינלי", ובסדרות דרמטיות רבות. וסט גילם את דמותו של אנתוני בלאנט בסדרה של ה-BBC "מרגלי קיימברידג'", העוסקת בחיי המרגלים הבריטים שהיו חברים ברשת קיימברידג', לצידם של טובי סטיבנס (פילבי), טום הולנדר (ברג'ס) ורופרט פנרי ג'ונס (מקלין). בנובמבר 2006 שיחק בתפקיד הראשי בהפקה של ה-BBC לסיפור מאת ג'ון וינדהם "Random Quest". וסט מבוקש מאוד בזכות כישורי הקריאה שלו עבור תוכניות דוקומנטריות בטלוויזיה, וכן הוא מופיע ברסיטלים בהם הוא קורא מתוך מחזות שייקספיריים.
וסט הופיע לצד הוריו במספר סרטי קולנוע. עם אמו פרונלה סקיילס הופיע בסרט "זיכרונות מאחוזת הווארד" ובסרט " Stiff Upper Lips". לצידו של אביו, טימותי וסט, הופיע בסרט "אייריס וג'ון", על חייה של הסופרת אייריס מרדוק, בו גלמו הבן ואביו את אותה דמות בתקופות שונות של חייהם. גם על הבמה הופיע וסט עם אביו במחזה " A Number", ובמחזות השייקסיפיריים "הנרי הרביעי, חלק ראשון" ו"הנרי הרביעי, חלק שני". בשנת 2006 הופיעו השלושה יחדיו בתיאטרון שפילד בהקראה של המחזה "Family Voices" מאת הרולד פינטר.
ב-2006 השתתף וסט כזמר ובקריאת שירה בסיבוב הופעות של מקהלת לונדון בירושלים ובגדה המערבית. במאי 2007 חזר לערי הגדה עם מקהלת לונדון וביים את "חליל הקסם" במסגרת פסטיבל פלסטיני. וסט פעיל פוליטי כבר שנים רבות ומבקר חריף של ממשלת הלייבור הבריטית בראשותו של טוני בלייר.
פאסיק

פאסיק (או פָאסִק, נכתב בערבית: فاسق‎), הוא מושג בטרמינולוגיה האסלאמית אשר מגדיר אדם אשר מפר את החוק האסלאמי, וחיי חיים לא מוסריים אשר הולכים נגד הדת. אדם שמוגדר כפאסיק, נחשב כאדם לא אמין, ולכן גם עדותו אינה נחשבת במשפט האסלאמי כעדות קבילה.

מקור המונח

המילה פאסיק נגזרת מהמושג "פיסק" (או פִסק, נכתב בערבית: فسق‎), אשר משמעותה המילולית זה "להפר הסכמים".
מערת הסנוניות

מערת הסנוניות (בספרדית: Sótano de las Golondrinas) היא מערה פתוחה במדינה הפדרלית סן לואיס פוטוסי, מקסיקו. הפתח האליפטי, על מדרון קארסט, בגודל 49 על 62 מטר וחלול מתחת לכל היקפו, נפתח לאולם בגודל של 303 על 135 מטרים. תחתית המערה נמצאת בעומק של 333 מטר בנפילה חופשית מהצד הנמוך ביותר של המערה, ו-370 מטרים מהצד הגבוה ביותר שלה. דבר זה הופך אותה למערה עם הפיר הכי גדול בעולם, לפיר השני הכי עמוק במקסיקו ול-11 הכי עמוק בעולם. גורד שחקים כמו בניין קרייזלר בניו יורק יכול להיכנס בתוכו במלואו בקלות.

היסטוריה

המערה נפתחה על ידי סחיפה של מים על מישור של אבן גיר יחד עם צורה של מבנה חרוטי. המערה ידועה לתושבים המקומיים מזמנים עתיקים. התיעוד הראשוני של מסע חקר לתוכה מתועד ל-27 בדצמבר 1966.

תיאור המערה

הטמפרטורות במערה נמוכות. הצמחייה גדלה בפתח, היכן שהגשם גורם למפלים להישפך אל תוך המערה. פתח המערה מכוסה שברים וגואנו, שמרבי רגליים, חרקים, נחשים ועקרבים חיים עליו. קיים פתח צר בתחתית המערה הנמשך לפחות עוד 512 מטרים מטה.

משמעות השם

פירוש השם של המערה בספרדית הוא "המרתף של הסנוניות" הודות לציפורים הרבות החיות בחורים על קירות המערה. 
כל בוקר, להקה של ציפורים יוצאת מהמערה על ידי מעוף במעגלים, עד שהן צוברות מספיק גובה לפתח המערה ומשם השמיימה. בערב להקות גדולות של סיסים חגות סביב פתח המערה ובערך אחת לדקה, קבוצה של עד כ-50 ציפורים חותכות מהלהקה וצוללות עם הראש למטה לעבר הפתח. לאחר שהן חוצות את הפתח, הן מקפלות את כנפיהן ונופלות נפילה חופשית עד שהן מגיעות לקן שלהן אז הן פורסות את הכנפיים ויוצאות מן הצלילה. צפייה במחזה הפך להיות פופולרי בקרב תיירים.

תיירות ספורט אקסטרים

המערה היא יעד פופולרי למערות אנכיות. מטפסים לרוב מעגנים את החבלים שלהם בפתח הצד הנמוך, איפה שקיבעו טפסים מיוחדים לסלע, הנקי מכל מכשולים. ירידה בחבל לוקחת כ-20 דקות. הטיפוס חזרה מעלה יכול לקחת בין 40 דקות לשעתיים. לבן אדם ללא מצנח ייקח כמעט 10 שניות להגיע בנפילה חופשית לתחתית, מכאן הפופולריות הרבה שלה בקרב אוהדי ספורט אקסטרים לקפיצת בסיס. כדור פורח בגודל ממוצע נווט פנימה, דרך הפתח ברוחב 49 מטרים, ונחת בתחתית המערה. קפיצת בסיס אינה מותרת עוד במקום שכן התושבים המקומיים מתרכזים בהצלת הציפורים שם.
אור הנר

שם הקיבוץ

שם הקיבוץ הוצע על ידי זאב וילנאי והוא נגזר מאמרה מיוחדת המופיעה בתלמוד הבבלי: "תנא קול ריחים בבורני שבוע הבן שבוע הבן אור הנר בברור חיל משתה שם משתה שם". רש"י והתוספות מפרשים שהמשפט עוסק בקיום מצוות ברית מילה בעת גזירות אדריאנוס. מכיוון שהקיבוץ הוקם סמוך לקיבוץ ברור חיל, ניתן לו השם אור הנר.

הקמת הקיבוץ

הקיבוץ הוקם בשנת 1957, על אדמות הכפר הערבי נג'ד (نجد), שתושביו עזבו במהלך מלחמת העצמאות, במקום שבו הייתה בשנים 1955–1957 חווה חקלאית של חברת 'יצור ופיתוח', על ידי יוצאי קיבוץ גבעות זייד שהתפרק וגרעין הנח"ל "צל־צח", מרביתם עולים מארגנטינה בוגרי תנועות הנוער.
בהקמתו היה שייך לתנועת איחוד הקבוצות והקיבוצים, שהיא כיום חלק מהתק"ם. 
המקור הכלכלי העיקרי - מפעל אורניט לייצור מסמרות עיוורות (ניטים). הקיבוץ מחזיק בבעלות של א.ב מתכננים, אחת מחברות התכנון הגדולות בישראל.

אתרים בסביבה

ליד כביש הכניסה המערבית לקיבוץ נמצאת "גבעת מרדפי 1956" וממנה תצפית על הסביבה. על הגבעה – לוח הנצחה לשישה חללים, אנשי מקורות וחיילי נח"ל מקיבוץ ארז, שנפלו בתאריך 11 בנובמבר 1956 במרדף אחרי מסתננים שחדרו מרצועת עזה ורכבם עלה על מוקש.
בשנים האחרונות, מרבדי הכלניות האדומים שליד הקיבוץ הפכו לאטרקציה תיירותית באזור, ואף נוסד סביבן פסטיבל "דרום אדום".

נתיב המוראלים

אטרקציה תיירותית בשנים האחרונות הם ציורי הקיר (מוראלים) שנעשו על ידי שני אמנים מהעיר קוריינטס בארגנטינה. הם הגיעו ב-2007 בהזמנת חברי הקיבוץ ויצרו את המוראלים על קירות של מבנים מרכזים בקיבוץ. בשנת 2008 הם חזרו לבקשת הקיבוץ ויצרו את שדרת שבעת המינים.
שחר פנקס

שחר פנקס (נולדה ב-1977) היא מחזאית ישראלית, זוכת פרס התיאטרון הישראלי לשנת 2013 על המחזה "אדם לא מת סתם" ופרס רוזנבלום לאמנויות הבמה לשנת 2014 יחד עם שיר גולדברג בקטגוריית אמנים ויוצרים מבטיחים.

ביוגרפיה

פנקס נולדה במשמרת, ב-2006 סיימה תואר שני MFA בחוג לתיאטרון שבאוניברסיטת תל אביב. 
שימשה דרמטורגית בהצגות "אם יש גן עדן", "הסוחר מוונציה", "שרי המלחמה", "הקמצן" "השבועה", "הדה גאבלר" ו"סימני דרך" (מחזמר המבוסס על הביוגרפיה של נעמי שמר) שהוצגו בתיאטרון הבימה. הייתה שותפה לכתיבת ההצגות "ארץ חדשה" ו"השבועה" יחד עם שי פיטובסקי וצעירי הבימה, עיבדה את ההצגה "אלקטרה ואורסטס – משפט רצח" עם חנן שניר, ועיבדה את ההצגה "פרסאוס ומדוזה" שהוצגה בתיאטרון חיפה. 
לאורך השנים משתפת פעולה עם במאית התיאטרון שיר גולדברג עמה למדה באוניברסיטה ושימשה עמה תחקירנית ותמלילנית בתוכניות טלוויזיה. השתיים יצרו את המחזה "איש לכת" (יחד עם משה פרלשטיין) שהוצג בפסטיבל עכו, את המחזה הקומי "בשר גבירותי ורבותי" שהוצג בתיאטרון אנסמבל הרצליה ואת המחזה "אבא שלי לא ציפור" שהוצג בפסטיבל ישראל ובתיאטרון הקאמרי. השתיים שיתפו פעולה כבמאית ומחזאית בהצגה "תהילה", עיבוד לנובלה של ש"י עגנון שהוצגה בתיאטרון החאן, בהצגה "סיפור פשוט" שהוצגה בתיאטרון הבימה, אף היא עיבוד לספרו של עגנון, בהצגה "בדמי ימיה" מאת עגנון שתועלה בתיאטרון החאן, בהצגה "אדם לא מת סתם" על בסיס סיפוריה של דבורה בארון, שהוצגה בהבימה וזיכתה את פנקס בפרס התיאטרון הישראלי, בהצגה "המאהב" על פי סיפורו של א.ב. יהושע שהוצגה בהבימה, בהצגה "אבא גוריו" שהוצגה בהבימה ובהצגה "האדרת" על פי סיפורו של ניקולאי גוגול שהוצגה בתיאטרון החאן. ב-2014 זכתה עם פרס רוזנבלום לאמנויות הבמה בקטגוריית אמנים ויוצרים מבטיחים "על עיבודים של יצירות ספרותיות להצגות בעלות סגנון פיוטי ומיוחד". בשנת 2016 העלה תיאטרון הבימה את המחזה "לבד בברלין", שהוא עיבוד של שחר פנקס לתרגום ספרו של הנס פאלאדה לעברית. בשנת 2018 העלה תיאטרון הבימה את המחזה "מיקה שלי", המבוסס על שירי יאיר רוזנבלום, שאת הנוסח שלו כתבה שחר פנקס יחד עם משה קפטן.
אייזק לי

תולדות חייו

אייזק לי נולד בווילמינגטון שבמדינת דלאוור בארצות הברית, החמישי מבין ילדי משפחת סוחרים קווייקרית. לי למד באקדמיה מקומית בכוונה לעסוק ברפואה, אך בגיל 15 החל לעבוד בעסק מסחרי בפילדלפיה שהיה שייך לאחיו ג'ון, ובסופו של דבר הצטרף אליו כשותף. שם גם יצר קשר ממושך עם הגאולוג המקומי לארדנר ונוקסם (Lardner Vanuxem) אשר אתו יצא לאסוף מינרלים, סלעים ומאובנים, שניהם נבחרו בשנת 1815 לאקדמיה למדעי הטבע בפילדלפיה. בשנת 1818 פרסם לי בעלון האקדמיה את המאמר המדעי הראשון שלו: "דין וחשבון על המינרלים הידועים עתה בסביבת פילדלפיה" (An Account of the Minerals at Present Known to Exist in the Vicinity of Philadelphia).
אייזק לי היה דוגמה מאלפת לחובבן אוטודידקטי שדבקותו בנושא מצומצם הניבה תרומה יסודית ונרחבת למדע. לימודיו של לי התקיימו בסופם של ימי עבודה המלווים בהתחייבויות חברתיות. לאחר שהצטרף בשנת 1821 להוצאה לאור של הכלכלן מתיו קארי ונישא לבתו של קארי, פרנסס אן, הפך לנשיא החברה. לאחר כמה מיתות במשפחתו, מצא לי את עצמו אחראי לצאצאיהם של כמה מקרוביו, ואף התלונן באוזני חברים כי "האל יודע מתי יזדמן לי לשוב ולחקור בענף יפה זה של המדע". בשנת 1851 פרש לי מן ההוצאה לאור כאדם עשיר המלווה במחויבויות חברתיות כיאה למעמדו.
לאחר מותו נתרמה ספרייתו הפרטית לספריית הסקר הגאולוגי של ארצות הברית.

תארים והכרה

אייזק לי כיהן כנשיא האקדמיה למדעי הטבע בפילדלפיה ושימש כסגן נשיא החברה הפילוסופית האמריקאית (שם גם היה יושב ראש של ועדות הכספים והפרסומים). ב-1852 קיבל תואר כבוד LL.D מאוניברסיטת הרווארד והיה חבר או עמית במספר אקדמיות במדינות אחרות. בביקוריו באנגליה ובאירופה בשנת 1832 ובשנים 1852–1853 התקבל לי בחום על ידי אלכסנדר פון הומבולדט, ויליאם באקלנד, צ'ארלס לייל, רודריק מרצ'ינסון ואדם סדג'וויק. הוא בחן ונתן שם לדגימות של צדפות נחלים במוזיאון הבריטי, בגן הבוטני Jardin des Plantes בצרפת ובאוספים פרטיים.
סולם מרקאלי

סולם מרקאלי הוא שיטת למדידת עצימותה‏ של רעידת אדמה על פי ההשפעה שלה על פני כדור הארץ, על תוואי השטח, על מבנים ובניינים ועל בני אדם. העצימות נמדדת בסולם בן 12 דרגות בו דרגה 1 מציינת רעידה שהורגשה רק במכשירי מדידה סייסמיים ודרגה 12 מציינת הרס טוטאלי. העצימות על פי סולם זה הולכת ויורדת עם המרחק ממוקד הרעש והיא נקבעת באמצעות איסוף הנתונים על השפעת הרעידה במקומות שונים על ידי אנשים שהיו באזורים שהושפעו מהרעש.

התפתחות סולם מרקאלי

סולם מרקאלי פותח על ידי חוקר הרי הגעש האיטלקי ג'וזפה מרקאלי בין השנים 1883 ו-1902 מסולם פשוט יותר בן 10 דרגות שנקרא סולם רוסי-פורל ועד שנת 1902 היה אף הוא בן 10 דרגות בלבד. הפיזיקאי האיטלקי אדולפו קנקני הרחיב אותו באותה שנה ל-12 דרגות. לאחר מכן הוגדר הסולם מחדש על ידי הגאופיזיקאי הגרמני אוגוסט היינריך זיברג ונודע בשם סולם מרקאלי-קנקני-זיברג (MCS). סולם זה עבר שינויים נוספים על ידי הבריטים הארי ווד ופרנק ניומן בשנת 1931, אז גם פורסם באנגלית בשם סולם מרקאלי-ווד-ניומן (MWN). לאחר מכן עבר שינויים נוספים על ידי צ'ארלס ריכטר ממציא סולם ריכטר וכיום הוא ידוע בשם סולם מרקאלי המותאם (MM).

התאמה למדידות מדעיות

סולם מרקאלי לא מבוסס על גדלים פיזיקליים הניתנים למדידה אובייקטיבית כמו משרעת הרעידה, מהירות התנועה, תאוצת הקרקע או משך הרעש – אלא על תחושה אישית ועל הנזק שנגרם לסביבה. עם זאת, תחושת הרעידה מראה התאמה בדרגות הנמוכות לתאוצת הקרקע ובדרגות הגבוהות למהירות התנועה שלה.
צבעריח

צבעריח (ביפנית: タイルペイント) היא סוג של חידת היגיון שפורסמה על ידי ההוצאה לאור ניקולי.
ז'וזף נאדז'

ז'וזף נאדז' או ז'וזף נאג', שמו בלידה: יוז'ף נאג' ( בצרפתית:Josef Nadj, שמו בלידה - בהונגרית:Nagy József,נולד בקאניז'ה, יוגוסלביה, כיום בסרביה ב-1957) הוא רקדן וכוריאוגרף, אמן מיצגים וצלם צרפתי-הונגרי, יליד וויבודינה (סרביה).

ביוגרפיה

יוז'ף נאג' נולד ב-1957 במשפחה הונגרית בקניז'ה, בחבל וויבודינה שבסרביה, בזמנו בפדרציה היוגוסלבית.
הוא למד תולדות האמנות ומוזיקה באקדמיה לאמנויות בבודפשט בהונגריה, לרבות קורסים לפילוסופיה וספרות. כמו כן למד אמנויות לחימה, ביטוי גופני ותיאטרון.
בשנת 1980 הגיע לפריז בצרפת כדי ללמוד פנטומימה אצל מרסל מרסו ואטיין דקרו. גילה בהזדמנות זו את עולם הבלט המודרני והשתלם אצל פרנסואה ורה, קתרין דיוורס ואצל מרק טומפקינס והשתתף כרקדן בכמה מהפוקותיהם.
ב-1986 הוא הקים את להקת הבלט שלו "התיאטרון ז'ל" (Jel "יֶל" בהונגרית משמעותו "סימן"). ב-1987 הפיק את המופע הראשון שלה
"ברווז פקינאי" (Canard pékinois) בתיאטרון הבסטיליה. עם רקדני להקתו נמנו לאורך השנים כוכבים כמו נאסר מרטן-גרוסה, יוז'ף שארווארי, ולאסלו רוקאש.
בהמשך הפיק את המופעים Sept Peaux de Rhinocéros (שבעה עורות של קרנף) (1988), La Mort de l'Empereur (מות הקיסר) (1989), Comedia tempio (קומדיה מקדש) (1990), Les Echelles d'Orphée (סולמות אורפאוס) (1992), Woyzeck (וויצק) (1994) לפי גאורג ביכנר, l'Anatomie du Fauve (אנטומיית החיה) (1994), Le Cri du Caméléon (צעקת הזיקית) (1995),
Commentaire d'Habacuc (פירוש חבקוק) (1996), Le vent dans le sac (הרוח בשק) (1997), Petit psaume du matin
(תהלים קטנים לבוקר) המוקדש לדומיניק מרסי, במסגרת Vif du sujet (בלב הנושא) בפסטיבל אביניון (1997)
בשנים 1995–2016 ניהל נאדג' את המרכז הכוראוגרפי הלאומי של אורליאן.
הוא הציג בתיארט דה ויל בפריז את המופע Les Veilleurs (השומרים) לפי יצירות של פרנץ קפקא, וכן Le Temps du repli שלישייה לשני רקדנים ונגן כלי הקשה על במת Scene nationale באורליאן.
מאוחר יותר הציג את Les philosophes (הפילוסופים) (2001) - בסימן הוקרה לברונו שולץ - בפסטיבל המחול בקאן, Journal d'un inconnu (יומנו של אלמוני) (2002) בביאנלה של ונציה, Il n'y a plus de firmament (אין יותר רקיע) (2003) המוקד לאנטונן ארטו, מחבר אהוב מאוד על נאדז', בעקבות מפגש עם הצייר בלטוס, Poussière de soleils (אבק שמשות) (2004) בהשראת יצירותיו של רמון רוסל, (2004), Last Landscape (נוף אחרון) בשיתוף פעולה עם נגן כלי ההקשה ולדימיר טרסוב,
"פאסו דובלה" (2006) בשיתוף פעולה עם מיקל ברסלו, Asobu (אסובו) -הוקרה למשורר אנרי מישו שנבחר כדי לפתוח את עונת השישים 2006 של פסטיבל אביניו אותו ניהל אז בשותפות.
ב-2017 הוא הקים להקת "אטלייה 3+1" שמושבה בפריז.

פואטיקה תיאטרונית

נאדז' מערבב תיאטרון פיזי ומחול תוך יצירת עולם גרוטסקי וסוריאליסטי. שפתו הטרגיקומית נובעת תכופות מפעולות של יומיום והודות לשימוש מיומן ביסודות סצנוגרפיים מצליחה להעניק חיים לחפצים מפתיעים:שולחן, כסט, ז'קט היכולים לרמוז על עולם ריאלי ומאגי בעת ובעונה אחת.
גזירת הים

גזירת הים הייתה איסור בצו אפיפיורי על העברת יהודים ואולי גם סחורות של סוחרים יהודים במזרח הים התיכון מאירופה (בעיקר מערי המסחר של איטליה כונציה וגנואה) לארץ ישראל במאה ה-15, בעקבות סכסוך על המקומות הקדושים בירושלים והמצב הגאופוליטי במזרח הים התיכון.
איסור זה נשאר בתוקפו, לסרוגין, למעלה מיובל שנים: מ-9 במרץ 1427 עד 1467-1485‏.

הרקע לגזירה

הר ציון הוא מקום מקודש הן ליהודים, שמציינים במקום את קבר דוד, והן לנוצרים, שמאמינים ששם נערכה הסעודה האחרונה. במקום היה במאה ה-15 מבנה צלבני ובו התמקמו גם הפרנציסקנים. היהודים קיימו במקום תפילות וטקסים, והוא היה אחת התחנות בעלייה לרגל. בין המחצית השנייה של המאה ה-14 ועד 1427 התקיימו סכסוכים בין יהודים לנוצרים על החזקה במקום ועל זכויות התפילה והביקור. ב-1427 פנה נגיד היהודים אל הסולטאן הממלוכי (ג'קמק) וביקש להגיע לפשרה. תשובתו של הסולטאן, לפי פליקס פברי הייתה: "גם אנו חושבים את דוד לקדוש, ממש כמו הנוצרים והיהודים, ואנו מאמינים בכתבי הקודש ממש כמוהם. על-כן לא היהודים ולא הנוצרים יהיו בעלי המקום הזה, אלא ניקח אותו לעצמנו." לפי ניתוח אחר בתקופה זו היה לממלוכים עניין פוליטי לפגוע בנוצרים, כחלק מהתחרות שלהם עם האימפריה העות'מאנית, והם הענישו את הנוצרים בעקבות "בנייה בלתי חוקית". לפי ניתוח זה, ההיטפלות להשתדלות היהודים היא רק תעמולה נוצרית.
ואכן, הנזירים סולקו מהמקום וב-1452 המקום הפך למסגד. כך החלה סדרת סכסוכים בינלאומיים, בהם השתדלו גופים נוצריים אצל השלטון הממלוכי לקבל לידיהם את המקום. גם יהודים עשירים ניסו לשחד את הסולטאן לבל יתן יד לדחיקתם של יהודים. ב-1462 מדווח הנוסע גיום אוליבר: "הם (המוסלמים) מונעים את הנוצרים מלהיכנס שם (למבנה קבר דוד) תחת עונש מוות". במשך תקופות קצרות חזרה למקום שליטה פרנציסקנית, אך לבסוף נושלו הפרנציסקנים סופית וחלקם נאסרו.

גזירת הגזירה

ההשלכות על העם היהודי היו קשות, שכן הזעם הנוצרי הופנה אל היהודים. בשנת 1428 הוציא בוונציה האפיפיור מרטינוס החמישי, צו (בולה אפיפיורית) המטיל חרם על רבי-חובלים נוצרים להוביל באוניותיהם יהודים העושים דרכם לארץ-ישראל. כמה מרבי החובלים הרחיקו לכת, מתוך קנאות יתרה, עד כדי הטלת נוסעים יהודיים ליםכמו כן הוטלו מיסים כבדים על יהודי איטליה כ"פיצוי" לפרנציסקנים. גזירות אלה, שנקראו גזירת הים, בוטלו רק בשנות השמונים של המאה ה-15. בשנת 1488 דיווח עובדיה מברטנורא:
משכבר הימים קברות המלכים גם היו תחת ידם של הפרנציסקנים...ובא יהודי עשיר, אשכנזי, שביקש לקנותם מידי הסולטאן הממלוכי...ונתקוטט עם הכומרים... [עקב סכסוך זה] לקחו אותם [את הקברים] מיד הכומרים והם עתה תחת יד הישמעאלים. ויוודע הדבר בוויניציאה כי היהודים הבאים מאדום (אירופה) גרמו לקחת קברות המלכים מתחת יד האדומים [הנוצרים], אז גזרו לבלתי תת-יוצא ובא ליהודים בירושלים דרך ארצם, ועכשיו תודה לאל חי, בטלה הגזירה.
— עובדיה מברטנורא. בתוך ירושלים עיר ועם עמ' 140