היסטריה נשית

היסטריה נשית היא אבחנה רפואית שהייתה נהוגה ברפואה בעולם המערבי ואיננה מוכרת עוד בעולם הרפואה. היסטריה נשית הייתה אבחנה נפוצה בתקופה הוויקטוריאנית לקשת רחבה של תסמינים כולל עילפון, עצבנות, חוסר שינה, אגירת נוזלים, תחושת כבדות בבטן, התכווצויות שרירים, קוצר נשימה, חוסר תיאבון או אובדן ליבידו, ונטייה "לגרום לצרות".
חולות שאובחנו בהיסטריה נשית קיבלו לרוב טיפול ב"עיסוי האגן" – גירוי חיצוני של איברי המין הנשיים על ידי הרופא עד להשגת "פארוקסיזם היסטרי", המוכר היום בשם אורגזמה.

היסטוריה מוקדמת

ניתן למצוא את שורשי ההיסטוריה של ההיסטריה עוד בימי קדם, והיא תוארה על ידי חכמי יוון, הפילוסוף אפלטון והרופא היפוקרטס (שאף טבע את המונח), ואף קודם לכן תועדה בפפירוסים מצריים. בדיאלוג מאת אפלטון קיים תיאור של הרחם הנודד בגופה של אישה וחונק אותה כאשר הוא מגיע אל החזה וגורם שם למחלה. תאוריה זו היא מקור השם "היסטריה", הנגזר מהמילה היוונית לרחם, היסטרה (hystera). היפוקרטס סבר כי המרפא להיסטריה היא על ידי קיום יחסי מין עם כמה שיותר גברים.
קלאודיוס גלנוס, מן הבולטים ברופאים במאה השנייה, כתב כי היסטריה היא מחלה הנגרמת ממחסור בפעילות מינית בנשים שלהן תשוקה מינית רבה: היסטריה מתרחשת בשכיחות גבוהה אצל בתולות, נזירות, אלמנות ורק לעיתים אצל נשים נשואות. המרפא להיסטריה בימי הביניים לנשים נשואות היה בקיום יחסי מין, ולנשים שאינן נשואות המרפא נמצא בנישואים, או כמפלט אחרון, עיסוי על ידי נשים מיילדות.

התקופה הוויקטוריאנית

בשנת 1859 הושמעה טענה רפואית כי כרבע מכל הנשים סובלות מהיסטריה. טענה זו מתקבלת על הדעת כיוון שנמצא מי שכתב 75 עמודים על סיווג כל התסמינים האפשריים של היסטריה ובסופה של הרשימה ציין כי היא איננה מלאה. כמעט ולא היה תסמין שלא היה יכול להתאים להיסטריה. רופאים רבים שיערו כי המתחים הנילווים לחיים בעידן המודרני גורמים לנשים תרבותיות להיות פגיעות יותר למחלות עצבים ולמחלות הפוגעות בתפקוד איברי המין. בארצות הברית, יש שראו בשכיחותן של תופעות אלה אצל נשים הוכחה כי המדינה היא חלק מן העולם המערבי הנאור ורופא אמריקאי אחד אפילו אמר לנוכח שכיחות התופעה כי זהו אות לכך שהמדינה מתקדמת לרמתה של אירופה. 
רייצ'ל פ. מיינס, מחברת הספר "הטכנולוגיה של אורגזמה: 'היסטריה', הוויברטור והסיפוק המיני הנשי", כתבה כי מקרי היסטריה היוו מקור הכנסה נאה לרופאים, כיוון שחולות אלה לא היו בסכנת מוות אולם דרשו טיפול מתמיד. החיסרון הבולט בטיפולים אלה היה שרופאים התקשו ללמוד את המיומנויות של השגת "פארוקסיזם היסטרי" בעיסוי ולעיתים נדרשה עבודה של שעות להשגת התוצאה הרצויה. מנגד, הפניית האישה למיילדת לצורך הטיפול, גרמה לרופא להפסד הכנסה.
הפתרון נמצא בדרך של המצאת מכשירי עיסוי, אשר קיצרו את תהליך הטיפול משעות לדקות, ביטלו את הצורך בהפניה למיילדות ואפשרו לרופא לטפל ביותר חולות באותו פרק זמן. כבר בתחילת המאה ה-19 היו מתקני עיסוי במים בעיר באת' באנגליה, ובאמצע המאה ה-19 מתקנים אלה נפוצו בכל אירופה ובארצות הברית, והיוו את הבסיס לפיתוח אתרי מרחצאות רבים. בשנת 1869 פותח הוויברטור הראשון, שעבד על קיטור. הפיתוח, בידי הפיזיקאי האמריקאי ג'ורג' טיילור, היה לשימושם של רופאים ונועד להפעלה לפרקי זמן קצובים. בשנת 1873 פותח הוויברטור האלקטרו-מכני הראשון, שהופעל בבית חולים פסיכיאטרי בצרפת לצורך טיפול בהיסטריה.
בעוד שרופאי אותה תקופה הכירו בכך שמקור ההפרעה ההיסטרית הוא בחוסר סיפוק מיני, הם לא היו מודעים, או התעלמו באופן מכוון, מהמטרה של מכשירי הטיפול בהשגת הסיפוק המיני. למעשה, פיתוח מכשיר הספקולום, המשמש לבדיקה חזותית של הנרתיק וצוואר הרחם, לווה במחלוקת גדולה הרבה יותר מן השימוש הרפואי בוויברטור, ייתכן והדבר נבע מן האופי הפאלי-חודרני של הספקולום.
עם תחילת המאה העשרים החלה רשת החשמל להגיע לבתי צרכנים פרטיים ועמה שלל מכשירי חשמל ובהם הוויברטור. העובדה כי הוויברטור איפשר לאישה לקבל טיפול בפרטיות ביתה, הפכה את המכשיר למכשיר נפוץ. הוויברטור היה אחד מן המכשירים החשמליים הראשונים שנמכרו לצרכנים פרטיים, הרבה בטרם מכשירים חשמליים "חיוניים" אחרים המוכרים לנו היום. ניתן היה לקנות מכשיר ויברטור ביתי תשע שנים בטרם ניתן היה לקנות שואב אבק, ועשר שנים בטרם נמכר לצרכנים מגהץ חשמלי. בתמונה משמאל ניתן לראות עמוד בקטלוג המכירות של חברת סירס האמריקאית, משנת 1918, ובו מכשירי חשמל ביתיים, בהם מכשיר ויברטור נייד עם שלושה התקנים שונים והכיתוב "שימושי מאוד ומספק לשימוש ביתי".
טיפולים נוספים מקובלים להיסטריה נשית היו מתן דיאטה במזונות עשירים בברזל, כגון כבד בקלה וכן התעמלות באוויר הפתוח, אמבטיות במים קרים, מקלחות קרות ושחייה בים.
יחסו של הממסד הרפואי בסוף המאה ה-19 לתופעת ה"היסטריה", כמו גם תהליך המצאתו של הוויברטור הראשון, מתוארים בסרט הקולנוע הבריטי היסטריה משנת 2011, בו מככבים רופרט אוורט, פליסיטי ג'ונס, מגי ג'ילנהול וג'ונתן פרייס.

תאוריות ויקטוריאניות על היסטריה

קיימת טענה היסטורית כי הנושא המרכזי של המאה ה-19 בעולם הוויקטוריאני הוא הקונפליקט שבין מין כאמצעי רבייה ומין כביטוי להתנהגות ארוטית. אף על פי שלסמל הבולט ביותר של אותה תקופה, המלכה ויקטוריה, הייתה משפחה גדולה, שיעורי הילודה הכלליים הלכו ופחתו במהלך המאה ה-19. יחד עם הירידה בשיעורי הלידה, קיום יחסי מין למטרת רבייה איבד מחשיבותו. חלק ניכר מן הספרות הרפואית והספרות העוסקת בייעוץ נישואים, של אותה תקופה, מתאר את האישה חסרת התשוקה כאישה אידיאלית. האשה האידיאלית תקיים יחסי מין אך ורק כאמצעי רבייה, זאת כיוון שהפעילות המינית לא משכה אותה בשום אופן אחר. אידיאל זה השפיע על המבנה החברתי בדרכים רבות ואף סיפק את הבסיס לטיפולים נגד השימוש באמצעי מניעה. אולם, באותה עת הדבר גרם לתופעה של חוסר סיפוק מיני אצל נשים רבות והעלה את הדרישה לטיפול בהיסטריה.

העלמות ההיסטריה כאבחנה רפואית

במהלך המחצית הראשונה של המאה העשרים, ירד באופן חד מספר המקרים של אבחנת היסטריה נשית ואבחנה זו אינה מוכרת עוד בספרות הרפואית בימינו. להעלמות ההיסטריה כאבחנה רפואית קיימות סיבות רבות: חוקרים רפואיים רבים טוענים כי ירידת שכיחותה של התופעה הוא עקב ההבנה שגברה בקרב הציבור הרחב באשר לפסיכולוגיה של הפרעות קונברסיביות כגון היסטריה, לכן התנהגויות כאלה אינן יוצרות עוד את התגובה הרצויה בחברה. 
היו שטענו כי ההיסטריה הנשית לא נעלמה, אלא שרופאים מסווגים אותה באופן שונה בימינו. בעבר, מגוון רחב ביותר של תסמינים יוחסו להיסטריה והשימוש במושג היה למעשה "מושג סל", לצורך תיאור שלל תופעות בלתי מוגדרות. עם השתכללות אמצעי האבחון, יותר ויותר מהתופעות הללו קיבלו אבחנות שונות, מדויקות יותר, עד אשר למעשה לא נותר כל תסמין ייחודי המזוהה עם היסטריה. כך למשל, רבות מן הנשים שהיו מאובחנות כהיסטריות, סווגו מחדש על ידי פרויד כנאורוזות של חרדה עודפת.
בימינו ביטויים שונים של היסטריה הם חלק ממחלות נפש אחרות כגון סכיזופרניה והתקפי חרדה.