רס גסטה

רס גסטה (מלטינית: Res gestae) הוא כלל בדיני ראיות המתיר קבלת עדות מפי השמועה בבית משפט.

מקור השם

מקור המונח בביטוי הלטיני "res gesta pars rei gestae" היינו "לא פחות ולא יותר מחלק מההתרחשות".

משמעות הכלל

רס גסטה הוא מצב בו יקבל בית משפט עדות שהיא מפי השמועה (שאינה ממקור ראשון) בשל הנסיבות בהן ניתנה אותה עדות.
בתי המשפט הכירו בעובדה שדברים הנאמרים ב"להט הרגע" וב"סערת רגשות" הם דברי אמת, ולכן גם אדם ששמע אותם יכול להעיד על נכונותם (להבדיל ממצב הדברים הרגיל בו עד יכול להעיד רק על כך ששמע דברים ולא על כך שהם אמת).

רס גסטה במשפט הישראלי

סעיף 9 לפקודת הראיות דן בחריג האמרה הספונטנית לכלל הפוסל עדות מפי השמיעה. סעיף זה קובע:
עדות על אמרה שנאמרה בשעה שנעשה, לפי הטענה, מעשה עבירה, או בסמוך לפניו או לאחריו, והאמרה נוגעת במישרין לעובדה השייכת לעניין, תהא קבילה אם אמר אותה אדם שהוא עצמו עד במשפט.
— פקודת הראיות
פסק הדין המנחה לעניין רס גסטה במשפט הישראלי הוא 7293/97, ז'אפר עאמר נ' מדינת ישראל, בו הורשעו שודדים לאחר שרכב ששימש בשוד נמצא ברשות המורשעים. באותו מקרה, העדות בדבר הרכב בו נעשה שימוש נרשמה על ידי מתנדב במשטרה אשר העיד כי קיבל הודעה טלפונית מאישה, אשר אמרה לו כי היא רואה את השודדים נוסעים ברכב וציינה את מספר הרכב. כאמור, זהותה של האישה שמסרה את ההודעה לא נרשמה, ולכן היא לא הוזמנה למסור עדות במשפט. הרישום ועדות המתנדב הן עדויות מפי השמועה, מאחר שמי שראתה את הרכב לא באה להעיד, ועדותה נאמרה מחוץ לכותלי בית המשפט.
באותו  מקרה קבע בית המשפט כי מדובר בעדות ספונטנית. עדות כזו מתקבלת בדרך כלל כראיה על אף היותה עדות מפי שמיעה, שכן ההנחה היא כי מסירה ספונטאנית של אימרה מפחיתה את החשש כי מוסר האימרה אינו מהימן וכי הייתה לו שהות לארגן את גירסתו ולסלף את אימרתו, כן מופחת החשש, כי תוכן האימרה אינו מדויק הואיל וזכרונו של מוסר האימרה בגד בו. 
ספונטאניות האימרה נבחנת על-פי נסיבותיו של כל מקרה ומקרה. ההלכה הפסוקה בהקשר זה מדגישה שתי נסיבות עיקריות: האחת, מסירת האימרה בו-זמנית או בסמוך לאירוע שאליו היא מתייחסת; והשנייה, היותו של האירוע אליו מתייחסת האימרה מרגש ומסעיר. 
במשפט המקובל, החובה להביא את העד לא חלה במקום שאין אפשרות להביא את מוסר האימרה לבית -המשפט, בין משום שאינו בחיים ובין משום שלא ניתן למוצאו בשקידה סבירה. 
במשפט המקובל האמריקני העדת מוסר האימרה אינה נדרשת גם כאשר ניתן להביאו לבית-המשפט.כלל זה גם קבוע בתחיקה הפדרלית. 
בית-המשפט העליון הישראלי, התיר אימרות ספונטאניות כחריג לכלל הפוסל עדות-שמיעה, וזאת אף בלא שמוסריהן העידו במשפט. כך, למשל, נפסק כי יש להתיר קבלתו כראיה של פתק, שבו רשם תייר אלמוני את מספרה של מכונית אשר הייתה מעורבת בביצוע עבירה. 
פ"ד עמאר קבע כי במקום שבו לא קיימת אפשרות להביא את מוסר האימרה לבית-המשפט, אין סעיף 9 לפקודה מונע קבלת אימרות ספונטאניות כראיה. סעיף 9 עצמו משקף את ההלכה במשפט המקובל האנגלי, המתנה, כאמור, את קבילותה של אימרה ספונטאנית בהעדת מוסר האימרה. ברם, סעיף 9 אינו קובע הסדר כולל ביחס לקבילותן של אימרות ספונטאניות. בית המשפט קבע כי הסעיף לא מתייחס למקרים שבהם לא ניתן להביא את מוסר האימרה לעדות בבית-המשפט מטעמים אובייקטיביים, וזאת להבדיל ממצב העניינים שבו מוסר האימרה זמין לעדות.

אמרה שנאמרה תוך התרחשותו של אירוע פתאומי הגורם לסערת רגשות באופן ספונטני

דוגמאות לאמרות מסוג זה הן אמירה של נווט של ספינה בזמן התנגשות בספינה אחרת, או אמירה של אדם לאחר תאונה בה הוא מתייחס לסיבת התאונה.
הסיבה לקבלת אמרות אלה כעדות מפי השמועה היא ההנחה שהאמירה נאמרת באופן ספונטני בסמוך לאירוע - ולכן אין חשש שמדובר בדבר שקר. לצורך זה צריכה האמירה להיות "מידית" ו"כתגובה לאירוע".
בפ"ד אפריאט נ' אבוטבול קובע בית המשפט לעניין חריג זה:
מלמד ניסיון החיים שבהתרגש אסון או מאורע המטיל באדם זעזוע נפשי או מתח עצבים הוא מאבד זמנית את הפיקוח על דרכי מחשבתו ואת כשור התמרון הרגיל. הדברים הנאמרים על ידו ברגעים כאלה ראויים לאמון מיוחד. התנאים בהם מוצאים ערובה לאמיתות הדברים ויסוד להכשרתם כראיה הם בעיקרם שלושה: 
(א) אירוע הגורם התרגשות או זעזוע;
(ב) אמירת הדברים לפני שההתרגשות פגה והניה לאדם שהות להרהר ולתמרן.
(ג) שהדברים מתייחסים לנסיבות המקרה או האירוע.

אמרה המשקפת כוונות לעתיד של אדם שנפטר

דברים שאמר נפטר הקשורים לכוונותיו לעתיד הקרוב והסמוך לפטירתו יתקבלו כראיה לאמיתות תוכנם.
ההנחה של בתי המשפט היא שאדם אינו משקר שהוא אומר את כוונותיו על תוכניותיו המידיות בשיח רגיל ובמצב הדברים הרגיל.