טליה קינן

תולדות חיים

טליה קינן נולדה בכפר סבא וסיימה את תיכון "מור מטרו ווסט" רעננה, במגמת מוזיקה ברמה של תשע יחידות. לצד פעילותה בציור ווידאו היא ממשיכה בפעילות מוזיקלית עד היום.
למדה בשנים 1999–2003 לתואר .B.F.A בבצלאל, במחלקה לאמנות ועיצוב, וסיימה את לימודיה בהצטיינות יתרה. בשנים 2005 - 2003 למדה לתואר M.F.A בבצלאל, תוכנית לימודי המשך באמנות וצילום תל אביב. ב-2003 למדה בבית הספר לאמנות חזותית בניו יורק, ארצות הברית, במסגרת חילופי סטודנטים.
מ-2006 מלמדת קינן במחלקה לאמנות, באקדמיה לאמנות בצלאל בירושלים, ובמדרשה, המכללה האקדמית בית ברל.
קינן עבדה גם כאוצרות לצד אנג'לה קליין ב-2009, בתערוכת הבוגרים של בוגרי המדרשה לאמנות במכללה האקדמית בית ברל.
קינן מתגוררת בתל אביב עם בן זוגה גיא שרף, מוזיקאי ובוגר בית הספר לתיאטרון חזותי.

יצירתה

את פרסומה קנתה לה קינן בתערוכות שהציגה במבחר רחב של גלריות ומוזיאוניים בארץ ובחו"ל. 
בתחילת עבודתה האמנותית היא עסקה בסוגים השונים של המדיה: פיסול, רישום ווידאו, בכל אחד באופן בנפרד. לאחר מספר שנים החלה לטשטש את הגבולות ולצרף את סוגי המדיה השונים כאופני ביטוי המשלימים אחד את השני ויוצרים מקשה, שהם לדעתה החיים עצמם. תורה שהיא קוראת לה "איך לחיות", ובכך היא מבטלת את המחיצה המלאכותית שקיימת לעיתים בין החיים לאמנות. בעבודותיה כוללת קינן מכל מה שנקרה בדרכה: תמונות שהושלכו, חול, זכוכית שבורה, חלקי רהיטים ועוד. עבודותיה מצטיינות בצבעוניות מונוכרומטית ובקווים עדינים.
בעבודות הווידאו שלה היא משתמשת באור כבחומר מוחשי, ויוצרת מעין תעתוע שיש בו מתח בין מה שנראה למה שהוא באמת. למשל: בתערוכה שנערכה בבצלאל בשנת 2004 היא הציגה מחרוזת של "אבני חן" שהייתה למעשה חורים שקדחה בקיר ואור השמש חדר מבעדם. עבודת הקידוח האלימה כביכול הביאה לייצורה של מחרוזת עדינה.
המקורות שהשפיעו על טליה קינן בעבודותיה מאופיינים בעלילה סוריאליסטית דוגמת סרטו של דייוויד לינץ', מלהולנד דרייב, ובמקביל גם בסופרים שביצירותיהם מופיע עולם החלום משולב במציאות או שמתקיים בהם חוסר רציפות של המציאות עצמה כמו הסופרים, הארוקי מורקמי ובננה יושימוטו שאת כתיבתם אפשר להגדיר כמעין סוריאליזם יום יומי. לכן ביצירותיה מתקיימים זה לצד זה, חלום בהקיץ, עולם מסתורי ודמיוני ובה בעת מציאותי וממשי. מהצופה המסתכל בעבודותיה נדרשות יכולת ריכוז והתבוננות מרביים באובייקט, שכן כל הסחת דעת עלולה להוציא את הצופה מהעולם פרי יצירתה. קינן מאפשרת לצופה להשליך על היצירה את תובנתו ועולמו הפנימי.
קינן כורכת בכריכה אחת רישומים של עפרונות שחורים, אובייקטים נייחים, הקרנות וידאו, הבזקי אור חושך וצבע. כל אלה גורמים לתחושה מטלטלת שבין מחנק קלאוסטופובי לעולם רחב אין סופי.
האמנית מבקשת לנטרל את הצופה בעבודותיה מכל ידע מקדים שעשוי להובילו למסקנות חפוזות, ומשתמשת באמצעים אלו למטרותיה ואף מוסיפה להם קול וקצב שמלווים את המכלול. למשל: בתערוכתה "מרחק הליכה" מופיע נוף מואר וברקע נשמע רעש של מכונית נוסעת. הצופה כלל לא רואה את המכונית והוא נמצא כביכול מצד הדרך; קינן הסבירה: "רציתי ליצור סוג של מקום שפועל בעצמו ושההתרחשות בו לא תלויה במי שמסתכל עליו, אבל שהצופה נעשה שותף לו ברגע שהוא נכנס אליו".
קינן מאמינה ביכולתה של האמנות לגרום לצופה להקשיב ולחולל בו שינוי ביחסו למציאות."אני מאמינה שתפיסות שונות של המציאות ודרכי ראייה חדשת יכולות לשנות את העולם. לא פעם אמנית או אמן שאני אוהבת גרמו לי להסתכל באופן אחר ויצרו אצלי חוויה שגדלה איתי ושינתה אותי".

קינן מציינת שתי חוויות שהשפיעו על עבודתה האמנותית. חוויה אחת שפתחה לה אופקים חשים היא הפגישה עם מוזיקת הדרופד (Dhrupad), שאותה היא משלבת בעבודותיה. חוויה נוספת הייתה פגישה עם שני אמנים שווייצרים שבאו להציג בארץ. על פגישה זו היא מספרת: 
שיטת העבודה שלהם הדהימה אותי. הם הפגישו אותי עם כל מה שהפוך לאווירה ולהתייחסות לאמנות שהכרתי קודם בבצלאל. הם מגיעים למקום בלי לקחת דבר מראש... הם מתייחסים למקום הנתון, לחוויה המקומית ולאינטואיציה שלהם. דרך החיים שלהם וההתייחסות הנדיבה למקום שבו הם פועלים משאירות בסופו של דבר חוויה אצל אנשים, גם כאשר העבודה מפורקת בתום התערוכה.
בנוסף לציורים ועבודות הווידאו שלה, קינן עוסקת גם בשירה ונגינה בגיטרה, והוציאה בשנת 2015 אלבום דיגיטלי בשם "הגבול הוא הים", ביחד עם בן זוגה גיא שרף. ציור העטיפה של האלבום נעשה על ידי קינן. בנוסף הופיעו קינן ושרף ביחד עם מתן פוקס – קלידים ונבו רומנו – כינור, במופע של מוזיקת רוק פסיכדלי, במועדון הג'אז במצפה רמון.