ליסימכוס (נגד אפיון)

ליסימכוס או לוסימכוס (Lysimachus, ביוונית: Λυσίμαχος; תאריך אינו ידוע: בין המאה ה-2 לפנה"ס למאה ה-1 לספירה), היה סופר וחוקר ממוצא מצרי, שכתב חיבור אבוד על דברי ימי מצרים (Aegyptiaca) וקטעים ממנו, העוינים את היהודים, מצוטטים בספרו של יוסף בן מתתיהו, "נגד אפיון".
לא ניתן לקבוע אם יש לזהותו עם המדקדק והמיתוגרף (חוקר המיתוסים) היווני ליסימכוס מאלכסנדריה, שחי במאה השנייה לפנה"ס וכתב את החיבורים "על הפרדוקסים של התבאיים" (Θηβαïκὰ Παράδοξα) ו"מסעות השיבה" (Νόστοι) וכמו כן מיוחס לו גם החיבור האבוד "על הפלגיאט של אפורוס" (περὶ τῆς Ἐφόρου κλοπῆς).

זמנו

יוסף בן מתתיהו מתמודד בספרו עם דבריו של ליסימכוס, כמו גם עם כתביהם של סופרים אחרים ובהם מנתון (המאה ה-3 לפנה"ס), כאירמון, אפולוניוס מולון ואפיון (20 לפנה"ס - 45/8 לספירה).
לדעת החוקר מנחם שטרן, ליסימכוס חי ככל הנראה לפני אפיון ולמרות שיוספוס עוסק בכאירמון לפני ליסימכוס, זה לא אומר בהכרח שגם כתביו קדמו לאלה של ליסימכוס - ייתכן וסדר זה נבע מהדמיון הרב בין גרסאותיהם של מנתון וכאירמון, שהובאו בזו אחר זו.
מדברי יוסף לעומת זאת, משתמע כי ליסימכוס פרסם את חיבורו אחרי מנתון וגם אחרי כאירמון:
"לוסימכוס, אשר קבל מאלה השנים את יסוד שקריהם, ועוד הביש בדברי בדיו את כזביהם" וגם "והנה הסופר הזה לא ידע אף לקרא את המלך בשם אשר נתנו לו הסופרים הנזכרים, רק בדה מלבו שם חדש".
העובדה שליסימכוס מוזכר לפני מולון אינה מוכיחה כי הוא פרסם את חיבורו לפני מולון, כי לאחר מכן הסדר הפוך. יחד עם זאת, במקום אחר שוב מופיע ליסימכוס לפני מולון.

ליסימכוס על היהודים

ליסימכוס סיפר כי "בימי בוֹכּחוֹריס מלך מצרים", בשנת בצורת, "בני עם היהודים, אנשים מצורעים ובעלי נגעים וחולים בכל מיני מחלות", צבאו על המקדשים וביקשו מזון. המחלות התפשטו בקרב כלל האוכלוסייה והמלך פנה לאל אמון, שציווה עליו לטהר את המקדשים "מכל האנשים המזוהמים והחוטאים" ולגרש אותם אל השממה "ולהטביע את המצורעים והמנוגעים", כי רק אז תסתיים הבצורת.
המלך ציווה על כהני המקדשים לאסוף "את כל האנשים אשר אינם טהורים" והורה לצבא להוליך אותם למדבר, בסך הכל 110 אלף מגורשים, "ולקשור אל המצורעים לוחות עופרת" כדי להטביע אותם בים. "וכאשר טבעו המצורעים והנגועים בים", אלה שנשארו בחיים התקבצו יחד במדבר חשופים לסכנת חיים. בלילה הראשון הדליקו נרות ובלילה השני צמו והתפללו לאלים. למחרת, "איש אחד ושמו משה" הציע להתחיל ללכת ללא הפסקה עד שיגיעו לארץ מיושבת. הוא ציווה עליהם שלא לדבר שלום "לשום בן אדם" ולא לייעץ לו טובה "רק עצת-רשע ולהרוס את כל מקדשי האלים והמזבחות אשר ימצאו בדרכם". הם הלכו במדבר ולאחר צרות רבות הגיעו לארץ מיושבת "ועשו רעות ליושביה", שדדו את המקדשים והעלו אותם באש, "והגיעו אל הארץ הנקראה בימינו יהודה", שם יסדו עיר שקראו לה "הירוסולה", ביוונית "שוד המקדש", בגלל מנהגם. לאחר זמן רב, אחרי שגדלו והתחזקו, התבישו היהודים בשם הזה וקראו לעיר "הירוסולימה" (ירושלים).

על גרסתו למוצא היהודים

ליסימכוס כתב את התיאור המפורט ביותר של יציאת מצרים שהגיע לידינו מהתקופה ההלניסטית-רומית (הגרסה המצרית-יוונית ליציאת מצרים), תיאור שיוסף בן מתתיהו הכריז עליו כעל העוין ביותר מבין כל הגרסאות לסיפור.
ליסימכוס לא הוציא ספר מיוחד על היהודים, אלא עסק בהם רק בספרו על דברי ימי מצרים. גרסתו למוצא היהודים, כפי שמשתקפת על ידי יוסף בן מתתיהו, היא אנטישמית יותר מזו של מנתון וכאירמון והוא שני רק לאפיון בהצגת הנטיות האנטישמיות הבולטות ביותר מבין הסופרים המצרים-יוונים.
שמו השונה של המלך המצרי שגירש את היהודים, בוכחוריס, והיעדר כל אזכור של החיקסוס או של מוצאו המצרי של משה, מצביעים על כך שבניית ההיסטוריה של ליסימכוס מבוססת על מקור שונה מזה של מנתון או מזה של כאירמון. מאידך, ייתכן שליסימכוס השתמש במקורות המוכרים לנו (הקטאיוס ומנתון) ושינה אותם בכוונה במטרה להעצים את הנימה האנטי יהודית.
בייחסו את גירוש היהודים ממצרים לפרעה מהשושלת ה-24 (המלך הידוע בספרות היוונית העתיקה בשם "בוכחוריס"), ליסימכוס מתארך את יציאת מצרים לזמן הרבה יותר מאוחר מאשר מנתון או כאירמון. הקשר בין בוכחוריס ליהודים יכול להיות מוסבר על ידי המסורת המצרית, שתארכה את הנבואה בדבר השתלטותם של זרים על מצרים לתקופת שלטונו.
על פי הקטעים שנשתמרו ב"נגד אפיון", ליסימכוס אינו מתייחס לשלטונם של אבות היהודים במצרים, אלא מתרכז בעידן האלימות שלכאורה הונהגה על ידיהם בארץ יהודה. כמו כאירמון, הוא משתמש בשם "יהודים" עוד בהתייחסו לשהותם במצרים, לפני הגיעם ליהודה.
ליסימכוס מבחין בין הטמאים והכופרים לבין החולים והמצורעים. האל ציווה שהראשונים יגורשו לשממה ואילו האחרונים יוטבעו. מכיוון שהמלך מילא את הציווי, נובע כי היהודים מזוהים עם הטמאים והכופרים, אלא שהדבר סותר אפילו את דברי ליסימכוס עצמו, שטען במפורש שהיהודים היו נגועים בצרעת. כדי ליישב את הסתירה, ניתן רק להניח שליסימכוס מלכתחילה כלל ביחד את שתי הקבוצות וייתכן שכך גם הדגיש את חוסר מוסריותם של היהודים.
הפרטים הניתנים על ידי ליסימכוס לגבי מוצא היהודים דומים ביותר לאלה שניתנו מאוחר יותר על ידי ההיסטוריון הרומי טקיטוס.