צבי סליטרניק

שנותיו הראשונות

סליטרניק נולד בשנת 1897 בעיר פרוסקורוב שבדרום-מערב רוסיה (אוקראינה) לחיים ורחל סליטרניק.
למד בחדר ומאוחר יותר, בהשפעת אביו, בבית ספר תיכון. לאחר מכן נרשם ללימודי רפואה באוניברסיטת קייב. ב-15 בפברואר 1919, כאשר שהה בחופשה בבית הוריו, פרץ בפרוסקורוב פוגרום רחב-ממדים שבמהלכו נרצחו יותר מ-1,200 יהודים ורבים נפצעו. סליטרניק, שהיה סטודנט לרפואה, גויס לבית החולים המחוזי לשם הגשת טיפול לפצועי הפוגרום. היות שמצא אתגר בטיפול בנפגעים, הוא החליט להישאר בתפקיד זה כשנתיים.

עלייתו לארץ ישראל ומלחמתו למיגור המלריה

בשנת 1920 החליט סליטרניק לעלות לארץ ישראל. בארץ החל ללמוד ביולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים. בשנת 1937 השלים תואר מוסמך במדעי הטבע, ובשנת 1945 קיבל תואר דוקטור. את עבודתו האנטי-מלרית, לפיתוח שיטות זולות ויעילות למיגור המלריה, החל כבר בשנת 1921 כחבר ביחידה מצומצמת בראשותו של המיקרוביולוג פרופ' ישראל קליגלר, והמשיך אותה עד תום המבצע למיגור המחלה בשנת 1962. המלריה לא פסחה על סליטרניק, ובמהלך השנים הראשונות לעבודתו האנטימלרית חלה במחלה.

עבודתו הראשונה בתחום מיגור המלריה נעשתה במושבה מגדל שבעמק הירדן, וזכתה להצלחה רבה. לאחר הקמת המוסד לחקר המלריה בחיפה על ידי קליגלר בספטמבר 1922, שימש סליטרניק כמפקחו הראשי.
במסגרת עבודתו במכון לחקר המלריה בחיפה התגורר סליטרניק בנשר והיה לראש הצוות שטיפל במיגור המלריה בביצות נחל קישון, בשנות ההקמה של בית החרושת למלט נשר ביישוב. הביצות שכנו ליד שטח בית החרושת ופגעו בפועלי המפעל והצוות קיבלו את תמיכת הבעלים מיכאל פולק. בית החרושת פתח אמצעי סיוע למיגור המלריה. בזמן מגוריו בנשר הפכה דירתו למעין מרכז מקצועי-ניהולי כלל ארצי לתיאום מאמצי המלחמה נגד המלריה. כל התכתובות שנשלחו מדירתו של סליטרניק באותה התקופה נשאו את החותמת: "מחלקת הבריאות של הוועד הלאומי - הוועדה האנטימלרית המרכזית".
בתקופה זו ניהל סליטרניק את מחקרו האנטימלרי בחסות מוסדות וגופים יהודיים, כגון: הקרן הקיימת לישראל, חברת החשמל לישראל ופיק"א. במסגרת תפקידו מונה למפקח אזורי לביעור המלריה באזור עמק יזרעאל, עמק זבולון, עמק בית שאן וים המלח ופיקח על ייבוש הביצות באזור חדרה כמו גם על אזורים נוספים ברחבי הארץ.
בשנת 1942, במהלך עבודתו להדברת יתושי האנופלס מעבירי טפילי המלריה, יצא סליטרניק לחפש אחר מוקדי קינון של היתושים באזור מפעלי האשלג הסמוכים לים המלח. במהלך חיפושיו היפנו הבדואים המקומיים את תשומת לבו למספר מערות חסומות באבני גולל מעל האתר הארכאולוגי קומראן. סליטרניק טיפס אל פתח המערה המפורסמת, שלימים נמצאו בה המגילות הגנוזות הראשונות, וגלל את אבן הגולל מעל פתחה. המערות אכן התגלו כמוקדי קינון של יתושי האנופלס וסליטרניק החל מיד לרסס על מנת להדבירם, אולם במהירה שם לב לכך שבתוך המערה מאוכסנים כדי חרס רבים המכילים גווילים. סליטרניק לא הביע עניין רב בתגליתו ועזב את המערה בתום הריסוס. רק לאחר שנים, כאשר היה נוכח באחת ההרצאות של הארכאולוג יוחנן אהרוני, הבין שהיה למעשה האדם הראשון שחשף את המגילות הגנוזות מבלי לדעת מה נמצא לפניו. יתרה מזאת, הזזת אבן הגולל אפשרה 4 שנים מאוחר יותר את כניסת העז לתוך אותה המערה המפורסמת, ובעקבותיה הרועה הבדואי שמצא את מגילות ים המלח הראשונות.
סליטרניק הטיף לתיאום הפעולות האנטימלריות ולתכונותיהם הביונומיות (אורח חיים) והאתולוגיות הספציפיות של מיני יתושי האנופלס השונים: מחזור חייהם, תפוצתם הגאוגרפית, תזונתם, שכיחותם העונתית, טווח מעופם וכדומה. בנוסף לעבודתו בתחום המלריה, עסק רבות גם במיגור מחלת הבילהרציה בארץ ישראל.
בשנת 1948, עם סיום המנדט הבריטי בארץ ישראל, התגייס סליטרניק לצה"ל בדרגת סרן. במסגרת שירותו כיהן כמנהל השירות האנטימלרי הצה"לי ושנה מאוחר יותר מונה למנהל המחלקה האנטי-מלרית במשרד הבריאות, תפקיד שאותו אייש עד פרישתו לגמלאות בפברואר 1962.
סליטרניק התנגד נחרצות לתוכנית ייבוש אגם החולה שיצאה אל הפועל בשנת 1951. במכתב סודי שנשלח אל משרד ראש הממשלה דאז, דוד בן-גוריון, פנו ראשי משרד הבריאות ונציגי החברה הזואולוגית בישראל, ובראשם ד"ר חיים שיבא ששימש כמנכ"ל משרד הבריאות באותה התקופה, והתריעו על ההשלכות השליליות והסכנות שעלולות לנבוע כתוצאה מייבוש האגם. ד"ר שיבא צירף אל מכתבו תזכיר שחיבר סליטרניק אשר בו הוא מתריע כי ייבוש האגם, על ידי ניקוזו לתעלות ואפיקים חדשים, יגרום ליצירת מקומות דגירה חדשים ליתושי האנופלס ויפגע קשות במאמצי ההדברה באמצעות DDT שכבר הוכיחו עצמם בהצלחה גבוהה בעמק החולה.

חיים פרטיים

בשנת 1930 נישא לשושנה ליסאואר, יהודייה שהגיעה לישראל כמתנדבת-תיירת מברלין שבגרמניה, ונולדו להם שתי בנות: שולמית (בעלת תואר דוקטור במדעי הטבע, נשואה ליורם גיבנט, רוקח ומנהל בית מרקחת "גיבנט" בירושלים) ורות (בעלת תואר מוסמך אוניברסיטה במדעי הטבע).
בשנת 1973 התאלמן מאשתו.
צבי סליטרניק נפטר  בב' בחשוון תשנ"ד, בגיל 96. ונקבר בהר המנוחות.

הוקרה והנצחה

בשנת 1962 (ה'תשכ"ב) קיבל את פרס ישראל בתחום הרפואה.