תהום הבדידות

עלילה

סטיבן גורדון היא בת יחידה למשפחת אצולה כפרית באנגליה. תיאור ימי ינקותה הולם את ההנחות בנוגע להומוסקסואליות באותם ימים: הוריה משתוקקים לבן זכר, ובטוחים, על פי סימנים גופניים שונים, כי עומד להיוולד להם בן. כשנולדת להם תינוקת (אשר מזכירה בן כבר מעת לידתה), ההורים - ובמיוחד האם - מתקשים להסתיר את אכזבתם, ונותנים לה שם של בן. סטיבן הילדה מתוארה כילדה "נערית", השונאת ללבוש שמלות, משתעממת בחברתן של ילדות אחרות ומעדיפה לשחק במשחקי נערים. בעודה ילדה היא מתאהבת במשרתת העובדת בביתם, ובבגרותה היא מתאהבת בשכנתה, אישה נשואה המפלרטטת איתה, אף כי אהבתם אינה מגיעה לכלל מימוש גופני. כל אותה עת חשה סטיבן מבוכה הולכת וגוברת באשר לנטייתה המינית, שאינה יודעת עליה דבר. רק אחרי מות אביה היא מגלה בספרייתו את ספריו של ריכרד פון קראפט-אבינג, שבהם כתב האב את שמה, ומבינה לראשונה כי היא לסבית - הגילוי מזעזע את כל ישותה כיוון שהלסביות נתפסה אז בקרב המדענים המתקדמים ביותר כמחלת נפש חשוכת מרפא הדנה את החולים בה לחיי סבל וצער. לאחר שבעלה של אהובתה של סטיבן מגלה את היחסים ביניהן פורצת שערורייה, אמה של סטיבן מנשלת אותה, וסטיבן נאלצת לגלות ממקום הולדתה ולעבור להתגורר תחילה בלונדון ואחר כך בפריז. היא מתחילה להתלבש בבגדים גבריים ומקצצת את שערה.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, שסיפקה הזדמנות נדירה לנשים להתרחק מתפקידיהן המסורתיים ולעסוק בעבודות מוערכות, מתגייסת סטיבן לצבא כנהגת אמבולנס. בזמן השירות היא מתאהבת במרי ליואלין, המשרתת איתה באותה יחידה, אך אוֹשרן המשותף נמנע עקב נידוי וחרם חברתי המתואר בספר כבעל השפעה מכרעת על חייהן של הומואים ולסביות באותה התקופה. אחרי המלחמה עוברות השתיים להתגורר יחדיו בפריז (שבה החוק לא אסר על הומוסקסואליות), והספר מתאר את תת-התרבות ההומו-לסבית שם. בסופו של דבר, בין השאר בעקבות מותן הטראגי של בנות-זוג המיודדות איתן, גם הן בריטיות הגולות בפריז, מגיעה סטיבן למסקנה כי היא גורמת עוול לאהובתה מרי בכך שהיא ממשיכה לחיות איתה ובכך, לתפיסתה, דנה אותה לחיי אומללות. לפיכך היא מסובבת את הדברים כך שמרי תנטוש אותה ותתנחם בזרועותיו של ידיד משותף, מרטין האלאם. בסוף הספר היא שוקעת בתהום של יאוש, שממנה בוקעת תחינה כלפי החברה להבין את ההומוסקסואלים והלסביות ולרחם עליהם.

אודות הספר

דרך הצגתם של הומוסקסואלים ולסביות בספר מבוססת במידה רבה על כתביהם של ריכרד פון קראפט-אבינג והאבלוק אליס (שכתב גם מבוא קצר לספר), ומשקפת את ההשקפה הנפוצה על ההומוסקסואליות בתחילת המאה ה-20. שוב ושוב הם מוצגים כמצורעים ומנודים, ומכונים תדיר "מקוללים", "ארורים", "חסרי תקווה", "אומללים" וכינויים דומים (המילים "הומוסקסואל" ו"לסבית" אינן מופיעות בספר כלל). כמעט בכל פעם שנטייתם המינית מתגלה לסביבתם ההטרוסקסואלית עליהם לארוז את מיטלטליהם ולעבור למקום אחר. כיוון שכך, מבקרים מודרניים האשימו לא פעם את הול בהומופוביה. אף על פי כן, הספר נחשב לאחד המקורות החשובים ביותר לתיאור הסצנה החד-מינית בפריז של מפנה המאה העשרים.

הספר בתרגום לעברית

תהום הבדידות יצא לאור בעברית פעמיים: לראשונה בהוצאת עידית (תשי"ג) בתרגום יצחק סברדליק, ובפעם השנייה בהוצאת עידית (תשל"ו), אלא שהפעם תחת השם "אהבת נשים", ובכריכה רכה שעליה ציור פורנוגרפי-למחצה של נשים מתגפפות. אף על פי שהטקסט נותר כמעט ללא שינוי, שם המתרגם הופיע כ"א. לביא".

קבלה

תהום הבדידות היה נועז מאוד לתקופתו, והיה אחד הספרים הראשונים בבריטניה שדן באהבה לסבית בגלוי ובמפורש. הול התקשתה למצוא מו"ל לספר, ובסופו של דבר פנתה למו"ל ג'ונתן קייפ, שהסכים להוציא את הספר לאור. פחות מחודש לאחר צאתו של הספר לאור (בקיץ 1928) פתח העיתון השמרני "סאנדיי אקספרס" במאבק ציבורי להחרים את הספר השערורייתי ולהסירו מן המדפים, בין השאר כדי שהחברה "תיטהר מן הצרעת של המצורעים הללו". הוא כתב כי "הייתי מעדיף לתת לנער או לנערה בריאים צפחת של חומצה פרוסית [רעל חזק] מאשר לתת להם את הספר הזה. רעל קוטל את הגוף, אבל רעל מוסרי קוטל את הנשמה." בסופו של דבר אסר שר הפנים על פרסום הספר בבריטניה, אבל הזכויות נמכרו להוצאה פריזאית שהמשיכה להדפיס אותו ולשלוח אותו בסתר לבריטניה. כשהבינו השלטונות את המתרחש, קייפ הועמד לדין והפסיד במשפט: כל עותקי הספר הושמדו והוטל עליו קנס. גם בארצות הברית עמדו מפיצי הספר למשפט ונאלצו להסירו מהמדפים, אך בסופו של דבר התקבל ערעורם והותר להם להמשיך ולהפיץ את הספר. רק ב-1949, אחרי מותה של הול, הודפס הספר מחדש על אדמת בריטניה.