google/wiki40b huggingface dataset:
מיינסטרים

מיינסטרים (מאנגלית: Mainstream; בעברית: זרם מרכזי, ולרוב בצורה המיודעת: הזרם המרכזי), היא הנטייה הדומיננטית בכל תחום (מדעי, תרבותי, וכו') במשך תקופת זמן מסוימת של רוב הציבור. לעיתים קרובות מונח זה מתייחס לכל הטרנדים התרבותיים העכשווים בתחומי האומנויות, המוזיקה, הקולנוע והספרות לעומת התרבויות האלטרנטיביות למיניהן.

בתרבות ובאומנות

המונח משמש לרוב בהקשר אומנותי כדי לתאר את העבודות אשר הצליחו להגיע בקלות יחסית לציבור נרחב באמצעות עלויות הפקה ושיווק גבוהות. דוגמה טובה לכך היא מוזיקת פופ מיינסטרימית אשר מופקת מראש במטרה למקסם מכירות ורווחים.
סרטי מיינסטרים הם סרטים מסחריים אשר מופצים בקנה מידה נרחב ומוצגים בבתי קולנוע אשר מציגים בעיקר סרטי מיינסטרים מחברות הסרטים העיקריות, במשך התקופה בה כל סרט מופץ לראשונה. סרטים הוליוודים נחשבים בדרך כלל לסרטי מיינסטרים.

במדעי החברה

המונח נפוץ בפסיכולוגיה ומשמש לתיאור אדם שהתנהגותו ממוצעת ואינו בעל הפרעה נפשית. זיגמונד פרויד הגדיר אדם נורמלי כאדם שחיי האהבה שלו תקינים והוא פרודקטיבי. בסוציולוגיה, הדחף להשתייך למיינסטרים דרך פעולות כמו לחץ חברתי כופה על היחידים בחברה לקבל את מוסכמותיה.

בחינוך

הבאת תלמידים עם צרכים מיוחדים ושילובם בזרם החינוך המרכזי הן על ידי שילוב בכיתות רגילות והן על ידי הקצאת כיתות ייחודיות לתלמידים עם צרכים דומים. עקרון השילוב של תלמידים בעלי צרכים מיוחדים בחינוך הרגיל מדגיש את זכותם לחוות חיים רגילים, ללמוד בבית ספר הקרוב למקום מגוריהם ולקבל השכלה בסביבה הכי פחות מגבילה.
שגרירות ישראל בוושינגטון

הבית הישראלי

בנוסף לכעבודתה השוטפת, מפעילה שגרירות ישראל בוושינגטון את "הבית הישראלי", שמטרתו טיפוח הקשר בין הקהילה הישראלית הגדולה המתגוררת באזור לבין ישראל.​ במסגרת הבית הישראלי מתקיימות פעילויות תרבות שונות, פעילויות לילדים וכן נחגגים החגים ומתקיימים טקסים בשיתוף השגרירות והקהילה. כמו כן, מספק הבית הישראלי שירותי ייעוץ והכוונה ​לישראלים אשר קיבלו את ההחלטה לחזור לישראל, ומלווה את התושב החוזר בכל השלבים עד לחזרתו הביתה.

תפקיד השגריר בוושינגטון

בשל חשיבותם האסטרטגית של יחסי ארצות הברית-ישראל לביטחונה של ישראל, תפקיד שגריר ישראל בארצות הברית נחשב לבכיר במיוחד ומקביל בחשיבותו לזה של חלק משרי הממשלה. יחד עם זאת, לאורך השנים הועלתה לא פעם ביקורת על המגבלות הרבות המהוות מכשול ליכולתו להביא לידי ביטוי את כישורין והשפעתו. לדעת מייקל אורן, שכיהן בתפקיד בשנים 2009–2013,
"השגריר אחראי על כלל השגרירות ועל תשע קונסוליות ברחבי ארצות הברית, אבל אין לו כמעט שום סמכות לגייס לעבודה או לפטר מישהו ממאות העובדים. יתרה מזאת, הדיפלומטים המקצועיים בסגל נוטים להתקומם על מינוי של אדם מחוץ למערכת לתפקיד הנחשק ביותר בשורותיהם, ולעתים קרובות מוציאים את תסכוליהם לעיתונות. השגריר כפוף הן לראש הממשלה והן לשר החוץ, ששייכים לעתים קרובות למפלגות שונות, ומקבל לפעמים הנחיות סותרות. וגם אם שגריר שאיננו קרוב במיוחד לראש הממשלה עשוי ליהנות מחופש פעולה נרחב יותר בביטוי דעותיו הפרטיות ובהקלה על מתחים דו-צדדיים, האליטה בוושינגטון עלולה לזלזל בו בהנחה שאיננו רלוונטי. וההיבט המפחיד מכול - שולחנו של השגריר הוא צומת שאליו מתנקזים הבית הלבן ומחלקת המדינה, 535 חברי הקונגרס והפנטגון, הביון האמריקאי וקהילות עסקים, יהודים אמריקאים, קהילות דתיות ואתניות, העיתונות הבינלאומית, כל זה וכן כ-25 שרים בממשלת ישראל, 120 חברי כנסת, צה״ל ושירותי המודיעין, המגזר המסחרי והעיתונות הישראלית."
בעקבות בדיקה שקיים בשנת 1999, מתח מבקר המדינה ביקורת על מידת התיאום בין השגרירות בוושינגטון לבין מטה משרד החוץ בירושלים ובינה לבין נציגויותיה האחרות של ישראל בארצות הברית ובאו"ם. המבקר טען, כי על אף שהשגריר בוושינגטון ממונה, להלכה, על תשע הקונסוליות הכלליות של ישראל בארצות הברית, השגרירות לא קיימה שגרת פיקוח והכוונה לקונסוליות. עוד העלתה הביקורת, כי אין דפוסי תיאום בין שלושת הנציגים הבכירים של המדינה בארצות הברית (השגריר בוושינגטון, השגריר לאו"ם והקונסול הכללי בניו יורק), דבר היוצר התנגשויות.
גן חיים

פרדס גן חיים

בשנת 1927 התארגנה קבוצת משקיעים יהודים מניו אינגלנד בראשות מקס שולמן שחברו לאלפרד מונד ואשר פירס, ביוזמת חיים ויצמן, ורכשה 1,500 דונם לצורך הקמת פרדס גן חיים. הנטיעות במקום החלו בשנת 1928 והתבצעו בשיטה של נטיעה על כנות ישירות בפרדס. בעת הנטיעה נטעו עצים במרחקים של חמישה מטרים זה מזה, 40 עצים לדונם. המנהל הראשון של הפרדס היה משה נלסון. הקמת פרדס גן חיים התפרסם בהרחבה בעולם היהודי וגרר אחריו השקעות נוספות של יהודים בארץ ישראל.
בפרדס הועסקו פועלים, חלקם התגוררו במקום והשאר הגיעו לעבודה מדי יום מכפר סבא. בזמן מאורעות תרפ"ט נתבקשו הפועלים לעזוב את המקום על ידי קצין ממשטרת טולכרם, אך הם סירבו והתברר שהדרישה לא הייתה על דעת השלטונות. עם זאת, המקום סבל מגניבות בזמן המאורעות. בספטמבר 1930 היו בגן חיים 1500 דונם נטועים, בהם טיפלו כ-100 עובדים ועוד 300 דונם היו בשלבי הכשרה לנטיעה. על פי התוכנית הייתה כוונה להגיע ל-3000 דונם שנטעו בחלקות של 10 דונם כל אחת לצורך מכירה למתיישבים. בפרדס התארגנה היוזמה הראשונה בארץ ישראל של ביטוח אבטלה, כאשר העובדים קבעו ביניהם סיוע של אלו שהשיגו עבודה בעונות המתות לאלו שלא מצאו עבודה. 
הפרדס הצליח יפה ונשא רווחים. בשנת 1935-1934 הוציא הפרדס 20,618 תיבות פרי. לאחר כ-20 שנה דולל הפרדס ל-20 עצים לדונם בגלל גידול העצים.

מושב עובדים

בראשית שנות השלושים, החליטה קבוצה של כ-25 פועלים בפרדס גן חיים להתארגן כדי לרכוש יחד אדמות במקום לצורך התיישבות. בשנת 1932 שילמו ליהושע חנקין דמי קדימה עבור 500 דונם שנרכשו אז באזור, אולם לבסוף האדמה נמכרה לקבוצה אחרת ודמי הקדימה הוחזרו להם. בשנת 1934 קיבלו 66 דונם מהקרן הקיימת שהספיקו למשק עזר של 2.5 דונם לכל מתיישב ורכשו עוד 60 דונם במחיר של 30 לא"י לדונם. הנהלת פרדס גן חיים מכרה להם עוד 136 דונם במחיר הקרן כמעין פיצויי סיום עבודה. הקרקעות נרשמו כולם על שם הקרן הקיימת במסגרת עסקה בה הקרן הקיימת סייעה למתיישבים. השטח חולק ל-25 חלקות של כ- 10 דונם ובאוגוסט 1935 הונחה אבן פינה לבתים במושב. בחודש מאי 1936, עלו על הקרקע 25 המשפחות הראשונות והחלו בבניית הבתים והמשקים. לקראת סוף 1936 כבר עמדו במקום 19 בתים. מנהל פרדס גן חיים סייע למתיישבים בהקמת גן ילדים ומרפאה ובמתן ערבויות להלוואות שלקחו. במהלך המרד הערבי הגדול בוצעו מספר התקפות ירי על המושב. בשנת 1940 המושב היה עדיין שקוע בחובות על כספים שהוצאו לקדיחת באר ובניית הבתים ואנשים פנו בקריאה לקבל סיוע מהמוסדות הלאומיים לצורך הרחבת המושב כדי שיישא את עצמו כלכלית. כן עלה הרעיון לאחד את המושב עם מושב צופית הסמוך.
בשנת 1949, עת העלייה ההמונית, קלט המושב 20 משפחות עולים רובם מרומניה שהתיישבו במקום במסגרת ההרחבה. בשנת 1960 נסלל הכביש הפנימי של המושב.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 נקלע המושב לקשיים כלכליים וחובות, בעקבות הסדר חובות המושבים נמחקו חלק מהחובות.
המעי העיוור

המעי העיוור (Caecum, צקום), או המעי האטום, נמצא בחלק הימני התחתון של הבטן, 2.5 ס"מ מרצועת המפשעה. הוא מתחיל בחיבור למעי הדק והמשכו הוא המעי הגס העולה. עמו נכלל גם התוספתן, שהוא איבר קטן דמוי תולעת. המעי העיוור הוא מעין כיס בתוך צינורות המעי, ומאחר שאין לו יציאה כלשהי ושהוא נסגר על ידי שסתומים הנמצאים בסוף המעי הדק ותחילת הכרכשת, הוא נקרא "עיוור". אורכו של המעי העיוור הוא 7.5 ס"מ, וכך גם רוחבו. הוא עטוף כמעט כולו בצפק, אף שאינו בעל מצע מעי. אם המעי מתמלא בצואה או בגזים, ניתן למשש אותו מצדה הימני הקדמי של הבטן.

אטימולוגיה

המונח caecum מגיע מלטינית ומשמעותו עיוור זאת משום שהוא אינו מוביל לשום מקום אלא מסתיים בתוספתן.
קורנליוס קלסוס

חייו

דבר לא ידוע על חייו של קלסוס. אפילו שמו הפרטי הרומאי (Praenomen) אינו ודאי; הוא נקרא גם "אאורליוס" וגם "אאולוס", כאשר השני מביניהם הוא הסביר יותר. מספר התבטאויות מקריות בחיבורו מצביעות על כך שהוא חי תחת שלטונם של אוגוסטוס קיסר וטיבריוס; דבר המאושר על ידי אזכורו את היותו של תמיסון מלאודיקי  בגיל מבוגר. לא ידוע היכן חי. הוא זוהה כמקדיש אפשרי של מצבה ברומא, אולם גם הועלתה השערה שהוא חי בגאליה נארבוננסיס, בגלל שהוא מתייחס לזן של צמח מטפס (marcum), שעל פי פליניוס הזקן מקורו באזור זה. יש ספק בכך שהוא עסק ברפואה בעצמו, ולמרות שנראה שקלסוס מתאר וממליץ על אבחנותיו הרפואיות שלו עצמו, שאושרו על ידי ניסיון, קווינטיליאנוס אומר שכרכיו כללו כל מיני נושאים ספרותיים, ואפילו חקלאות ותורת לחימה.
בלה שאגאל

בלה רוזנפלד שאגאל (ברוסית: Бэлла Розенфельд-Шагал;‏ 15 בדצמבר 1895, ויטבסק – 2 בספטמבר 1944, ניו יורק), סופרת ביידיש, אשתו של מארק שאגאל. בלה שאגאל היוותה נושא לרבים מציוריו של בעלה.

תולדות חייה

בלה רוזנפלד נולדה למשפחת סוחרים אמידה מחסידי חב"ד בעיר ויטבסק. היא הייתה הצעירה מבין שבעת ילדי המשפחה. סיימה את הגימנסיה המקומית בהצטיינות ונתקבלה ללימודים בפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטת מוסקבה שם סיימה את לימודיה ב-1914. מאותה תקופה עד שנת 1920 הייתה גם פעילה כשחקנית תיאטרון. 
כבר ב-1909 פגשה את מארק שאגאל, שהיה באותו זמן חניך חסר כל של הצייר ליאון באקסט. באותה שנה צייר אותה מארק בציורו המפורסם "הכלה עם הכפפות השחורות". לדברי מארק, אהבתם החלה ברגע שהם ראו אחד את השני ונמשכה 35 שנים. בלה הבינה מיד את גודל כשרונו של בעלה לעתיד, ומאז השפעתה עליו ועל יצירתו הייתה מכרעת.
ב-1915 הם נישאו ועברו לפטרוגרד שנה לאחר מכן נולדה בתם המשותפת היחידה - אידה. שנתיים לאחר מכן ב-1918 הם שבו לויטבסק וב-1922 היגרו לליטא ואחר כך לגרמניה. ב-1924 הם התגוררו בפריז ולאחר מכן בדרום צרפת. ב-1931 הם ביקרו בארץ ישראל ומאז התעוררו בבלה געגועים למחוז ילדותה, וסביבתו היהודית, והיא החלה לכתוב את זיכרונותיה בשפת היידיש. 
בלה נעצרה במרסיי ב-1941 אולם שוחררה והזוג שאגאל נמלט לארצות הברית. 
ב-2 בספטמבר 1944 נפטרה בלה שאגאל מזיהום ויראלי.

יצירתה

ב-1945 פרסם מארק שאגאל את ספרה המפורסם ביותר "נרות דולקים" (ברענענדיקע ליכט) שיצא לאור ביידיש בניו יורק. הספר אויר ברישומיו של בעלה, מארק. 
ב-1947 יצא ספרה "הפגישה הראשונה" (די ערשטע באגעגעניש) בו היא מתארת את פגישותיה הראשונות עם מארק, וראשית אהבתה אליו. 
ספרה הראשון וחלקים מספרה השני תורגמו לעברית בידי יהודה יערי ויצאו לאור בכרך אחד בהוצאת דביר ב-1970. ספריה תורגמו לשפות רבות נוספות.
סוכנות הידיעות הקתולית

סוכנות הידיעות הקתולית (אנגלית: Catholic News Agency) היא סוכנות ידיעות המדווחת בשפה האנגלית על נושאים הקשורים לעולם הקתולי.
בשנת 1980 הוקמה בפרו סוכנות הידיעות הקתולית בשפה הספרדית "ACI Prensa" על ידי האב אדלברט מארי מוהם, ובשנת 2004 הוקמה סוכנות הידיעות באנגלית.
ראש גדול - דמויות

בדף זה מובא תיאור הדמויות בסדרת הטלוויזיה הישראלית "ראש גדול".
משה טאובה (חזן)

ביוגרפיה

טאובה החל לשיר בגיל 8 במקהלה של יוסלה מנדלבאום. בשנת 1939, בזמן מלחמת העולם השנייה, גורשה משפחתו לגטו. אביו והוא ניצלו על ידי חסיד אומות העולם אוסקר שינדלר. לאחר המלחמה התיישבו משה ואביו ברומניה, אך זמן קצר לאחר מכן עלו לארץ ישראל. בארץ הופיע בקונצרטים ושימש כחזן הראשי של בית הכנסת בוגרשוב בתל אביב.
בשנת 1957 היגר לארצות הברית והמשיך את לימודי המוזיקה שלו בג'וליארד בניו יורק. במקביל ללימודיו הוא לימד חזנות ב-בית המדרש לרבנים באמריקה (JTS), ובשנת 1965 נתמנה כחזן בבית הכנסת בית שלום בפיטסבורג שם שימש כחזן למעלה מ-40 שנה.
רוז ונקטסן

ביוגרפיה

רוז נולדה בצ'נאי בשנת 1980. השכלתה כוללת תואר ראשון בהנדסה מכנית מאוניברסיטת סאתיאמבה (2001), ותואר שני בהנדסה ביו-רפואית מאוניברסיטת לואיזיאנה טק, בארצות הברית. 
רוז נהייתה מודעת לזהות המגדרית שלה בגיל חמש, והרגישה אי-נוחות כשאולצה להתלבש כבן. היא התחילה להזדהות כאישה ולהתלבש בהתאם בשנת 2004. 
רוז מספרת שלא היו לה מודלים לחיקוי בהודו לגבי המעבר המגדרי שלה, מכיוון שנשים טרנסג'נדריות והיג'רות אינן בדרך כלל חיות בעין הציבור, ומצוירות בתקשורת כאובייקטים מיניים בלבד, או באופן מגחיך. היא עשתה מחקר עצמאי לגבי התהליכים הרפואיים הזמינים, והחליטה לבצע ניתוחים לשם המעבר המגדרי שלה בתאילנד ב-2010.
כשחזרה מתאילנד, היא נתקלה בתגובות מטרידות, מבזות ולפעמים אלימות מהקרובים אליה ובמרחב הציבורי. 
היא נמנעה מלגלות למשפחתה שנים רבות, וכאשר עשתה זאת, אמה הפסיקה כל קשר איתה. במרוצת הזמן, חלק מבני משפחתה חזרו לנהל עמה קשרים, אף על פי שעדיין גישתם היא שהיא בושה למשפחה וחלקם אינם מקבלים את זהותה המגדרית.

טלוויזיה

ב-2007, זכתה רוז בתחרות יופי לטרנסג'נדריות ששודר בטלוויזיה ההודית, וזה מה שהביא אותה לידיעת הציבור.
הבכורה הטלוויזיונית של רוז כמארחת הייתה בתוכנית "איפדיקו רוז" (בתרגום חופשי - שלכם, רוז) ב-2008, ברשת ויג'יי טיווי. התוכנית עסקה באקטואליה ונגעה במגוון רחב של נושאים חברתיים, כולל תרבות ומסורת, טאבואים חברתיים, ומרידה במוסכמות. התוכנית רצה קצת יותר משנה, עד אפריל 2009, כאשר עברה רוז לרשת קלאינגר טיווי, ואירחה את התוכנית "נראם רוז אידהו" (בתרגום חופשי: זמן רוז) ששודר החל מיולי 2009. רוז הפיקה את התוכנית בעצמה.

רדיו

כשתוכנית הטלוויזיה של רוז הסתיימה ב-2010, היא הפכה לדי ג'יי בתחנת הרדיו BIG FM 92.7, ואירחה את התוכנית "רוזודאן פסונגאל" (בתרגום: דברו עם רוז).

פוליטיקה

במרץ 2012, הכריזה רוז שהיא מקימה מפלגה פוליטית חדשה, מפלגת השחרור המיני ההודית. היא הצהירה שמטרת המפלגה תהיה לקדם חופש מיני וזכויות נשים ולהט"בים.
המפלגה לא קמה בפועל מחמת מחסור במימון, אך הכרזתה שימשה כהצהרה פוליטית מתוקשרת מצידה של רוז, שטוענת שנשים טרנסג'נדריות הן כוח חזק במאבק לזכויות נשים וזכויות מיניות, במיוחד בהודו, לדבריה, "כי הן מאוד אמיצות בהודו, מכיוון שאין להן עוד מה להפסיד".

קולנוע

ב-2013 ביימה את סרט הבכורה שלה, Cricket Scandal, בו היא גם מככבת. הסרט עוסק במשחקים מכורים בקריקט.
הוועדה הציבורית לציון חסידי אומות העולם

הוועדה הציבורית לציון חסידי אומות העולם היא ועדה שהוקמה ביד ושם לשם הגשמת תפקידו של יד ושם על פי החוק, להנציח את "חסידי אומות העולם ששמו נפשם בכפם להצלת יהודים."

רקע

חוק זיכרון השואה והגבורה – יד ושם חייב את רשות הזיכרון לשואה ולגבורה להנציח - לצד הנצחת זכר השואה, היהודים שנספו בה והקהילות שהתקיימו לפניה ונפגעו בה - את מציליהם של היהודים, אלה שסיכנו את חייהם ולא קיבלו תמורה על כך. בשנים שלאחר חקיקת החוק פנו ניצולי שואה רבים ליד ושם בבקשה להוקיר את מציליהם. ביום הזיכרון לשואה ולגבורה בשנת 1962 נחנכה באתר יד ושם בהר הזיכרון בירושלים שדרת עצים לזכר חסידי אומות העולם. באותה שנה הקימה הנהלת יד ושם ועדה עצמאית כדי לקבוע את הקריטריונים להענקת התואר "חסיד אומות העולם" וכדי להחליט מי זכאי לאות חסיד אומות העולם. בשנת 1963 החלו כינוסי הוועדה בראשות יושב ראש הוועדה, השופט משה לנדוי. הוועדה ביקשה לקבוע את הקריטריונים לקביעת חסיד אומות העולם ולמצוא דרכים לאמוד את מידת הסיכון שנטל המציל.

הרכב הוועדה

עם הקמתה היו חברי הוועדה ניצולי שואה. יושב ראש הוועדה הוא שופט בית המשפט העליון. יושב הראש הראשון היה משה לנדוי, שכיהן בין השנים 1962–1970. אחריו כיהן משה בייסקי במשך 25 שנה, ומשנת 1995 כיהן יעקב מלץ. משנת 2005 מכהן יעקב טירקל. רוב חברי הוועדה היום (2014) הם ניצולי שואה.

פעולה

הוועדה מקבלת בקשות להכרה במצילים בליווי תעוד הכולל עדויות ניצולים או עדים לניסיון ההצלה, מסמכים רשמיים מתקופת השואה, מכתבים, יומנים, "התכתבויות לאחר המלחמה בין הניצולים ובני משפחותיהם לבין המצילים ובני משפחתם, זיכרונות או עדויות של ניצולים לאחר המלחמה, עדויות של אנשים אחרים שידעו על מעשה ההצלה", כן "כל מסמך אחר שעשוי לשפוך אור על מעשה ההצלה והיחסים בין המצילים לניצולים.".
ג'נרל מנג'ר

בליגת ה-NBA ובליגת ה-WNBA ג'נרל מנג'ר (באנגלית: general manager) או בקיצור GM של קבוצה בדרך כלל אחראי על סגל השחקנים, על מינוי צוות האימון, ועל מדיניות המועדון לטווח רחוק. בנוסף הג'נרל מנג'ר הוא האחראי העיקרי על משא ומתן עם שחקנים ועל ביצוע טריידים.
הגדרת התפקיד המדויקת של ג'נרל מנג'ר יכולה להשתנות ממועדון למועדון. לעיתים מוגדר במועדון תפקיד של נשיא הכדורסל של המועדון. לדוגמה רד אאורבך כיהן בתפקיד נשיא הכדורסל של בוסטון סלטיקס בשנות ה-80 של המאה ה-20, והג'נרל מנג'ר יאן וולק דיווח לו על החלטות מקצועיות בקבוצה. בקבוצות אחרות עשוי הג'נרל מנג'ר להפקיד בידי המאמן הראשי את כל ההחלטות הקשורות בסגל הקבוצה ולהתמקד בהחלטות הקשורות למדיניות לטווח רחוק של הקבוצה.
ג'נרל מנג'ר מפורסמים ב-NBA הם דריל מורי ביוסטון רוקטס, דני איינג' בבוסטון סלטיקס, פט ריילי במיאמי היט ועוד.
מרחב CAT(0)

במתמטיקה, מרחב CAT(0)‎ הוא מרחב מטרי שהמשולשים שלו "דקים" כמו המשולשים במישור האוקלידי, או יותר. המרחב האוקלידי, בכל ממד, הוא מרחב CAT(0)‎. למרחבים כאלה יש עקמומיות 0 לכל היותר, בכל נקודה, והם תמיד כוויצים.
ראו גם מרחב (CAT(k, למושג הכללי יותר.

הגדרה

משולש גאודזי במרחב גאודזי X מקיים את "תנאי ", אם המרחק בין כל שתי נקודות על הצלעות שלו קטן או שווה למרחק בין הנקודות המתאימות על משולש במישור האוקלידי, בעל אותם ארכי צלעות.
כל מרחב , עם k שלילי, הוא ; וכל מרחב  הוא מרחב  לכל k חיובי.

מרחבי הדמר

מרחב  שלם נקרא מרחב הדמר. התכונה הבולטת של מרחבי הדמר היא שפונקציות המרחק שלהם קמורות: אם  הן שתי מסילות גאודזיות, אז הפונקציה  קמורה כפונקציה של t. (ראו גם משפט קרטן-הדמר).

תכונות

לתכונות מקומיות ראו מרחב (CAT(k. 
מרחב הכיסוי האוניברסלי של מרחב  הוא כוויץ. בפרט, חבורות ההומוטופיה, מן השנייה ואילך, הן טריוויאליות. 
מרחב  הוא היפרבולי אם ורק אם אין לו תת-מרחב איזומטרי למישור האוקלידי  (עם המטריקה הרגילה).

חבורות CAT(0)‎

חבורה הפועלת באופן איזומטרי וקו-קומפקטי על מרחב  הגון (כזה שבו כל הכדורים הסגורים קומפקטיים) נקראת "חבורת ". חבורה כזו היא מוצגת סופית, ויש בה פתרון לבעיית המלה ובעיית ההצמדה. יש בה מספר סופי של מחלקות צמידות של תת-חבורות סופיות. כל תת-חבורה פתירה של חבורת  היא דמוית-. 
מכפלה ישרה של חבורות  היא חבורת . מכפלה חופשית של שתי חבורות  עם התכה לאורך תת-חבורות שהן דמויות-, היא . הרחבת HNN של חבורת  ביחס לחבורה סופית, היא .
חבורות קוקסטר הן .
תחנת הרכבת כפר ג'יניס

היסטוריה

בזמן מלחמת העולם הראשונה הוקמה על ידי הטורקים המסילה המזרחית. במהלך כיבוש ארץ ישראל על ידי הבריטים בנו כוחות ההנדסה מסילות ברזל ששימשו כקווי אספקה אל החזית. לאחר כיבוש לוד ורמלה והמשך התקדמות הכוחות צפונה, הוקמה במקביל למסילה המזרחית מסילה צרה ברוחב 2.5 רגל (כ-762 מ"מ) מתחנת הרכבת לוד אל תחנת ראש העין. בסמוך לכפר ג'יניס התפצלה ממנה לכיוון מזרח מסילה לאורך נחל בית עריף, דרך בית נבאלא עד לכפר א-לובאן. לאחר המלחמה הורחבה המסילה המזרחית לרוחב תקני והמסילה הצרה פורקה. על בסיס התוואי לא-לובאן נבנתה שלוחה ברוחב תקני בת 4.5 קילומטרים לבסיס הצבאי שהוקם בסמוך לבית נבאלא. בסמוך לנקודת ההתפצלות הוקמה תחנת רכבת ששירתה את תושבי המקום כמו גם את נמל התעופה שהוקם בסמוך, אך שרות הנוסעים הופסק ביולי 1933.  בזמן מלחמת העולם השנייה נבנתה שלוחה נוספת מעט מצפון לתחנה לכיוון מערב אל הבסיס הצבאי בתל השומר (אז תל ליטווינסקי). השימוש בשתי השלוחות הופסק אחרי מלחמת העצמאות, אך התחנה המשיכה לשמש תחת השם "תעופה" עוד מספר שנים רכבות משא שהובילו דלק לשדה התעופה ושמשה גם כתחנת רכבת תפעולית, אך השימוש בה נפסק בשנות ה-50.
כיום יש במקום מסילה בודדת וניתן לראות בצד המסילה שרידים של מספר מבנים ישנים ששימשו את התחנה. באזור בית עריף, כפר טרומן ושוהם ניתן למצוא שרידי סוללה וגשרים של השלוחה לבית נבאלא ולא-לובאן. כ-2.5 קילומטרים מדרום למקום התחנה, חוצה את המסילה המזרחית קו הרכבת למודיעין ושתי המסילות מחוברות זו לזו בקשת מסילתית. חיבור הקשת לקו הרכבת למודיעין קיבל את השם "צומת תעופה מערב" והחיבור למסילה המזרחית קיבל את השם "צומת תעופה דרום", המשמרים את השם העברי של הצומת ההיסטורי בתחנה.

תוכניות עתידיות

במסגרת פיתוח מסילות הרכבת ותכנון מחדש של המסילה המזרחית החדשה מתוכננת הפעלתה מחדש של התחנה. תחנת הרכבת "תעופה" אמורה לשרת את תושבי היישוב שוהם, איירפורט סיטי ואת עובדי התעשייה האווירית שנמצאת בסמוך. תחנה זו מתוכננת להיפתח עם חניכת המסילה המזרחית החדשה בשנת 2026.
אוקיינידים

האוקיינידים (ביוונית: Ωκεανιδες) במיתולוגיה היוונית היו שלושת-אלפי בניהם ובנותיהם של הטיטאנים אוקיינוס וטתיס (Tethys). כל אחד ואחת מאלוהויות ונימפות אלה היה פטרון של נחל, נהר, ים, אגם, בריכה, שדה מרעה, פרח או ענן.
אותלו

עלילה מקוצרת

אותלו, שזה עתה ברח עם דסדמונה אשתו הטרייה כאשר ההצגה נפתחת, עוזב את ונציה על מנת לפקד על הקרב בקפריסין. כאשר דסדמונה וקאסיו סגנו מצטרפים לאותלו בקפריסין, השליש הבוגדני יגו משכנע את אותלו שדסדמונה בגדה בו עם קאסיו. אותלו, בכעסו, הורג את דסדמונה. אשת יגו, אמיליה, מגלה לאותלו כי הרומן של דסדמונה היה המצאה של יגו. יגו הורג את אמיליה ואותלו מתאבד. קאסיו שולט בקפריסין, ועונשו של יגו נותר בידי קאסיו.
העלילה של אותלו פותחה מהסיפור Un Capitano Moro (הקפטן המורי) מתוך קובץ הסיפורים "הקאטומיתי" מאת גירלדי צ'ינתיו , והיא נאמנה ליצירה זו במידה רבה. הדמות היחידה בעלת שם בסיפורו של צ'ינתיו היא "דיסדמונה" ("חסרת מזל" ביוונית); הדמויות האחרות מוצגות כ"נושא הנס" (יגו), "הקפטן" (קאסיו), ו"המורי" (אותלו). במקור, נושא הנס חושק בדסדמונה, והוא נוקם בה כאשר היא דוחה אותו. שייקספיר המציא דמות נוספת, רודריגו, שרודף אחר אשתו של המורי ונהרג כשהוא מנסה להרוג את קאסיו. המורי בסיפורו של צ'ינתיו לא מתחרט על כך שהרג את אשתו, וגם הוא וגם נושא הנס נהרגים הרבה יותר מאוחר. צ'ינתיו גם מציג במפורש לקח (אותו הוא שם בפי הגבירה) שנשים אירופאיות אינן צריכות להתחתן עם גברים חמי מזג מעמים אחרים.

גזע

אותלו, הדמות הראשית, הוא מורי (מוסלמי צפון אפריקאי) אציל, שמפקד על צבא בקפריסין. הוא מוצג מתוך אמפתיה למרות גזעו. דבר זה היה יוצא דופן בספרות האנגלית בזמנו של שייקספיר, שבדרך כלל הציגה מורים ואנשים כהי עור אחרים כנבלים. יש ויכוח בין החוקרים האם אותלו היה אמור להיות מוצג כשחור או כערבי או שניהם, אך הקונצנזוס בין הקוראים והקהל הממוצע היום נוטה לאפשרות הראשונה. שייקספיר נמנע מכל דיון באסלאם במחזה.

תרגומים לעברית

התרגום הראשון של המחזה לעברית נעשה בידי יצחק סלקינסון בשנת 1874 ונקרא " הסוחר הכושי". סלקינסון נהג לעברת שמות של מחזות ודמויות, ואת שם המחזה "רומיאו ויוליה" הוא תרגם ל"רם ויעל". הספר  הסוחר כושי זכה להוצאה מחודשת בשנת 2015 כחלק מסדרת "צדק פואטי" של הוצאת רעב ביוזמת המשורר והעורך ערן צלגוב. המהדורה המחודשת כוללת את הטקסט המקורי, אחרית דבר נרחבת של המתרגם והחוקר עמינדב דיקמן וקטעי עיתונות מסוף המאה התשע-עשרה המתארים את התקבלות התרגום והשפעתו.
המשורר נתן אלתרמן תרגם את המחזה, בשם "אותלו", עבור תיאטרון הבימה, והקדיש את התרגום "לשחקן העברי הגדול אהרן מסקין". תרגומו של אלתרמן שימש גם את התיאטרון הקאמרי בהפקתו של היי קילוס בשנת 1980, כשאברהם עוז עיבד ועידכן את התרגום. הבימה העלתה גרסה נוספת של המחזה השקספירי בתרגום בפרוזה מעשה ידיו של נסים אלוני, ששימש אחר כך גם את הפקתו של מיכאל גורביץ בתיאטרון החאן. תיאטרון גשר העלה גרסה משלו מבוססת על תרגומו של דורי פרנס.

עיבודים

על פי המחזה עובדו שתי אופרות, האחת מאת ג'וזפה ורדי והשנייה מאת ג'ואקינו רוסיני. סרט הוליוודי בשם "או" מתבסס בחופשיות על עלילת אותלו. תרגום חדש של נסים אלוני זכה לביצוע בתיאטרון הבימה, בתיאטרון הקאמרי, בתיאטרון חיפה ובתיאטרון החאן.
סורין גרינדיאנו

ביוגרפיה

ניקולאיה גרינדיאנו נולד ב-1973 בעיר קאראנסבש בחבל באנאט כבנם של ניקולאיה גרינדיאנו ואשתו, מורים בתיכון הפדגוגי (כיום התיכון "ק. דיאקונוביץ' לוגה") בעירו. אביו היה בעבר מנהל התיכון "לוגה" בקאראנסבש ומפקח כללי של בתי הספר במחוז קאראש-סוורין, וכן יושב ראש סניף המפלגה הסוציאל-דמוקרטית בקאראנסבש, כיום יועץ במועצת המחוז קאראש-סוורין מטעם המפלגה.
סבו של גרינדנאנו מצד אמו, מיכאי אימברסקו, היה אסיר פוליטי בשנים 1953-1950 אחרי שסייע לקבוצה של מתנגדים אנטי-קומוניסטים ביער בורלובן שבמחוז קאראש-סוורין.
סורין גרינדיאנו למד בשנים 1988-1980 לימודי יסוד בבית הספר התיכון הפדגוגי בקאראנסבש ובשנים 1992-1988 בתיכון על שם טראיאן דודה באותה עיר. סיים בשנת 1997 את המחלקה למדעי מחשב של הפקולטה למתמטיקה באוניברסיטת וסט בטימישוארה ואחר כך בשנים 1998-1997 התמחה בניהול מסדי נתונים באותה מחלקה באוניברסיטה.
ב-1999 עשה קורס לסטטיסטיקה חברתית בבולוניה עם מלגה מטעם הירחון "טמפוס" וב-2001 עשה השתלמויות באוניברסיטת אוויירו, במכון לחינוך מבוגרים בפרנקפורט ובאוניברסיטה על שם בקט בלידס באנגליה. בשנת 2013 למד גרינדיאנו בתוכנית פוסט-אטוניברסיטאית להשתלמות במדעי צבא, מידע וסדר ציבורי באקדמיה הלאומית למידע וקורסים במכון הרומני לדיפלומטיה. ב-2008-2005 עבד כמנהל בשתי חברות פרטיות.

קריירה פוליטית

בשנים 2004-2001 כיהן כראש מנהל הנוער והספורט של מחוז טימיש. בשנים 2012-2008 כיהן גרינדיאנו כסגן ראש העיר טימישוארה.
בבחירות בשנת 2012 נבחר גרינדיאנו כחבר במועצת המחוז טימיש מטעם המפלגה הסוציאל-דמוקרטית וכיהן בתפקיד זה עד יוני 2016, כשנבחר ליושב ראש המועצה המחוזית טימיש. 
בדצמבר 2014 עד נובמבר 2015 כיהן גרינדיאנו כשר התקשורת והמחשוב בממשלת ויקטור פונטה. 
בדצמבר 2014 נבחר כיושב ראש זמני של סניף המפלגה הסוציאל-דמוקרטית במחוז טימיש, וביוני 2015 כיושב ראש שלו.
בעקבות הבחירות המקומיות בשנת 2016 נבחר ליושב ראש מועצת המחוז טימיש, בתמיכת קואליציה של שלוש מפלגות:המפלגה הסוציאל-דמוקרטית, מפלגת התנועה העממית וברית הליברלים והדמוקרטים.

ראש ממשלה

ממשלתו כללה 23 שרים, לרבות 8 נשים.
בתחילת שנת 2017 התחילה ממשלתו של גרינדיאנו בהליכי רפורמה של החוקים הפליליים וב-31 בינואר 2017 הוציאה ממשלתו צו המאפשר חנינה לעשרות פוליטיקאים שהורשעו על עבירות שחיתות והפרת אמונים, לרבות ראש המפלגה הסוציאל-דמוקרטית, ליביו דראגניה. בעקבות הפגנות מחאות המוניות שבהן השתתפו מאות אלפי אזרחים בכל רחבי רומניה, הצו בוטל.
על רקע סכסוך עם מנהיג מפלגתו, ליביו דראגניה, בקשר לחילופי גברי בממשלה (גרינדיאנו מינה, למשל, את ראש הממשלה לשעבר ויקטור פונטה למזכיר הממשלה), דראגניה ורוב נציגי המפלגה דרשו ממנו להתפטר והדיחו אותו בהצבעת אי אמון בפרלמנט.
גרנדיאנו הוחלף ב-29 ביוני 2017 על ידי מיכאי טודוסה, שכיהן כשר הכלכלה.

חיים פרטיים

סורין גרינדיאנו נשוי למיכאלה, רוקחת, ולזוג שני ילדים.
אידה לונסקי

ביוגרפיה

אידה לונסקי נולדה בשנת 1889 בעיירה סלונים שבפלך גרודנה, רוסיה (רוסיה הלבנה), בתו של שמואל אשר הלוי לונסקי, מלמד, ואחותו הצעירה של חייקל לונסקי (1881–1942), פולקלוריסט וביבליוגרף, ספרן ספריית שטראשון במשך כחצי מאה והיסטוריון של יהדות וילנה. בילדותה, בשנת 1896, עברה עם הוריה לעיר וילנה, ושם סיימה את לימודיה בבית ספר תיכון רוסי ובבית ספר יהודי. למדה פדגוגיה באוניברסיטת ברלין, ומשנת 1911 ועד מותה עבדה כמורה למדעי הטבע בבתי ספר ציבוריים יהודיים ובתיכון יהודי בווילנה.
ב-1914 החלה לפרסם סיפורים לילדים בעיתון הילדים הראשון ביידיש, "גרינינקע ביימעלעך" (עצים ירקרקים), ובהמשך כתבה גם ביומון הווילנאי "ווילנער טאָג" ובעיתון המצויר לילדים "שִׁבֳּלִים" (שיבולים) שהופיע בוורשה בהוצאת "תרבות" בשנים 1922–23.
בשנת 1922 הופיע קובץ סיפוריה "דערציילונגען וועגן ווילדע מענטשן" (סיפורים על בני אדם פראיים).
בקיץ 1923 חלתה בשחפת ונסעה להתרפא בווינה, שם נפטרה ב-1924, כבת 35 במותה.
לכבוד יום השנה למותה, ב-1925, ראה אור הספרון "דער איַיז פּעריאָד" (תקופת הקרח) בעריכת אחיה, חייקל לונסקי, ובו יצירותיה ומאמרים על אודותיה מאת ש"ל ציטרון (ציטראָן), זלמן רייזן (רייזען) וגרשון פלודרמאכר (פלודערמאַכער).