יחסי ישראל–צרפת

היווצרותו של קשר ראשוני: המאבק להקמת מדינת ישראל

בחורף 1939–1940 יזם ד"ר נחום גולדמן הקמת גדוד יהודי שיפעל במסגרת צבא צרפת. הוא נשא ונתן בנושא זה עם השר ז'ורז' מנדל, ועם ראש הממשלה ושר הביטחון אדואר דאלאדיה, והממשלה נתנה הסכמתה, אלא שתבוסת צרפת לגרמניה הביאה לגניזת היוזמה.
הקשר המשמעותי הראשון בין הנהגת היישוב היהודי לבין צרפת התרחש במהלך מלחמת העולם השנייה, בין השנים 1940–1944, כשצרפת הייתה כבושה בידי גרמניה. דוד בן-גוריון, מנהיג התנועה הציונית, הביע את הערכתו לשארל דה גול, מנהיג תנועת צרפת החופשית, והביע בפניו את תקוותו שצרפת תפעל לקידום השאיפות המדיניות של העם היהודי בארץ ישראל. במקביל, נציגים של 'צרפת החופשית' ביקרו ביישוב היהודי ונחשפו למפעל הציוני. במרס 1941 העלתה הסוכנות תוכנית להקמת 'בריגאדה יהודית ארץ-ישראלית', שאמורה הייתה להיות מורכבת משישה גדודים ובהם כ-2,500 לוחמים, שתשרת במסגרת כוחות 'צרפת החופשית'. התוכנית נפלה בשל התנגדותו של הגנרל ז'ורז' קאטרו, מפקד כוחות 'צרפת החופשית' במזרח-התיכון. קאטרו חשש מקשיים שיעורר הדבר עם הבריטים, וכן שהדבר ינוצל תעמולתית על ידי ממשלת וישי, שתציג את דה-גול כ'מכור ליהודים'.
ביטוי אחר לקשר הייתה התקנת תחנת רדיו חשאית בביתו של דוד הכהן בחיפה, אשר שידרה שידורי תעמולה לכוחות ממשלת וישי בסוריה ובלבנון, טרם המערכה בסוריה ובלבנון במלחמת העולם השנייה. התחנה, שכונתה 'רדיו לבאנט צרפת החופשית', הופעלה על ידי אנשי ההגנה, והשידורים נעשו על ידי קצינים צרפתיים מכוחות צרפת החופשית.
בעקבות מלחמת העולם השנייה, התרחשו בצרפת שינויים פוליטיים משמעותיים שהובילו למצב בו הכוחות הפוליטיים, כולל מנהיגי המחתרת, מסכימים עם דרישת היישוב היהודי למדינה עצמאית ולסיומו של המנדט הבריטי. כבוגרי מחתרות, מנהיגי צרפת החדשים לא השלימו עם סירובה התקיף של בריטניה להעלות לארץ ישראל את ניצולי השואה ולכן צרפת תמכה בעלייה הבלתי לגאלית לארץ ישראל.
הצורך להקים תשתית ציונית לוגיסטית חדשה באירופה, לאחר שואת יהודיה, וכן התפנית המדינית באוריינטציה הציונית, כאשר מרכז הכובד כבר אינו נוטה לבריטניה, הפכו את צרפת למוקד האירופי של הפעילות הציונית בין מלחמת העולם השנייה לקום מדינת ישראל, כאשר תרמה לכך גם קרבתם היחסית של מחנות העקורים וכן מסורת ליברלית צרפתית רבת-שנים בהקשר זה. סיוע חשוב סיפקה ה-Armée Juive, המחתרת היהודית בצרפת, ששמרה על מסגרת כלשהי גם לאחר מלחמת העולם השנייה, והעמידה עצמה לרשות 'ההגנה', כולל משרדים, מעבדות לזיוף מסמכים, ידע מקצועי, כספים, קשרים וכיוצא בזה. חלק ניכר מן הפעילות המדינית הציונית התנהל, אם כך, בפריז, שבהגזמת-מה, הפכה 'בירת המדינה היהודית שבדרך'. צרפת הפכה למרכז הלוגיסטי של פעילות 'ההגנה' באירופה: מרכז 'ההגנה' באירופה פעל בדרך-כלל מפריז, כמו גם מרכז 'המוסד לעלייה' ו'הבריחה'. בנוסף, שמשו נמלי צרפת, בעיקר בדרום: מרסיי, פור דה בוק (Port de Bouc), לה סיוטה (La Ciotat), סט ועוד, תחנת מוצא לרבע מאוניות המעפילים (16, מתוכן 14 של 'ההגנה', מתוך 64 ספינות מעפילים ב-1945–1948), ולרבע, בקירוב, מן הנוסעים, ורבות מהן הצטיידו ועברו שיפוצים באותם נמלים לקראת הפלגתן. כמו כן רבים מן הפליטים מצאו מחסה, עד לעלייתם על אוניות, במחנות בדרום צרפת, שבהם נהנתה 'ההגנה' מאוטונומיה כמעט מלאה.
בסוף שנת 1947, התנהלותה של צרפת סביב ההצבעה על תוכנית החלוקה באו"ם הייתה מהוססת. עמדתה הראשונית של צרפת הייתה כי אין לכפות החלטה על הצדדים בסכסוך. בהמשך ביקשה צרפת דחייה של ההצבעה ביום אחד על מנת לגבש הסכם פשרה שיתחשב ברגשות העולם הערבי. רק משלא הצליחה להציע פתרון חלופי, הצביעה צרפת בעד תוכנית החלוקה והקמת מדינה יהודית בארץ ישראל. משה שרת תיאר את אשר הרגיש: "נעשתה צרפת אחראית לסכנת התפוררותו של הרוב הבלתי יציב ושקיעת שמשה של המדינה היהודית בעולמו של האו"ם בטרם תזרח".
ממשלת צרפת נמנעה מלהכיר בישראל במהלך מלחמת העצמאות, בנימוק שהתנאים הנדרשים להכרה במדינה עדיין לא מולאו. ב-12 בינואר 1949 הכירה צרפת במדינת ישראל דה פקטו, בין היתר, בנימוק שגורל המלחמה כבר הוכרע לטובת ישראל, שארצות הברית וברית המועצות הכירו בישראל כבר ביום הקמתה ושיש להתחשב ברוח דעת הקהל הבינלאומית. ב-11 במאי 1949, כמעט שנה לאחר ההכרזה על הקמת מדינת ישראל, הכירה צרפת במדינת ישראל דה יורה ותמכה בהצטרפותה כחברה באו"ם.

סולידאריות, שיתוף פעולה וברית בלתי כתובה: משנות ה-50 עד 1958

בחודש מאי 1950 פרסמו ארצות הברית, בריטניה וצרפת את ההצהרה המשולשת שבה הן מתחייבות לערוב לקיומו של סטטוס-קוו במזרח התיכון ולקיומו של מאזן נשק ומאזן כוחות באזור. בתקופה זו חיפש ראש הממשלה, דוד בן-גוריון, לכרות ברית עם מעצמה שתערוב לביטחונה של ישראל. בן-גוריון קיווה שארצות הברית תסכים לפרוש את חסותה, אבל ארצות הברית סירבה בתוקף לערוב לביטחונה של ישראל וסירבה למכור לה נשק. פנייה לבריטניה לא עמדה על הפרק מבחינתה של ישראל בשל משקעי העבר ולכן צרפת הפכה לברירת המחדל.
בשנת 1953 הודיעה ממשלת צרפת על נכונותה לשקול את הבקשה הישראלית למכור לה נשק תוצרת צרפת, אך בפועל לא הייתה התקדמות בהשגת הנשק. ראש משלחת משרד הביטחון בפריז, יוסף נחמיאס, התרוצץ במשך חודשים אצל גורמים שונים בשלטונות הצרפתיים, ללא הועיל.
בתחילת שנת 1954 הודח מתפקידו שליט סוריה, אדיב שישקלי, שנטה להפעיל מדיניות פרו-צרפתית ובנובמבר אותה שנה נפתח מרד נגד השלטון הצרפתי באלג'יריה. תגובת הנגד הצרפתית כלפי המורדים האלג'יריים הובילה את צרפת לעימות דיפלומטי עם העולם הערבי בכללותו. בשנת 1955 סבר שר הפנים של צרפת, מוריס בורז'ס-מונורי, שמקור הצרות באלג'יריה הוא בגמאל עבד אל נאצר והחל ליזום קשר עם ישראל. במאי 1955 שיגר דוד בן-גוריון את שמעון פרס ששימש כמנכ"ל משרד הביטחון אל פייר קניג, שר ההגנה באותה תקופה. ופייר קניג שהיה ידוע כאוהד ישראל, שקיבל אותו בלבביות, הורה לפתוח את מחסני החירום של צרפת ולספק לישראל את מבוקשה: טנקים, מטוסים, תותחים וציוד מכ"ם. לאחר פרסום דבר עסקת הנשק הצ'כוסלובקית-מצרית בספטמבר 1955 התהדק הקשר.
אף על פי שמשרד החוץ הצרפתי התנגד לבקשת ישראל לנשק, הן בשל תמיכתו המסורתית בערבים והן מתוקף ההצהרה המשולשת שצרפת הייתה שותפה לה, משרד ההגנה הצרפתי החליט להיענות לבקשה החוזרת של ישראל לברית צבאית ובשלהי 1955 נחתמו עסקאות הנשק הראשונות. משרד החוץ הביע את התנגדותו הרבה להידוק הקשרים הצבאיים עם ישראל והזהיר את ראשי המדינה שברית עם ישראל תגרום לאובדן מעמדה של צרפת בעולם הערבי. אולם בפברואר 1956, שר החוץ הצרפתי, קריסטיאן פינו, הצטרף למחויבות והאמפתיה הגדלה של הממשל כלפי ישראל וסיים באופן רשמי את אמברגו הנשק משנת 1950. פינו היה נתון בין לחץ דעת הקהל שהייתה אוהדת לסיוע לישראל, לבין עמדת עוזריו במשרד החוץ שהתנגדו לכך שצרפת תהיה הגורם היחיד שיסייע לישראל, ובכך ידחוף את מדינות ערב להשפעה של ברית המועצות.
במסגרת "מבצע יונה" סיפקה צרפת לישראל מטוסים וטנקים ובהימצא אמצעי הלחימה הצרפתים בידה, החלה ישראל ליזום מהלכים לקראת מלחמת מנע נגד מצרים לפני שזו תשיג עליונות צבאית.
ב-26 ביולי 1956 הלאים נשיא מצרים נאצר את תעלת סואץ באורח חד צדדי. צרפת ובריטניה תכננו, בשיתוף פעולה עם ישראל, ליטול חזרה את השליטה בתעלה ולהדיח את נאצר מן השלטון.
בסוף חודש אוקטובר התרחשה מלחמת סיני (שלב כיבוש תעלת סואץ כונה "מבצע מוסקטר"), שהסתיימה בנסיגה של צרפת, בריטניה וישראל מאזור סיני בעקבות לחץ שהפעילו ברית המועצות וארצות הברית.
הכישלון בהשגת יעדי המלחמה החמיר את הקרירות והחשדנות שהפגינו הבריטים כלפי ישראל והוביל לפירוקה של הברית המשולשת שרק נוצרה.
בניגוד לכך, יחסי ישראל וצרפת יצאו מחוזקים משיתוף הפעולה במלחמה.
בשנת 1957 הסכימו כל ממשלות צרפת לספק לישראל נשק מכל הסוגים באופן סדיר, מתוך שיקולים שהם לא רק פוליטיים, צבאיים וכלכליים, אלא מתוך רצון לקיים יחסים מיוחדים עם ישראל שנובעים מאהדה ומידידות של ההנהגה בצרפת כלפי ישראל.
במסגרת הברית הבלתי כתובה שנוצרה בין צרפת לבין ישראל, נחתם באוקטובר 1957 בפאריס הסכם רשמי על רכישת כור גרעיני מצרפת. תחת ההסכם, צרפת מכרה לישראל מידע טכנולוגי ושלחה פועלים שיסייעו בהקמת כור גרעיני בדימונה. בנייתו של הכור הגרעיני נמשכה חמש שנים והסתיימה בשנת 1963.

1959–1967

בעקבות עליית שארל דה גול לשלטון והקמת הרפובליקה החמישית, ניכרה ירידה ביחסים בין המדינות. בשנים 1959–1962 שמרה צרפת על מחויבותה הרשמית והצבאית כלפי ישראל, אבל דה גול הפסיק את דפוס היחסים האינטימי והבלתי אמצעי ששרר בין שתי המדינות והחליפו בטקסיות ובממלכתיות.
ב-14 במאי 1960 פרץ משבר בין המדינות, לאחר ששר החוץ הצרפתי הודיע כי ממשלת צרפת החליטה שלא לספק אורניום לכור האטומי בדימונה. בעקבות זאת, ביקשה ישראל פגישה בין ראש ממשלת ישראל דוד בן-גוריון לנשיא דה-גול. ב-13 ביוני התקבל בן-גוריון בשדה התעופה בפריז בנגינת "התקווה". ב-14 ביוני נערכה עבורו קבלת פנים מפוארת בארמון האליזה. היה זה ביקור רשמי ראשון של מדינאי ישראלי בצרפת. בחילופי הברכות לאחר הסעודה, אמר דה-גול כי "בן-גוריון הוא מדינאי עולמי המסמל באישיותו את תחייתה המופלאה...של ישראל". בן-גוריון השיב בעברית כי "דה-גול הוא המדינאי הגדול ביותר בימינו". בפגישה האישית שנערכה לאחר מכן, הבטיח דה-גול כי צרפת לא תיתן להשמיד את ישראל. בן-גוריון הגיע למסקנה שפינוי אלג'יריה יחבל בידידות בין צרפת וישראל, ולכן הציג בפני דה-גול את תוכניתו לפתרון בעיית אלג'יריה באמצעות חלוקה והעברת מיליון צרפתים לאלג'יריה. אולם תוכניתו לא שכנעה איש מאנשי הממשל הצרפתי ודה-גול הגיב: "אתה מנסה להקים ישראל חדשה באפריקה!". בשל התארכות הפגישה, הזמין דה-גול את בן-גוריון לפגישה נוספת. ב-17 ביוני נפגשו שוב ובן-גוריון הבטיח כי אין בכוונת ישראל לבנות נשק גרעיני בכור המוקם בדימונה. דה-גול הבטיח לו שצרפת תגן על ישראל ושישראל תקבל את "המטוסים הטובים ביותר" של צרפת. בעקבות הפגנת התמיכה של דה-גול בישראל, התיישרו הפקידות האזרחית והצבאית בצרפת בהתאם לקו של הנשיא. בין דה-גול ובן-גוריון נוצרה ידידות אישית.
לפי יובל נאמן, גורמים בכירים בצבא צרפת תכננו להתנקש בדה-גול כדי לסכל את פינוי אלג'יר. הם פנו לישראל בבקשת סיוע להתנקשות בדה-גול, והציעו בתמורה אספקה אדירה של כלי נשק מצרפת לישראל. בן-גוריון, ראש ממשלת ישראל הורה להעביר בדחיפות את האזהרה לדה-גול, וחייו של דה-גול ניצלו. נשיא צרפת הודה מאוד לבן-גוריון, אך להערכת נאמן הרגיש מושפל מאוד שישראל הייתה צריכה לחוש לעזרתו.
במרץ 1962 חתם נשיא צרפת, שארל דה גול, על הסכמי אוויאן אשר הורו על נסיגת הצבא הצרפתי והענקת עצמאות לאלג'יריה. בכך הוסר המכשול העיקרי שמנע מצרפת לפתח קשרים כלכליים ודיפלומטיים עם העולם הערבי. בשנים הבאות הציג נשיא צרפת את עקרון "היחסים המקבילים" שמשמעותו המשך יחסים טובים עם ישראל ללא התערבות מדינות ערב ובמקביל, פיתוח קשרים בעולם הערבי ללא התערבות של מדינת ישראל.

סיום השותפות, ביקורתיות ועוינות: ממלחמת ששת הימים עד שנת 1980

בשנת 1967, הפסיק שארל דה גול את השותפות עם ישראל באורח חד צדדי. מהלך זה היה חלק מהתקרבות צרפתית לסובייטים ומדינות ערב, במטרה לדחוק את ארצות הברית מאירופה והמזרח התיכון. בתקופת ההמתנה שלפני מלחמת ששת הימים תמך דה גול בערבים והזהיר את ישראל שאם היא תיזום מתקפה צבאית מקדימה, צרפת לא תתייצב לצידה. ישראל התאכזבה מעמדתה החדשה של צרפת, אך היא לא שינתה את החלטתה לצאת למתקפת מנע. ישראל הייתה מוכנה לצאת למבצע גם במחיר אובדן התמיכה הצרפתית.
כדי להבהיר את רצינותו והתנגדותו לתוקפנות הישראלית, דה גול הטיל אמברגו על משלוחי נשק לישראל. צרפת, שעד לשנת 1967 ספקית הנשק העיקרית של מדינת ישראל, סירבה למכור לה נשק ומטוסים נוספים.
לאחר המלחמה נעשה מאמץ ישראלי לביטול האמברגו בדרכים דיפלומטיות אך מאמצים אלה לא צלחו. ב-27 בנובמבר 1967 הפתיע דה גול כאשר במסיבת עיתונאים הביע עוינות כלפי ישראל וקבע בין היתר שישראל ניצלה את סגירת מיצרי טיראן ל"מסע כיבושים" בכך המחיש את השינוי היסודי בגישת צרפת כלפי ישראל. בנסיבות שנוצרו, ישראל הפנתה את יהבה לכיוון ארצות הברית. נשיא ארצות הברית, לינדון ג'ונסון, הודיע שארצו תתייצב לצד ישראל במאבקה מול אויביה.
האמברגו הצרפתי על ישראל היווה סיום דרמטי של הברית בין שתי המדינות. שארל דה גול, ומשרד החוץ הצרפתי ראו את התמיכה בעולם הערבי כאינטרס לאומי של צרפת ומתוקף כך אימצו מדיניות חוץ שהתנערה מהברית עם ישראל. המדיניות הצרפתית במזרח התיכון התאפיינה ביחסים דיפלומטיים וכלכליים הולכים ומתהדקים עם מדינות העולם הערבי במקביל ליחסים הולכים ומתרופפים עם מדינת ישראל.
דעת הקהל בצרפת הייתה במשך שנים רבות אוהדת את מדינת ישראל ותומכת ביכולת שלה להיאבק על קיומה אל מול תוקפנותן העזה של מדינות ערב. בשנים 1968–1969, קיימו רבים מהציבור הצרפתי יחד עם יהודי צרפת הפגנות תמיכה פומביות בישראל. עם התבססותה של המדיניות הפרו ערבית, דעכה האהדה הציבורית כלפי ישראל, אך הקהילה היהודית בצרפת נותרה קבוצת לחץ שהייתה נכונה לצאת למאבקים ציבוריים למען ישראל.
המדיניות הצרפתית העוינת כלפי ישראל נמשכה גם לאחר פרישת דה גול, בימי ממשיכיו ז'ורז' פומפידו וולרי ז'יסקר ד'אסטן. בדצמבר 1969 ישראל עקפה את האמברגו שצרפת הטילה עליה ובמבצע חשאי העבירה ספינות טילים שרכש חיל הים הישראלי, מנמל שרבורג שבצרפת לישראל. צרפת סירבה לגנות את ההתקפה המצרית שהחלה את מלחמת יום הכיפורים באוקטובר 1973 ובעקבות משבר הנפט הועמק הקשר בין צרפת לבין מדינות ערב. למורת רוחה של ישראל, צרפת אישרה לארגון לשחרור פלסטין (אש"ף) לפתוח משרד רשמי בשטחה, ערכה מפגשים פומביים בין שר החוץ הצרפתי לבין מנהיג אש"ף, יאסר ערפאת, הצביעה בעד כניסתו של נציג אש"ף כמשקיף לדיוני העצרת של האו"ם ופעלה לשכנע מדינות אירופאיות נוספות ללכת בעקבותיה. עם זאת, שרי ממשלה צרפתים קיימו בשנות ה-70 ביקורים רשמיים בישראל.
בנובמבר 1977 הורה שר הפנים להפסיק להשתמש בצרפתית כשפת התרגום בדרכונים ישראלים, בתגובה למדיניות הפרו-ערבית של צרפת.
התפתחות האיחוד האירופי בשנות ה-70 גרמה לישראל להפסיק לנהל מדיניות חוץ ישירה מול צרפת, אך ישראל המשיכה להביע דאגה מהשפעת עמדותיה הפרו-ערביות של צרפת על יתר מדינות יבשת אירופה.

ניסיונות נורמליזציה לצד אירועי משבר: השנים 2004-1981

פרנסואה מיטראן, שנבחר לנשיא צרפת ב-10 במאי 1981 נחשב למוקיר התנ"ך וידיד היהודים וביקש לחזק את הקשר של ארצו עם ישראל. ב-3 במרץ 1982 מיטראן היה לנשיא הצרפתי הראשון שביקר במדינת ישראל. מיטראן העריך שכדי להשיג יכולת השפעה על תהליכים במזרח התיכון, עליו לחדש את הקשר הישיר עם ישראל. הוא האמין שאווירה חיובית תאפשר לו לצאת בהצהרה מדינית שתעשה חסד עם הצד הפלסטיני. בעוד שמשרד החוץ הישראלי הציב לעצמו יעד להניא את צרפת מלהיות החלוצה בקידום העניין הפלסטיני בעולם המערבי, הציג מיטראן בפני חברי הכנסת והממשלה תביעה להכיר במדינה פלסטינית עצמאית. ביקורו של מיטראן פרץ את הבידוד שישראל הייתה מצויה בו ותרם תרומה חשובה לנרמול מעמדה הבינלאומי של מדינת ישראל.
בתקופת מיטראן נוצרו חילוקי דעות קשים בין צרפת לישראל. חילוקי דעות נוצרו בעקבות מבצע אופרה שפגע בכור הגרעיני של עיראק שהיה תוצר של שיתוף פעולה עיראקי-צרפתי ועל רקע מלחמת לבנון, בה נלחמה ישראל על אדמות לבנון שהייתה בת חסות של צרפת, נגד אש"ף שהיה בעל קשרים עם צרפת. במהלך המלחמה, צרפת הגישה למועצת האו"ם יוזמת שלום שישראל שללה (שנדחתה בווטו אמריקני) ופתחה את השגרירות שלה בביירות למנהיגים הפלסטינים הנמלטים. מנגד, ראש ממשלת ישראל, מנחם בגין, שלל בפומבי את הלגיטימציה של המעורבות הצרפתית בלבנון.
למרות זאת, לא נוצר קרע בין המדינות. ערוצי התקשורת בין צרפת לבין ישראל נשארו פתוחים ומיטראן התחייב שצרפת לא תכיר באש"ף כל עוד הוא לא יכיר במדינת ישראל ולא יזנח את דרך הטרור.
ז'אק שיראק שכיהן כנשיא צרפת בשנים 1995–2007 הוביל קו של יחסים צוננים כלפי ישראל ותמיכה בהקמת מדינה פלסטינית בגבולות 1967. ישראל דחתה את נסיונותיה של צרפת לתווך בסכסוך הישראלי ערבי, לאור מה שישראל ראתה כחוסר הנייטרליות של צרפת. עם זאת, בשנת 2000, ראש הממשלה הצרפתי, ליונל ז'וספן, ביקר בישראל ותיאר את ארגון חזבאללה כארגון טרור.

משנת 2004

באוקטובר 2004 ביקר בישראל שר החוץ של צרפת, מישל ברנייה, וראש ממשלת ישראל אריאל שרון הביע את התקווה שקידום היחסים בין המדינות לא יותנה בהתקדמות התהליך המדיני בין ישראל לפלסטינים. לאחר מותו של ערפאת ב-11 בנובמבר 2004 והכרזתו של רה"מ אריאל שרון על תוכנית ההתנתקות של ישראל מעזה, החלה התחממות ביחסים בין ישראל לבין צרפת.
ביולי 2005, שבועות ספורים לפני ביצוע ההתנתקות, שרון הוזמן לביקור רשמי בפריז והתקבל בכבוד גדול. השיפור בהידברות בין ישראל לבין צרפת בא לידי ביטוי בקיץ 2006 בעת גיבוש החלטת האו"ם על הפסקת אש במלחמת לבנון השנייה. ההחלטה הייתה תוצר של שיתוף פעולה אמריקני-צרפתי שאותה קיבלה ישראל. כמו כן, צרפת תבעה מהממשלה הפלסטינית בראשות חמאס להכיר בישראל ולזנוח את הטרור.
שתי המדינות החליטו לצמצם את הפער העמוק שנוצר בין קשרים כלכליים וביטחוניים טובים לבין דעת קהל עוינת של הישראלים כלפי צרפת ושל הצרפתים כלפי ישראל. מתוקף החלטה זו הוקמה ועדה צרפתית-ישראלית שניסחה תוכנית להגברת שיתוף פעולה והובילה להיווסדה של קרן צרפת ישראל. לקרן צרפת ישראל נקבעו שתי מטרות עיקריות: האחת, שינוי מדיניות התקשורת שתביא לשיפור בדימוי בדעת הקהל בצרפת על ישראל ולהפך. השנייה, להפוך את הקרן למכשיר ולכוח מניע בהידוקם והעמקתם של הקשרים בין צרפת וישראל בכל מגזרי החברה האזרחית.
במאי 2007 נבחר ניקולא סרקוזי לנשיא צרפת. סרקוזי נתפס כאוהד ישראל והצהרותיו כי לא יתפשר על ביטחונה של מדינת ישראל סימלה מהות חדשה ביחסי ישראל-צרפת.
סרקוזי לא שינה את הקו הצרפתי לפיו פתרון הסכסוך הישראלי פלסטיני הוא בהקמת שתי מדינות בגבולות 1967, אך הוא הפגין התחשבות בצרכיה הביטחוניים של מדינת ישראל ולא הפעיל עליה לחצים בינלאומיים כבדים כפי שעשה קודמו בתפקיד, ז'אק שיראק.
התבטאויותיו של סרקוזי העידו על נאמנותו למדינת ישראל ולביטחונה, אך צרפת עדיין הייתה מעוניינת לשמור על האינטרסים שלה במזרח התיכון. בהתאם לכך, סרקוזי על לשימור יחסים תקינים עם ישראל ועם העולם הערבי במקביל.
ב-6 בספטמבר 2011 נחתם הסכם בין ישראל לצרפת על שיתוף פעולה בתחום הסיוע למדינות מתפתחות באפריקה ובהאיטי.
בנובמבר 2011, הכריז סרקוזי כי הוא "הנשיא הצרפתי הכי פרו ישראלי"
סרקוזי ביקר בישראל בשנת 2008 וכך עשה גם יורשו, הנשיא פרנסואה הולנד, ב-2013.
בינואר 2016 הניע משרד החוץ הצרפתי את יוזמת השלום הצרפתית, שמטרתה כינוס ועידת שלום בינלאומית בפריז שתניע מחדש את תהליך השלום הישראלי-פלסטיני.
ב-16 ביולי 2017 טס ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו לביקור רשמי בצרפת, לרגל 75 שנה לגירוש יהודי צרפת במלחמת העולם השנייה. נתניהו התקבל בחום על ידי נשיא צרפת עמנואל מקרון
למרות ההתחממות היחסית בין ישראל וצרפת, צרפת עדיין נחשבת לאחת המדינות המרכזיות באיחוד האירופי שאינן נוהגות לתמוך במדינת ישראל בהחלטות המתקבלות נגדה באו"ם. כך למשל, צרפת הייתה בן המדינות האירופאיות שתמכו בהחלטה לשדרג את מעמדה של הרשות הפלסטינית באו"ם למדינה משקיפה. צרפת הייתה גם בין המדינות שתמכו בסימון מוצרים ישראליים ממזרח ירושלים, רמת הגולן ויהודה ושומרון. באוקטובר 2015, ננזף שגריר צרפת בישראל בעקבות היוזמה הצרפתית להצבת משקיפים בינלאומיים בהר הבית. בדצמבר 2017, דווח בתקשורת הישראלית שצרפת היא זו שלחצה על יתר המדינות החברות באיחוד להצביע כגוש בעד ההחלטה שגינתה את נאום ירושלים (2017) של הנשיא האמריקאי דונלד טראמפ.

קשרים כלכליים

לצד השגרירות, יש לצרפת נספחות כלכלית בישראל שמטרתה לחזק את קשרי המסחר והתעשייה בין שתי המדינות. בשנים האחרונות התגברו הסחר, ההשקעות והשיתוף פעולה במחקר ובפיתוח תעשייתי בין ישראל וצרפת. מספר רב של חברות צרפתיות וישראליות מקיימות שיתופי פעולה טכנולוגיים, שיווקיים ואף אסטרטגיים. ישנה הדדיות בין המדינות גם בענף הנדל"ן המסחרי והפרטי כשמשקיעים ישראליים בוחנים אופציות בפריז ומשקיעים יהודים מצרפת מגלים עניין במקומות שונים בישראל.
נתונים מהשנים האחרונות מציגים עלייה משמעותית בסחר בין שתי המדינות בדגש על הייצוא של ישראל לצרפת שכולל בעיקר מכונות (22%), מתכות פשוטות (22%), אבנים יקרות (17%), תעשיות כימיה (16%), מוצרי צמחים (12%) (Vegetable Products). סה"כ היצוא מישראל לצרפת בשנת 2013 הסתכם ב-1.33 מיליארד דולר (לעומת 1.26 מיליארד דולר ב-2012). מהשוואת נתוני היצוא של ישראל לצרפת ניתן לראות ירידה של 6% ביצוא הישראלי בין שנת 2011 לשנת 2012 ומנגד התאוששות בשנת 2013 לרמה הדומה לשנת 2011. באשר ליבוא, סה"כ היבוא מצרפת לישראל הסתכם ב-2013 ב-1.53 מיליארד דולר (לעומת 1.64 מיליארד דולר ב-2012 ו-1.62 מיליארד דולר ב-2011). מהשוואת נתוני היבוא של ישראל מצרפת בשנת 2013 לעומת 2012, ניתן לראות ירידה של 6% ביבוא הישראלי מצרפת. עיקר הירידה נרשמה ביבוא מוצרי צמחים ומוצרי תעשיות הכימיה. התחומים המובילים ביבוא מצרפת לישראל הם: מכונות (30%), תעשיות כימיה (22%) וכלי תחבורה (13%). בשנת 2013 צרפת דורגה שישית בהיקף הסחר הבילטרלי עם ישראל באירופה, אחרי גרמניה, בריטניה, בלגיה, הולנד ואיטליה (ההשוואה כוללת סחר ביהלומים).
מינהל סחר חוץ במשרד הכלכלה מפעיל נספחות כלכלית בצרפת. הנספחות פועלת לזיהוי הזדמנויות שותפות רלוונטיות לקידום היחסים בין המדינות, תוך שהיא מספקת מגוון רחב של שירותים כדי לסייע לחברות ישראליות לחדור לשוק הצרפתי. כדי לפתח את הקשרים הבילטראליים בין המדינות, הנספחות פועלת גם מול חברות וארגונים צרפתיים אחרים, המעוניינים בסיוע או במידע, לפני יצירת קשרים עם ישראל. הנספחת הכלכלית בפריז היא ליאורה הדר.

השפעה תרבותית

בשנות החמישים והשישים של המאה ה-20, בעת היווצרותו והתבססותו של קשר מיוחד בין מדינת ישראל לבין צרפת, הייתה חדירה של השפעה צרפתית לתחומי האומנות והיצירה בישראל. שירים צרפתים רבים הושמעו בארץ ישראל וזמרים צרפתים הגיעו לישראל להופיע והתקבלו באהדה גדולה. זמרים צרפתים מפורסמים כדוגמת איב מונטאן, שארל אזנבור, ז'אק ברל, ז'ולייט גרקו גם שימשו השראה ליוצרי זמר ישראלים. הקולנוע הצרפתי היה פופולרי מאוד בישראל באותן השנים.
עם התחממות היחסים בין שתי המדינות בשנים האחרונות, נערך בישראל פסטיבל סרטים צרפתיים מדי שנה כשבמקביל, הקולנוע הישראלי והספרות העברית זוכים לנוכחות מכובדת ומוערכת בצרפת. בנוסף, מספרם של בתי הספר ללימוד השפה הצרפתית בישראל נמצא במקום השני אחרי השפה האנגלית ובאוניברסיטאות ברחבי המדינה מתקיימים חוגים שמלמדים את תרבות צרפת.
קיימים מספר מכונים בישראל המקדמים את התרבות הצרפתית ובין היתר מעודדים את לימוד השפה הצרפתית בארץ. הראשון הוקם בירושלים בשנת 1952 ובנוסף קיימים מרכזים נוספים בנצרת, תל אביב, מרכז תרבות צרפת בחיפה - ע"ש גסטון דפר ובבאר שבע בתוך קמפוס אוניברסיטת בן-גוריון.

יחסי ישראל-צרפת בתודעת הציבור בישראל

לפני מלחמת סיני, ובעיקר לאחריה, חשו תושבי ישראל אהדה רבה כלפי צרפת, שעמדה לצדה של ישראל במשבר, סיפקה לה לפני המלחמה נשק כבד, שריון ומטוסים ותמכה במדיניותה. ככל שנחשפו יותר פרטים על הברית בין שתי המדינות שנכרתה בוועידת סוור גברה האהדה. הציבור חש שהברית המשולשת צרפת-בריטניה-ישראל הייתה בעיקרה ברית בין צרפת לישראל, שבריטניה נגררה אליה רק בתוקף הנסיבות. כישלון מבצע מוסקטיר הצרפתי-בריטי האדיר בעיני העם בישראל את תחושת ההישג הישראלי במלחמה, שמדינת ישראל הקטנה נחלה בה ניצחון בעוד ששתי המעצמות כשלו בה, אך הכישלון לא פגע בעצמת אהדת העם לצרפת.
הציבור ראה במנהיגי צרפת, ובעיקר גי מולה ומוריס בורז'ס-מונורי, ידידי אמת של ישראל. שגריר צרפת בישראל פייר ז'ילבר, דובר העברית היה מקובל ואהוב על כל הציבור. על כך כתבו, במעט נימת הומור, אמנון דנקנר ודוד טרטקובר:
אחד האנשים הפופולריים ביותר בישראל בתקופת ירח הדבש ביחסי שתי המדינות, לפני ואחרי מבצע סיני. איש צנום בעל שער שיבה ופנים גבריות נאות. בנוסף לכול הוא גם השתלט במהירות על השפה ודיבר עברית כמעט יותר טוב משייקה בן פורת.
רביעיית מועדון התיאטרון ביטאה את רחשי הלב לצרפת בפזמונה הפופולרי פרי עטו של דן אלמגור:
תחי צרפת וישראל -

בינינו אין כבר שום הבדל,

בינינו אין שום "דיפרנס"

תחי ישראל - וויוו לה פראנס !
השבית מעט את השמחה הכללית חבר הכנסת דוד הכהן, מי שהעמיד את ביתו לרשותה של צבא צרפת החופשית ותחנת הרדיו שלה כאמור (ומעולם לא קיבל מדה-גול הכרה רשמית על כך), שנשא דברים בפני אנשי הפדרציה הציונית בבריטניה בספטמבר 1957 ואמר:
ישראל מעריכה את האהדה שצרפת מגלה לה ואת העזרה שהיא מקבלת ממנה, אולם יש להישמר מאשליות. לצרפת הייתה לפני מלחמת העולם ברית עם צ'כוסלובקיה והיא רימתה אותה.
נבואתו של דוד הכהן התאמתה לימים, לאחר מלחמת ששת הימים, אולם בזמנה זכתה לגינוי כללי בציבור הרחב, בעיתונות ובמפלגות, והגיעה אף לדיון בממשלה ודוד הכהן אולץ לחזור לישראל.
בשנים 1995–2005 ראו הציבור, התקשורת והממשלה בישראל את צרפת כמדינה שמתיימרת להנהיג את העולם תוך התעלמות מעליונותה של ארצות הברית כמעצמה. בשנות האינתיפאדה השנייה חל שפל גם בדימויה של צרפת בקרב הציבור הישראלי, דבר שהתבטא ברגש אנטי-צרפתי בציבור ובסאטירה נגד צרפת בתוכניות הבידור בטלוויזיה, בעיקר בתוכנית "יצפאן" של אלי יצפאן שזכתה לפופולריות גבוהה בשנים 2001–2006, וכן בבדיחות על תבוסתנותה של צרפת וחוסר יכולתה לנצח מלחמות בכוחות עצמה, גם כנגד צבאות נחותים ממנה. לשפל זה תרמו עמדתה הפרו-פלסטינית של ההנהגה הצרפתית וכן עלייה חדה בתקריות האנטישמיות כנגד יהודי צרפת בשנים אלה, דבר שאף גרם לראש הממשלה אריאל שרון לקרוא ליהודי צרפת לעלות לישראל.