גידולים אנדוקריניים משולבים

גידולים אנדוקריניים משולבים (באנגלית: Multiple Endocrine Neoplasia, בראשי תיבות: MEN) אלו אוסף של תסמונות אנדוקריניות בהן יש גידולים שונים בהם מעורבים לפחות שני איברים אנדוקריניים שונים (בלוטת התריס, הלבלב, בלוטת האדרנל וכדומה), אצל מספר בני משפחה. תסמונות אלו מחולקות לתתי קבוצות: MEN1,‏ MEN2 (שמחולקת ל- MEN2A ו-MEN2B) וכן תסמונות משולבות אחרות. בימינו, ניתן למפות תסמונות אלו באופן גנטי.

תסמונת MEN 1

תסמונת MEN 1 מאופיינת בגידולים שונים של בלוטות הפראתיירואיד, הלבלב ומערכת העיכול וכן את בלוטת יותרת המוח (ניתן לזכור לפי שלושת ה-P‏: Parathyroid, Pancreatic, Pituitary). אך ייתכנו גם גידולים שונים אחרים בחלק מן המקרים. 
התסמינים הקליניים קשורים להפרשות יתר של הורמונים אלו והטיפול הרפואי נגזר מהתהוותם של הגידולים הללו. במרבית המקרים יש לטפל באמצעות ניתוח להסרת הגידול או בשילוב תרופתי שנועד להקטין את השפעת ההורמונים המופרשים בעודף. 
תסמונת זו, המורשת באופן אוטוזומלי דומיננטי, נגרמת עקב מוטציה בגן MEN1. גן זה מקודד לחלבון בגרעין התא הנקרא Menin. מוטציה זו נמצאה אצל מעל 90% מהמשפחות הנושאות את התסמונת. אצל ילדים שנמצאו נשאים של הגן ניתן לעשות בדיקות סקירה לאיתור מוקדם של גידולים שונים כפי שיתוארו בהמשך. 
תסמונת MEN1 היא הנפוצה ביותר מכלל תסמונות ה-MEN השונות. הסיכוי של תינוק לחלות במחלה במידה ואחד מהוריו חולה עומד על 50%. עם זאת, המחלה מופיעה בתדירות משתנה ולא כל אותם התסמינים הקליניים יהיו דומים בין בני משפחה, מה שהופך את האבחנה המבדלת של המחלה למאתגרת.

טיפול

הטיפול בתסמונת משלב טיפול בגידולים השונים, וכולל בין היתר ניתוחים להסרת הגידולים, כאשר לרוב יש צורך במספר פרוצדורות ניתוחיות כיוון שלגידולים יש נטייה לחזור. הטיפול יכלול ניתוחים להסרה של בלוטות הפראתיירואיד במידה ונמצאת עדות להיפרקלצמיה ותסמיניה כשאלו מבוצעים בשתי גישות עיקריות: האחת, הסרה של כל 4 הבלוטות של הפראתיירואיד כאשר חלק מרקמת הפראתיירואיד מושתלת בזרוע כדי להמשיך את ייצור ההורמונים. במידת הצורך, ניתן להסירה אם קיימת עדות בהמשך לגידול המתהווה בה ומפריש את הורמון ה-PTH ביתר). השנייה, הוצאת 3-3.5 בלוטות והשארת כ-50 מ"ג של רקמת פראתיירואיד במקומה. מאחר שלעיתים מיקום חלק מן הבלוטות עלול להיות שונה, יש צורך בביצוע CT ברזולוציה גבוהה טרום הניתוח על מנת לאתר את מיקום הבלוטות עצמן. 
גידולים הקשורים ללבלב בתסמונת MEN1 הם מסובכים יחסית לטיפול לעומת גידולים אנדוקריניים רגילים בלבלב. זאת כיוון שהם נוטים להתמקם במספר מקומות, ונוטים להיות ממאירים בכשליש מן המקרים. כריתה מלאה של הלבלב כטיפול אף היא בעייתית מאחר שהיא דנה את החולה לסוכרת על שלל סיבוכיה השונים. לכן, נכון ל-2012 מקובל להחליט בהתאם לסוגי הגידולים עצמם. משמע, גידולים המפרישים אינסולין, גלוקגון, וכן הורמונים כגון VIP, ‏GHRH או CRH אלו גידולים שהטיפול התרופתי בהם אינו אפקטיבי ולכן יש אינדיקציה לכרות אותם. לעומת זאת, גידולים המפרישים גסטרין (גסטרינומות) אלו גידולים הניתנים לטיפול באמצעות תרופות סותרות חומצה בחלק מן המקרים. נוסף על כך,  במשפחות בהן נמצא שיעור גבוה של גידולים ממאירים בלבלב, יש לעיתים אינדיקציה לכריתה מלאה של הלבלב בגילאים מוקדמים יחסית. עם זאת כריתה מלאה של הלבלב לא מונעת לחלוטין התהוות של גידולים חוץ-לבלביים. כאשר גידולים הופכים להיות גרורתיים, הטיפול בהם מסובך עוד יותר וכולל בין היתר מתן תרופות שונות שמטרתן לחסום את ההפרעות האנדוקריניות, כגון סומטוסטטין, טיפול כימותרפי, everolimus ועוד. 
גידולים הקשורים להיפופיזה מטופלים או בניתוח או בטיפול תרופתי, בהתאם לסוג הגידול. כך למשל, בגידול המפריש פרולקטין ניתן לנסות לטפל באמצעות אגוניסטים לדופאמין (ברומוקריפטין, קברגולין); אלא אם יש גם תסמינים של "אפקט מסה", משמע, הגידול גדל ומביא ללחץ על איברים סמוכים, שאז יש אינדיקציה לניתוח לצורך הוצאתו. גידולים המפרישים ACTH,‏ GH - יכולים להיות מטופלים על ידי ניתוח טרנס-ספנואידלי להוצאתם כאשר ניתן בנוסף לשלב מתן אוקטראוטיד המפחית את מסת הגידול ומקטין את הפרשות ההורמונים השונות. טיפול בהקרנות נמצא כיעיל לאחר הוצאת הגידול לצורך מניעת הישנויות של הגידול.