google/wiki40b huggingface dataset:
אלברטו בלאנקו

לואיס אלברטו בלאנקו סאוורדה (בספרדית: Luis Alberto Blanco Saavedra; נולד ב-8 בינואר 1978) הוא כדורגלן עבר פנמי, אשר שיחק בעמדת הקשר ההגנתי.

קריירה

בלאנקו עבר בקריירה שלו בין קבוצות רבות. עם קבוצת שריף טיראספול, בה שיחק ארבע שנים, זכה ארבע פעמים ברציפות באליפות מולדובה בין השנים 2002 ו-2005, וכמו כן בגביע המולדובי ב-2002. לאחר מכן שיחק גם באלניה ולדיקווקז הרוסית, וכן בקבוצות בערב הסעודית, איחוד האמירויות וקולומביה.
בינואר 2009 הגיע לישראל והצטרף לקבוצת מכבי נתניה. במדי נתניה רשם 11 הופעות, בהן כבש שער אחד. בתום העונה שוחרר מהקבוצה וחזר לשחק במולדתו, עד שפרש ממשחק פעיל בשנת 2013
בין השנים 2000–2009 שיחק בלאנקו בנבחרת פנמה, והשתתף עם נבחרתו בגביע הזהב ב-2005 ו-2007. בסך הכל רשם 57 הופעות במדי הנבחרת, בהן כבש שלושה שערים.
התנ"ך המרושע

התנ"ך המרושע (באנגלית: The Wicked Bible; ליתר דיוק הביבליה המרושעת) המכונה גם תנ"ך הנואפים (The Adulterous Bible) או תנ"ך החוטאים (The Sinners' Bible) הוא כינוי למהדורה של תרגום המלך ג'יימס של הביבליה, כתבי הקודש הנוצריים, שיצאה לאור בשנת 1631 בידי בית הדפוס של רוברט ברקר ומרטין לוקס - בית הדפוס המלכותי בלונדון שבאנגליה באותה עת.
שמו של תנ"ך זה נובע מטעות דפוס שבו, כאשר המילה "לא" נשמטה בעת הדפסת הדיבר השביעי של עשרת הדיברות בספר שמות - וכך נכתב בו "תנאף" ("Thou shalt commit adultery") במקום "לא תנאף".
כאשר התגלתה טעות הדפוס הובאו המדפיסים לדין בבית המשפט של חדר הכוכבים  ונקנסו בשל טעות הדפוס בסך של 300 לירות שטרלינג (סכום גבוה מאוד באותה עת, שווה ערך ל-58,525 לירות שטרלינג ב-2017) על יד צ'ארלס הראשון, מלך אנגליה.
מרבית העותקים של הספר נאספו ונשרפו. עותקים מעטים שרדו באוספים. טעות דפוס זו נחשבת לאחת מטעויות הדפוס המפורסמות בהיסטוריה.
אחד העותקים של הספר מצוי בספריית העיר ניו יורק ואחר בספרייה הבריטית.
משה מרין

משה (מונייק) מרין   (1905 – יוני 1943) היה ראש הקהילה היהודית והיודנראט, בגטו סוסנוביץ בתקופת השואה. הוא נספה במחנה אושוויץ.

חייו

משה מרין נולד בסוסנוביץ. הוא היה נשוי פעמיים. בתו הצעירה שרדה את השואה על פי רשומות USHMM,  בהינצלה על ידי איכר פולני אנונימי. מרין התפרנס ממסחר לפני הפלישה הגרמנית לפולין.

מלחמת העולם השנייה

לאחר כיבוש סוסנוביץ על ידי גרמניה ב-4 בספטמבר 1939, הציג עצמו מרין בפני הנאצים כראש קהילת סוסנוביץ. זאת כאשר נשיא הקהילה לייזרוביץ (לפני הפלישה לפולין) שתק בפגישה עם קצינים גרמנים. מרין דיווח מהשורה האחורית של חברי הקהילה שנעצרו ל-24 שעות בבית מרחץ ציבורי וכך מונה לתפקיד. לא ברור אם לפני המלחמה היה חבר המועצה; קידומו הושתת על העובדה שהוא דיבר גרמנית. כך היה בתחילת הקריירה שלו בתור ראש היודנראט בגטו סוסנוביץ ובגטו הסמוך בנדין, שני גטאות שיצרו יחדיו יחידה מינהלית אחת.

גיבוש כוחו

בינואר 1940 נתפס מרין על ידי הנאצים כמנהיג המשרד המרכזי של המועצה היהודית במזרח שלזיה העילית, אחראי על כ-45 קהילות יהודיות ובהן כ-100,000 יהודים פולנים. בתוך כשנה שלט על עשרות יודנרטים. מרין היה קשה במגעיו עם היהודים שהתנגדו לכיבוש, כולל הנוער הציוני, השומר הצעיר, גורדוניה ופועלי ציון. מרין סייע לנאצים בציד מנהיגיהן של קבוצות אלה. הוא עשה זאת בשיתוף פעולה של המשטרה היהודית, שמנהיגה הגן על החלטותיו של מרין.
מרין אימץ גישה דומה לזו של חיים רומקובסקי, ראש היודנרט של גטו לודז'. הוא סבר שעל ידי עבודה בגטו ישרדו היהודים את המלחמה. כמו רומקובסקי, ניסה מרין להצדיק גירוש של 25,000 יהודים בטענה כי ההקרבה שלהם אפשרה הישרדות של הנותרים. הוא הצהיר: "אם אבדו רק 25% כאשר היה סיכון לאובדן כולם, מי יכול לבקש תוצאות טובות יותר?"
[יהודים] נדרשו להתייצב במחנה מעבר שנפתח במבנה בסוסנוביץ אשר שימש בעבר כבית ספר. משם הם נשלחו למחנות עבודה בגרמניה. השמועות היו כי מהמחנות האלה לא חוזרים ולכן ניסו כולם להתחמק מהרשימות ומהתייצבות. עמדת מוניק מרין היתה הפוכה. הוא טען כי הסיכוי לשרוד במחנות העבודה גדול יותר וכי על האמהות לאפשר לילדים לנסוע אליהם. בשנת 1941 הוא הגיע לצ'לדז, אסף כמה נשים וניסה לשכנע אותן בצדקתו. הצטרפתי אל אמי ונכחתי בפגישה. "מאמעס שיקט די קינדער" (בעברית: אמהות, שילחו את הילדים), הוא אמר. אף אחת לא השתכנעה ולצערי, גם לא אמי. חברותיה של אחותי הניה שנכללו איתה ברשימות, נשלחו למחנות עבודה סמוך לגבול הצ'כי, שם הן עבדו בבתי חרושת עבור הצבא הגרמני. העבודה לא היתה קשה, הן קיבלו אוכל ורובן נשאר בחיים.
מרין נשלח לאושוויץ-בירקנאו ביוני 1943, חודש אחד לפני הטרנספורט האחרון מגטו סוסנוביץ.
סיפר

סיפר (סִפֵּר) או (בלעז: נָרָטִיב) הוא פרשנות של היבט מסוים של העולם, או של אירוע היסטורי המעוצבת דרך נקודת מבט תרבותית או אישית. למושג מספר משמעויות שונות ומשתנות, בעיקר הודות לפופולריות הגואה שלו במאה ה-20 ובמאה ה-21. מקור המילה נרטיב הוא בשפה הלטינית, והיא הגיעה לאנגלית דרך הצרפתית.
בשנים האחרונות הורחבה משמעות המונח, ומשתמע ממנו גם בניית סיפור דרך זווית ראייה מסוימת. באופן שבו משתמשים בו עתה חוגים מסוימים ניתן אף לומר כי גם עצמים שאינם חיים יכולים לספק סיפר עבור סובייקט מסוים. כך, למשל, משתמשות תאוריות פוסט-מודרניות רבות במונח זה לתיאור האופן שבו אנו מביטים על היסטוריה, על תאוריות ואף על מחלות.
המונח נרטיבים גדולים מקושר להגותו הפוסטמודרניסטית של ז'אן-פרנסואה ליוטאר ובא לתאר נרטיבים חובקי כל, הבאים לתאר את המציאות בכללותה, למשל כפי שמתואר על ידי המרקסיזם. הפוסטמודרניזם מבקש להצביע על קריסתם של הנרטיבים הגדולים.
מחקר הסיפר (בעיקר בהתאם לפרדיגמה הסטרוקטורליסטית) הוא נרטולוגיה.
טאלר

טאלר או תאלר הוא מטבע כסף אירופי היסטורי.
שמו של המטבע Thaler או Taler בלועזית, נגזר מהסיומת של Joachimsthaler, מטבע של העיר הבוהמית יואכימסטאל (Joachimsthal, כיום יאכימוב Jáchymov), שהופץ משנת 1518. מילולית פירושו "של העמק", מהמילה הגרמנית "Thal", שפירושה "עמק". 
גודל ומשקל המטבע השתנו במהלך השנים: הטאלר הטיפוסי שקל 28-29 גרמים וקוטרו היה 34-41 מילימטרים. במהלך המאה ה-16 והמאה ה-17 הופקו טאלרים רבים על ידי הישויות המדיניות השונות שהיו חלק מהאימפריה הרומית הקדושה. הטאלרים שהופקו בהולנד נקראו leeuwendaler ואלה שהופקו בארצות סקנדינביה daler. 
ב-30 ביולי 1748 קבעה מריה תרזה תקן מחייב לטאלר לפי הפירוט הבא: קוטר 39.5 מילימטרים, עובי 2.5 מילימטרים, משקל כולל 28.0668 גרמים ומשקל הכסף במטבע 23.389 גרמים. ב-21 בספטמבר 1753, בוועידה מוניטרית שזומנה על ידי מריה תרזה ודוכס בוואריה, נקבע שמידות ומשקלות הטאלר, כפי שצוינו לעיל, יהיו מחייבים בכל רחבי האימפריה ובוואריה ובכך הפך הטאלר למטבע בינלאומי בעל ערך יציב.
משנת 1780 הופקו טאלרים רבים עם דיוקנה של מריה תרזה לצורכי המסחר האירופאי עם המזרח התיכון. טאלרים אלה כונו "טאלרים לבנטיניים". לאחר מותה של מריה תרזה ב-29 בנובמבר 1780, הוחלט להמשיך להפיק את הטאלרים ללא שינוי, כולל השנה המוטבעת שלא שונתה מכאן ואילך.
הטאלר היה מטבע רשמי באימפריה האוסטרית עד 31 באוקטובר 1858. משנת 1946 נאסרה הפקת טאלרים מחוץ לווינה. מעריכים שבין השנים 1751–2000 הופקו כ-389 מיליוני מטבעות, אך יש גם הערכות המגיעות ל-800 מיליוני מטבעות.
הטאלר נשאר בשימוש כמטבע במהלך המחצית הראשונה של המאה ה-20 באתיופיה.

מטבעות לאומיים ששמם הושפע מהטאלר

במהלך המאה ה-18 הובא הטאלר לצפון אמריקה על ידי מתיישבים שהגיעו ממרכז אירופה והדולר האמריקאי נקבע כערך זהה לטאלר.
הטאלר ההולנדי הקרוי leeuwendaler נשא על אחד מפניו דמות של אריה. המטבע היה פופולרי מאוד בנסיכויות הדנובה ובחצי האי הבלקני ומכאן נגזר שמו של המטבע הרומני, לאו (leu - אריה) וגם המטבע הבולגרי, לב והמטבע האלבני לק.
מאוחר יותר נקרא הטאלר ההולנדי בשם "דאלדר" (daalder), והיה בשימוש עד שהחליף אותו הגילדן ההולנדי; אבל השם נותר בשימוש במשמעות של "גולדן וחצי". כמו כן, המטבע בן 2.5 גולדן כונה רייקסדאלדר (Rijksdaalder), כלומר דאלדר ממלכתי. כינוי זה היה בשימוש עד שהוחלף הגולדן באירו.
המטבע הסלובני עד סוף 2007 נקרא טולר. באתיופיה, בה המטבע טאלר היה הילך חוקי, הופקו שטרות עם השם טאלר.
עמוס לויתן

עמוס לֵוִיתן (נולד ב-1936 בכפר מסריק) הוא משורר עברי, עורך ספרותי ובעל טורים לביקורת בעיתונות העברית.

ביוגרפיה

לויתן החל לפרסם שירים בגיל צעיר, וכבר בגיל 17 זכה בפרס על כתיבת שיר, בתחרות בינלאומית של פדרציית הנוער למען השלום. 
שיריו של לויתן קצרים, חדים ומושחזים, ומבכים את ארץ ישראל הישנה ואת התרבות הכפרית הישראלית שנעלמה. שירתו מושפעת משיריו המאוחרים של ע. הלל. עד כה פרסם 4 ספרי שירה.
בנוסף שימש לויתן שנים רבות עורך ספרותי. בין השאר ערך את הדף לספרות של "על המשמר", "משא", מוסף "דבר" וכיום משמש עורך השירה בהוצאת הספרים "גוונים". למד ספרות ופילוסופיה באוניברסיטת תל אביב, והוא כותב בשנים האחרונות טור ביקורת קבוע ומורחב בירחון "עיתון 77".
אחיו היה במאי הקולנוע נדב לויתן.
ארתור גיזל פון גיסלינגן

תחילת דרכו

גיסלינגן נולד ב-19 ביוני 1857 בעיר קרקוב שהשתייכה אז לאימפריה האוסטרית. העיר נמצאת כיום בתחומי פולין המודרנית. הוא היה בנו של היינריך קרל גיזל פון גיסלינגן, אשר שירת בצבא האימפריה האוסטרית בדרגת פלדצוגמייסטר. ב-1872 הוא התגייס לצבא האוסטרו-הונגרי, וב-1875 נשלח ללמוד באקדמיה הצבאית הטרזיאנית בווינר נוישטט. הוא שרת במטה הכללי, וב-1887 מונה לאחד משלישיו האישיים של רודולף, נסיך הכתר של אוסטריה, בנם הבכור של פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה והנסיכה סיסי, ויורש העצר של האימפריה האוסטרו-הונגרית. בליל ה-29-30 בינואר 1889, נמצא רודולף מת יחד עם פילגשו מרי וטסרה, במה שנודע כ"פרשת מאיירלינג". גיסלינגן היה אחד האנשים המעטים שראו את הגופות, וסייע בהעלמתן ובהשתקת הפרשה כולה. בפברואר של אותה שנה הוענק לו איתור מסדר הכתר, עיטור גבוה מדי עבור קצין בדרגת האופטמן. ב-1891 הוא הפך למשך שנה לשלישו של הקיסר פרנץ יוזף.
ב-1898 הוא מונה לראש ה"אווידנבוראוס", מחלקת הריגול הנגדי. מכיוון שרוב תיקי המחלקה הושמדו, לא ברור מה הייתה פעילותו בתחום. אחד מעובדיו היה המרגל אלפרד רדל. ב-1903 הוא מונה למפקד בריגדת חי"ר וזמן קצר לאחר מכן הועלה לדרגת גנרל מיור. ב-1905 הוא מונה למפקד המרכז הרפואי באקדמיה הצבאית הטרזיאנית. ב-1907 הוא הועלה לדרגת פלדמרשל-לוטננט. ב-1910 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-29 בטרייזנשטאט, וב-1912 הועבר לפקד על הדיוויזיה ה-7 בפראג. במאי 1913 נחשף אחד מעובדיו לשעבר, אוברסט אלפרד רדל כמרגל שהעביר מידע מודיעיני רב ערך לאימפריה הרוסית. גיסלינגן הואשם מאוחר יותר כאחד מהקצינים הבכירים שנכשלו במאמצים לטייח את הפרשה.
ברתולד גאורג ניבור

ברתולד גאורג ניבור (בגרמנית: Barthold Georg Niebuhr;‏ 27 באוגוסט 1776, קופנהגן - 2 בינואר 1831, בון) בנקאי, איש ציבור והיסטוריון גרמני-דני. ניבור עסק רבות ברומא העתיקה ונחשב לאבי ההיסטוריוגרפיה המדעית המודרנית.
ניבור, שלימד מ-1810 באוניברסיטת הומבולדט בברלין היסטוריה, הפיח בתלמידיו רוח של פטריוטיות ולאומנות, שגוועה במידה מסוימת לאחר הפסד פרוסיה בקרב יינה-אאורשטד נגד נפוליאון בונפרטה. ניבור נחשב מסמלי הרומנטיקה, אולם שורשיו נטועים היטב ברוח עידן הנאורות.

חינוכו

ניבור, בנו של קרסטן ניבור, קרטוגרף ומגלה ארצות גרמני-דני, קיבל את מרבית חינוכו הראשוני מאביו. ב-1794, בן 18, החל ללמוד באוניברסיטת קיל משפטים ופילוסופיה. באוניברסיטה הכיר את כלתו האלמנה של אחד ממוריו, גברת הנסלר, ואת אחותה אמיליה בירנס, אותה נשא לאישה לבסוף. ב-1796, עזב ניבור את האוניברסיטה כדי לעבוד כמזכירו האישי של שר האוצר הדני, אך שנתיים לאחר מכן עזב את תפקידו ועבר לגור באדינבורו למשך שנה. מאוחר יותר אמר כי שהות זו נתנה לו פרספקטיבה על ההיסטוריה של רומא.
ב-1799 חזר לדנמרק והחל לעבוד בשירות המדינה, ב-1800 נשא לאישה את אמיליה בירנס, והתיישב בקופנהגן. ב-1804 מונה למנהל הראשי של הבנק הלאומי.

מעבר לפרוסיה

בספטמבר 1806, עזב ניבור את תפקידו בדנמרק לתפקיד דומה בפרוסיה. הגעתו לפרוסיה לוותה בהפסד המוחץ לצבא צרפת בקרב יינה-אאורשטד, ובמפלת פרוסיה. ניבור התלווה לממשלה הנמלטת של פרוסיה, התגלה כמוכשר בתפקידו, כאשר מונה כגזבר וכאחראי על החוב הלאומי. ב-1810 עזב ניבור את תפקידו הפוליטי, בעקבות יחסיו המעורערים עם ראש ממשלת פרוסיה דאז, קארל אוגוסט פון-הרדנברג.

באקדמיה

ניבור החל ללמד את ההיסטוריה של רומא העתיקה באוניברסיטת ברלין, והרצאותיו פורסמו ב-1812  בשני כרכים של יצירתו החשובה Römische Geschichte (ההיסטוריה הרומאית). פרסום הספר לא גרם להתעניינות רבה, בעקבות המאורעות הפוליטיים בפרוסיה באותה העת. גם ניבור עצמו הצטרף לכוחות הצבא הלוחמים לשחרור פרוסיה, ואף ערך עיתון פטריוטי למשך תקופה קצרה. ניבור התייתם מאביו והתאלמן מאשתו במהלך שנת 1815.
ב-1816 מונה לשגריר פרוסיה ברומא, וזמן קצר קודם נסיעתו נשא לאישה את אחיינית אשתו המתה. נסיעתו לרומא הובילה לתגליות של כתבי-יד שונים שנחשבו אבודים, אותם פרסם או שלח לחוקרים נוספים. ב-1823 עזב את משרתו ברומא, והתיישב בבון, שם התגורר עד מותו.
לאחר פרישתו מתפקיד השגריר, ערך והדפיס מחדש את שני כרכי ה-Römische Geschichte והוסיף להם כרך שלישי. ב-1830 נשרף ביתו, אבל מרבית ספריו וכתביו שרדו את השריפה. מהפכת יולי עוררה בו חששות רבים לגבי עתידה של אירופה. ב-1831 מת בביתו בבון.
רביולי

רביולי (באיטלקית: Ravioli) הוא מאכל איטלקי הבנוי משתי שכבות של פסטה, וביניהן מילוי.
המילוי יכול להיות מבוסס על בשר (בקר, חזיר, עוף או תערובת שלהם), דגים, פירות ים, חלמונים, גבינה או תערובת גבינות. מילויים איטלקיים מסורתיים אחרים כוללים בין היתר ריקוטה מעורבת עם גבינה מגוררת וירקות כמו תרד, סלק או שהם עשויים להיות מבוססים על רסק בדרגות שונות (קרי, רסק גס עד מחית) של תפוחי אדמה, פטריות, דלעת, ערמונים או ארטישוק.
המילויים העיקרים הם גבינה, בטטה, תרד ופטריות.
הרביולי בצורתו יכול להיות בצורה מלבנית, משולשת, חצי סהר או עגול.
רביולי מוגש לעיתים טבול ברוטב עגבניות - אמנם העגבניות הגיעו לאיטליה כבר במאה ה-16, אך רוטב העגבניות אוזכר לראשונה רק בסוף המאה ה-17, בשנת 1692. מילויים עדינים לרוב ידרשו רטבים עדינים יותר, כגון כאלה המבוססים על עלי מרווה המטוגנים בחמאה, ולעיתים רוטב פסטו.
הרביולי מוגש כמנה עיקרית בסעודת יום הווטרנים בארצות הברית.
דולפין לבן-ראש

מבנה

הדולפין לבן-הראש הוא הקטן במשפחת הדולפיניים. אורך הבוגרים נע בין 1.2 ל-1.6 מטרים בלבד, ומשקלם - בין 40 ל-60 קילוגרמים. המין מציג דו-צורתיות זוויגית מובחנת: הנקבות לרוב ארוכות יותר וכבדות יותר מהזכרים. גוף הדולפין חסון; החוטם אינו מובחן. המאפיין הבולט ביותר הוא הסנפיר הגבי המעוגל.
צבעם הכללי הוא אפור דהוי, אולם מבט מקרוב מגלה שילובים מורכבים של צבעים: הגב והצדדים אפורים בהירים, בעוד שהסנפירים (הגבי, הצדיים והזנב) שחורים. העיניים מוקפות ב'מסיכה' שחורה. הבטן לבנה; רצועות לבנות נמשכות מן הבטן לשני הצדדים מתחת לסנפיר הגבי.
מיד בלידתם, אורכם של הוולדים נע בין 60 ל-80 סנטימטרים, ומשקלם בין 8 ל-10 קילוגרמים. צבעם מעט כהה יותר משל הבוגרים. את גופם מעטרים ארבעה עד שישה פסים אנכיים עד לגיל של כשישה חודשים.

התנהגות ותפוצה

הדולפין לבן-הראש אנדמי לאזורי החוף של ניו זילנד. אזור תפוצתו אינו רציף סביב האי הדרומי, אך חובק את כולו (פרט לפיורדלנד). תת-המין, דולפין מאווי, נפוץ רק באזור החוף המערבי של האי הצפוני. באופן כללי הוא מעדיף לשחות בסמוך לחוף, בעומקים שאינם עולים על 100 מטרים.
גודל האוכלוסייה הוערך במספר סקרים שנערכו בשנים 1998–2004. האוכלוסייה הכוללת הוערכה בכ-7,300 פרטים, ומעריכים כי גודל זה הוא פחות מ-30% מגודל האוכלוסייה ב-1970.
תזונת הדולפין מורכבת מדגים קטנים ומדיונונים. הוא נוהג למצוא את טרפו במים רדודים בסמוך לחוף. מן הצד השני, הדולפין משמש טרף בעיקר לכרישים, כדוגמת הכריש הכחול.

רבייה ומחזור חיים

הדולפין לבן-הראש הוא פוליגיננדרי, כלומר שני הזוויגים מזדווגים עם כמה מבני הזוויג השני. בקבוצות גדולות ההתנהגות המינית של הדולפינים פתוחה יותר, והם אינם "מתביישים" גם בקרבת דולפינים קטנים. הזכרים מגיעים לבגרות מינית בגיל שש עד תשע שנים, והנקבות - בגיל שבע עד תשע שנים. על-פי רוב הם מזדווגים בקיץ. ההיריון נמשך 10 עד 12 חודשים. לרוב הנקבה ממליטה גור אחד אחת לשנתיים עד ארבע שנים.
אם וגורה שוחים זו לצד זה במשך שנה עד שנתיים, במהלכן האם לא מזדווגת שנית. לרוב, יתקבצו האמהות והגורים בקבוצות עם זוגות אם-גור נוספים.
תוחלת החיים אינה ידועה לאשורה, אולם הפרט המבוגר ביותר שנמצא היה בן 20 שנים בהישבו.
ניסוי מייקלסון-מורלי

ניסוי מייקלסון-מורלי הוא ניסוי פיזיקלי אשר נערך לראשונה בשנת 1887 על ידי אלברט אברהם מייקלסון ואדוארד מורלי. הניסוי נחשב לאחד מן הניסויים החשובים ביותר בהיסטוריה של הפיזיקה, וכעשרים שנה לאחר שנערך פורש כראיה המוצקה הראשונה נגד נכונות תאוריית האֶתֶר, אשר הייתה התאוריה השלטת בקרב הפיזיקאים מתחילת המאה ה-18. בין השלכותיו של הניסוי ניתן למנות את קבלת תורת היחסות של אלברט איינשטיין ובפיתוח האינטרפרומטריה. תוצאות ניסוי זה הביאו בהמשך לגיבוש ההבנה כי הפיזיקה הקלאסית אינה מתארת באופן שלם ומדויק את היקום. על עבודה זו, לצד פיתוח ענף האינטרפרומטריה, הוענק בשנת 1907 פרס נובל לפיזיקה למייקלסון.
במסגרת הניסיון להבין את תופעת האור ומהותו, הציע אייזק ניוטון בשנת 1704 את קיומו של תווך שקוף, לא דחיס, חסר משקל, צמיגות והתנגדות, אשר נושא על גביו את האור. תווך זה כונה על ידי ניוטון ואחרים "Luminiferous Aether" (האֶתֶר נושא האור). רעיון האתר אומץ על ידי פיזיקאים אחרים במרוצת השנים, והיה חלק מהתורה האלקטרומגנטית שפיתח ג'יימס קלארק מקסוול בשלהי המאה ה-19, ושתיארה את גלי הקרינה האלקטרומגנטית כתנודות באתר.
אחת מהתוצאות החשובות של עבודתו של מקסוול הייתה התאוריה כי לגלים אלקטרומגנטיים בכלל ולאור בפרט, מהירות קבועה בריק - מהירות האור (299,792,458 מטרים בשנייה). אם אכן האור נע בתווך (אתר), אזי תנועה יחסית לתווך תניב מהירות שונה של מהירות האור (ראו איור).
התאוריה בסוף המאה ה-19 גרסה שהאתר נמצא בכל מקום, על כדור הארץ וביקום כולו. ההנחה המקובלת הייתה שכאשר כדור הארץ נע סביב השמש בתוך האתר נוצרות "רוחות אתר", כפי שאופנוען מייצר תנועת אוויר יחסית אליו. אור שנע בכיוון רוח האתר ינוע מהר יותר מאור שנע בזווית אחרת לרוח האתר, ונעשו ניסויים במטרה למדוד הבדלים במהירות האור בכיוונים שונים. אך מהירות האור היא כ-300 אלף קילומטר לשנייה לעומת מהירות כדור הארץ סביב השמש שהיא כ-30 קילומטר לשנייה, ועל פי חישובים הבדלי המהירות בכיוונים השונים היו אמורים להיות בסדר גודל של 1 חלקי מאה מיליון. מכשירי המדידה באותה עת לא היו מסוגלים למדוד את מהירות האור בדיוק כזה.
מייקלסון הגה רעיון לגלות את קיומם של הפרשי המהירות בדרך עקיפה, על סמך התאבכות של קרני אור שמגיעות מכיוונים שונים באמצעות אינטרפרומטר.
הניסוי של מייקלסון ומורלי הורכב ממערך של מקור אור, שתי מראות, טלסקופ בתור גלאי, ובאמצע מראה חדירה למחצה. מראה חדירה למחצה - או מראה מפצלת - היא זכוכית שמכוסה בשכבה דקה של כסף, חלק מהאור עובר דרכה ללא הפרעה וחלק ניתז ממנה בזווית של 90 מעלות. המראה החדירה למחצה הוצבה בזווית של 45 מעלות, חלק מהקרניים שהגיעו אליה ממקור האור עבר דרכה למראה אחת, וחלק אחר ניתז ממנה והגיע למראה השנייה. מהמראות האור ניתז חזרה למראה החדירה למחצה, וממנה הגיעו קרני האור משתי המראות יחד אל הגלאי. המערכת כולה הורכבה על אבן גדולה משוקעת בבריכת כספית, כדי לנטרל השפעה של תנודות הרצפה והאוויר.
מייקלסון ומורלי ציפו לראות תבנית התאבכות שונה כאשר מסובבים את המערך כולו. הם עשו מדידות בשעות שונות של היום ובעונות השנה השונות מתוך הנחה שרוח האתר היא בכיוון שונה, אבל העלו חרס. היה זה אחד הניסויים המדויקים ביותר בזמנו וגם יקר מאד, אך מהירות האור שנמדדה בכיוונים שונים הייתה זהה.
מייקלסון ומורלי סברו שהמכשור לא היה רגיש דיו, ואילו הפיזיקאי הנדריק לורנץ שיער ב-1892 שהגופים הנעים מתכווצים בכיוון התנועה באתר.
היום ניסוי זה נודע כאחד ה"כישלונות" המפורסמים בפיזיקה, משום שלמעשה היה מדויק מאד ולא נכשל. בדיעבד הוא היווה אישוש לתורת היחסות הפרטית של איינשטיין שפורסמה בשנת 1905, ושוללת את קיומו של תווך האתר.
אורתופדיה

אורתופדיה או לעיתים: כירורגיה אורתופדית (מיוונית: אורתו - "ישר", פדיאה - "חינוך") היא תחום ברפואה העוסק במחלות, ליקויים ופגיעות טראומה של מערכת העצמות והשרירים בגוף האדם. המונח הומצא ב-1741 על ידי הרופא הצרפתי ניקולא אנדרי (Nicholas Andry), אשר פרסם בשנה זו מאמר בנוגע למניעה וטיפול בבעיות יציבה בילדים.
האורתופדיה עוסקת, בין השאר, בשברים ובנקעים, בזיהומים ובדלקות של העצמות והשרירים, במחלות אחרות של השלד והשרירים (כגון רככת), בפיזיותרפיה ובבעיות יציבה, עמידה והליכה (עקמת של עמוד השדרה, למשל). האורתופדיה אינה עוסקת במחלות של מח העצם (לוקמיה, למשל) ובמחלות נוירולוגיות המשפיעות על השרירים (ניוון שרירים, למשל).
בלשון היום-יום משמש המונח אורתופדי לציון אביזר אשר מותאם בצורה מיוחדת לצורת גוף האדם ואשר גורם ללחצים, כאבים או חוסר-נעימות בצורה מינימלית ביותר כאשר האדם משתמש בו. המונח מוצמד בדרך כלל לנעליים, תיקי גב, כיסאות ומושבים.

מקור המילה אורתופד

מקור המילה אורתופד הוא מיוונית. בשפה היוונית המילה אורתו הוראתה ישר, כמו במילה היום־יומית - אורתודוקס. אורתודוקס פירושה - הוא ההולך בדרך הישר. המילה פד בלטינית הוראתה ילד או ילדים כשם ריבוי. אם כן המילה אורתופד פירושה - הוא המיישר ילדים.

הכשרה

האורתופדיה מהווה התמחות רשמית ברפואה. כדי להיות אורתופד בישראל יש ללמוד רפואה במשך שש שנים ולאחר מכן להתמחות באורתופדיה במשך שש שנים. מספר אורתופדים מבצעים תת-התמחות בנושא ספציפי, כגון אורתופדיה של היד, שחזור מפרקים ואורתופדיית ילדים. בארצות הברית מוערך כי בשנת 2006 היוו האורתופדים בין 3% ל-4% מכלל הרופאים במדינה.
לאורתופד יכולות של אבחון מחלה או בעיה אורתופדית וכמובן הוא מחזיק ביכולות של המלצות פרקטיות לטיפול וסוגי טיפולים שונים והמלצות לניתוחים.
כמו כן אורתופד יכול להמליץ על שימוש של המטופל בסוגים שונים של מדרסים אורתופדים או אביזרים אורתופדים שונים.

בדיקת האורתופד

בדיקתו של האורתופד היא בעיקרה בדיקה פיזית של מקום התלונה או הפציעה או השבר או החבלה ולאחר מכן מתן המלצה רפואית מתאימה ביותר לטיפול באותו גורם ספציפי הגורם לאותה הבעיה.
מרווח (מוזיקה)

מרווח זך

בתאוריית המוזיקה, מרווח זך הוא מרווח שנעים לאוזן לשמוע אותו, והוא מרווח "צלול". למעשה, הצלילים הזכים מתיימרים להיות צליל אחד, למרות שאפשר להבחין בכך שהם שניים. המרווחים הזכים שקיימים במוזיקה הם הפרימה, הקוורטה, הקווינטה, והאוקטבה. מרווחים זכים נחשבים לקונסוננסים מקטגוריית "קונסוננסים מושלמים".

מרווח קונסוננט בלתי מושלם

בתאוריית המוזיקה, מרווח קונסוננט בלתי מושלם הוא מרווח בין צלילים המתאימים זה לזה בצורה חלקית.

מרווח קונסוננט מושלם

במוזיקה של ימי הביניים הפרימה הקוורטה הקווינטה, וכן האוקטבה, נחשבו למרווחים הקונסוננטים היחידים. במהלך ימי הביניים המאוחרים והגלישה אל הרנסאנס עם המעבר למוזיקה טונאלית, הפכו הטרצה והסקסטה (שמשלימה אותה לאוקטבה) במוזיקה המערבית למרווחים קונסוננטים אף הם. המרווחים הללו מופיעים בכל יצירה, ובכל אקורד כמעט במערכת הטונאלית. קונסוננטים בלתי מושלמים מתפקדים באופן מושלם בהולכת קולות מסורתית של המוזיקה המערבית, גם כמרווחים מקבילים:
 

כך כותבים טרצות מקבילות: 
 

כך כותבים סקסטות מקבילות:
עמיהוד אמיר

אודות

אמיר סיים תואר שני במתמטיקה ותואר שלישי במדעי המחשב ב-1981, שניהם מאוניברסיטת בר-אילן ואחר כך עשה השתלמות פוסט-דוקטורט  באוניברסיטת MIT. הוא לימד באוניברסיטת טאפטס, באוניברסיטת מרילנד קולג' פארק, במכון הטכנולוגי של ג'ורג'יה, ובשנת 1994 הצטרף לסגל אוניברסיטת בר-אילן. כמו כן הוא משמש כפרופסור מחקר באוניברסיטת ג'ונס הופקינס.
אמיר משמש כחבר במועצה האקדמית של מכללת נתניה, עמד בראש פרויקט השו"ת המקוון של אוניברסיטת בר-אילן. כמו כן הוא חבר בהנהלת חוג הפרופסורים לחוסן מדיני וכלכלי ושימש כדובר התנועה.
סופיה ממקלנבורג-גיסטרו

ביוגרפיה

סופיה נולדה ב-4 בספטמבר 1557 בוויסמר, לאולריך השלישי, דוכס מקלנבורג ולאליזבת מדנמרק, דוכסית מקלנבורג, בתם של פרדריק הראשון, מלך דנמרק וסופיה מפומרניה. כאביה, היה לה אהבה אדירה לידע, והיא נחשבה לאחת מהאנשים המלומדים ביותר בתקופתה.
ב-20 ביולי 1572 התחתנה סופיה עם בן דודה למחצה פרדריק השני, מלך דנמרק, ממנו נולדו לה שמונה ילדים. למרות הפרש השנים ביניהם, היו הנישואים מוצלחים, וסופיה גידלה בעצמה את ילדיה. בשל הרגליו הנלוזים של בעלה, שלחה סופיה את שלושת ילדיה הגדולים שיתגוררו אצל הוריה. סופיה המשיכה להתעניין במדע, ואף הזמינה אליה את האסטרונום טיכו ברהה. בשנת 1589 היא חיתנה את בתה אן, נסיכת דנמרק עם ג'יימס השישי, מלך סקוטלנד, למרות התנגדות המועצה לנישואין.
בשנת 1588 מת בעלה, ובנה כריסטיאן הרביעי, מלך דנמרק עלה לשלטון במקומו, ללא שסופיה תמונה לחברה במועצת העוצרות, אם כי בשנת 1590 היא מונתה לעוצרת בשמו בשלזוויג-הולשטיין. בשנת 1594 התנגשה סופיה עם הממשלה, ובשל כך הוגלתה לניקפינג, שם בילתה את זמנה בחקר הכימיה והאסטרונומיה. סופיה עסקה בסחר בקנה מידה גדול ובהלוואות כספים, ואף הלוותה לבנה כספים לצורך מימון מלחמותיו. בשנת 1603 היא הסתכסכה עם דודה על ירושה, אולם בשנת 1610 הסתיים הסכסוך לאחר מותו של דודה ללא יורשים. ב-14 באוקטובר 1631 מתה סופיה בביתה, ובעת מותה הייתה לאחת הנשים העשירות ביותר בצפון אירופה.
אביחי אפל

הרב אביחי אפל הוא רבה של פרנקפורט.

ביוגרפיה

יליד ירושלים, בוגר ישיבת מרכז הרב ומכון מאיר. הוסמך לרבנות וניהל במשך שלוש שנים כולל אברכים בשם "תורה מציון".
הרב אפל עסק בתפקידים רבניים ובמיזמי קירוב נוער של קונגרס הקהילות האורתודוקסיות ברוסיה, ובפעולות קירוב בקרב יוצאי רוסיה בגרמניה.
בשנת 2005 התמנה כרבה של העיר דורטמונד והניח מחדש את התשתית לקיומה של קהילה ומוסדות אורתודוקסיים בעיר.
החל משנת 2008 מכהן אפל כיו"ר ועידת הרבנים האורתודוקסיים בגרמניה, ובראשית מרץ 2016 נבחר פה אחד על ידי 17 חברי ועד הקהילה בפרנקפורט כרבה של העיר. המינוי נתקל בהתנגדות של גורמים בקהילת חב"ד המקומית שהאשימו את אפל בפשרנות.
שיקישימה

היסטוריה

לאחר מלחמת סין-יפן הראשונה והחזרת חצי האי ליאטונג לידי הסינים, החלה יפן בחיזוק כוחה הצבאי לקראת מערכה נוספת. יפן הכינה תוכנית עשור שהתמקדה בחיזוק כוחה הימי. במספנות התמזה שבאנגליה נבנו שש אוניות מערכה ושש סיירות אשר היוו את עמוד התווך של הצי.
השיקישמה תוכננה על ידי פיליפ וואטס והייתה למעשה שיפור של גרסת אניית הצי הבריטי מסוג מג'סטיק הן בשריון והן בחימוש.
השיקישימה השתתפה בקרב צושימה וספגה 10 פגיעות שגרמו לאבדן חיי 13 אנשי צוות. לאחר מלחמת רוסיה-יפן השיקישימה הוצבה מחוץ לססבו שם תפקדה בסיורי חופי ים סין המזרחי. בשנת 1916 אירע על סיפונה פיצוץ, ופיצוץ נוסף שנה מאוחר יותר.
עם פיתוחן של אוניות מערכה מסוג דרדנוט הפכה השיקישימה להיות מיושנת. בשנת 1920 שימשה השיקשימה ככוח עזר, שעזר לחפות על נחיתת הכוחות היפנים ברוסיה, לאחר סכסוך נוסף בין השתיים בסיביר.
לאחר שחודשה ושופצה בשנת 1921 חזרה השיקשימה לשרות בהגנת החופים כאוניה מן שורה הראשונה. בסוף אותה שנה היא הועברה לשרת כספינת אימונים. בשנת 1923 בעקבות החתימה על אמנת וושינגטון, פורקה האונייה מנישקה ושימשה כבית ספר לאנשי צוות הצוללות. בשנת 1926 נמחקה מרשימת אוניות הצי היפני, אולם נשארה לעגון בססבו שם עדיין השתמשו בה למגורים וכמרכז למידה.
השיקישימה שרדה את הפצצות צבא ארצות הברית במלחמת העולם השנייה בה הייתה נייחת. בשנת 1948 היא פורקה לגרוטאות.