התיישבות הבהאים במזרח הכנרת ועמק הירדן

התיישבות הבהאים במזרח הכנרת ועמק הירדן הורכבה מארבעה יישובים חקלאיים אשר הוקמו על ידי בהאים שמוצאם מאיראן, במזרח הכנרת ועמק הירדן. התיישבות זו החלה בשנת 1882 והסתיימה בשנת 1951.

א-סמרה

א-סמרה הוקם במזרח הכנרת, באזור קיבוץ האון של ימינו. על פי מסורת בהאית מקומית, שטח האדמה נרכש בשנת 1882, וזהו שטח האדמה הראשון שנרכש במרחב זה. גוטליב שומאכר כותב בשנת 1887, שבכפר מתגוררים 32 מוסלמים ו-4 פרסים. בסיור נוסף בשנת 1913 הוא כותב שהיישוב שייך לעבאס אפנדי (בנו של בהא אללה), והוא כולל 40 בקתות ומעט מבני ציבור. התושבים עוסקים בגידול ירקות, אך בשטח קטן בלבד. אדמות א-סמרה חולקו בין בהא אללה לבין מירזא מוסא (שכונה בשם אקא-י-קלם). בשנת 1942 החל משא ומתן בין קק"ל לבין הבהאים, על רכישת אדמות הכפר. הנימוק העיקרי לחשיבות הרכישה, היה יצירת רציפות קרקעית בין עין גב המבודדת והמנותקת ליישובי עמק הירדן. תהליך הרכישה של חלק מהאדמות, הסתיים לאחר מלחמת העצמאות. לאחר מלחמת העצמאות, נכלל הכפר בתוך שטח מדינת ישראל. ביום 4 באפריל 1951 נרצחו שבעה שוטרים ישראליים ליד הכפר הסורי אל-חמה. בתגובה הופצצו מהאוויר בתי הכפרים א-סמרה ואל-חמה. בעקבות ההפצצה, תושבי א-סמרה נמלטו לתאופיק שבסוריה. קיבוץ האון הוקם על אדמות הכפר.

נוקייב

בסקר שערך גוטליב שומאכר בשנים 1888-1886, הוא מזכיר את כפר נוקייב, ככפר קטן ועלוב במזרח הכנרת (אזור עין גב של ימינו) ובו חמש בקתות ומתגוררים בו 20 מוסלמים. בספר "הכמיהה להתיישבות יהודית בעבר הירדן", מסופר שבשנת 1888, התקיימה התמודדות בין תושבי בני יהודה לבין הפרסי, לרכישת אדמות באזור. מכאן, שהאדמה במקום נרכשה כנראה לאחר ביקורו של שומאכר בשנת 1886. בשולי הכפר הוקמה חווה חקלאית שנוהלה על ידי מירזא מוחמד קולי, אחיו למחצה של בהא אללה. שומאכר סייר באזור שוב בשנת 1899 וכתב שבמקום נבנו מחסן ושתי בקתות לתושבים הפרסים ולידם נטוע בוסתן המושקה במי ואדי פיק. בשנת 1913 סייר שומאכר באזור, פעם נוספת, וכתב שיש במקום שלוש בקתות, גן ירק וארבעה גנים. השטח שייך לעבאס אפנדי ונטועים בו מטעי: אפרסקים, תפוחים, רימונים, תאנים, תפוזים ולימונים, המושקים על ידי מימי ואדי פיק. המטעים נראים נפלא על רקע השטח הצחיח שסביב הכנרת. את הפירות והירקות שלחו ברכבת מצמח לחיפה ולדמשק. בשנת 1936 רכשה הכשרת הישוב 9,450 דונם, שהיוו חלק מאדמות הבהאים. בשנת 1937 הוקם קיבוץ עין גב, והחווה של הבהאים נמצאה בתוך שדות הקיבוץ. במהלך השנים התקיימו יחסי שכנות טובים בין הקיבוץ לשכניו הבהאים. בזמן מלחמת העצמאות הועברו התושבים הבהאים לחיפה. מרבית מבני החווה נהרסו, ובשנת 2015 נשארה רק בקתה אחת ששופצה לצורכי עובדי הבננות. בנוקייב היה בית קברות בהאי שהיה בתחום הקיבוץ. בשנת 1985 הועברו הקברים לבית קברות חדש שהוקם למרגלות הר סוסיתא.

אום ג'וני

במהלך המאה ה-19 התפתח הכפר מדרום לכנרת, באזור הדגניות של ימינו. בשנת 1887 התגוררו במקום 65 איש. המישור מסביב לכפר הוא כולו אדמה הניתנת לעיבוד, וגידלו בה בעיקר חיטה ושעורה. בעמק הצמוד לנהר הירדן, שנקרא הזור,  גידלו בהשקיה מטעים וירקות. אדמות הכפר נרכשו על ידי הבהאים בין השנים 1887-1882, כאשר חלקם היו בבעלות מירזא מוסא והחלק האחר בבעלות בהא אללה. מג'יד אל-דין ירש את מירזא מוסא ו-עבדול בהאא ירש את בהא אללה. מכיוון שמג'יד אל-דין תמך במוחמד עלי, שהיה במאבק על הנהגת התנועה כנגד עבדול בהאא, לא היה קשר בין שתי חלקות האדמה הבהאיות בכפר אום ג'וני. שניהם עיבדו את השטח על ידי אריסים ערביים. בשנת 1903, מג'יד אל-דין מכר את השטח שלו כ-3,200 דונם, ועל אדמה זו הוקם קיבוץ דגניה א'. יתרת השטח, שהייתה בבעלותו של עבדול בהאא, נמכרה לקרן הקיימת, רק לאחר מלחמת העולם הראשונה. על האדמות האלה הוקמו הקיבוצים דגניה ב', בית זרע וחלק מאפיקים. מג'יד אל-דין המשיך להתגורר במקום עד ליום מותו. היה לו בוסתן ליד הירדן ובו עצי פרי ועצי נוי ופרחים, וכן פינת רחצה על שפת הירדן. הוא קיים קשרים טובים עם חברי דגניה א' שהוזמנו אליו ושמעו ממנו על עיקרי הדת הבהאית

עדסייה

במקום הנקרא עדסייה היו התנחלויות חקלאיות במשך 2,500 השנים האחרונות, ואולי גם מוקדם יותר. המיקום במפגש הנהרות ירדן וירמוך, גרם להיותו צומת דרכים לסוחרים, שיירות וצבאות כובשים. כפר זה היה היחיד מארבעת היישובים, שרוב אוכלוסייתו הייתה בהאית. הכפר נמצא בשטח ממלכת ירדן. אדמות הכפר נרכשו על ידי עבדול בהאא בשנת 1901 מידי השייח' הבדואי Fayyad-un Shamdien שהיה בעל האדמות. רכישת הקרקע נבעה מהצורך בתוספת אדמה חקלאית שתהווה מקור לאספקת מזון למשפחתו של עבדול בהאא. היות שחלק מהאדמות שנרכשו בימי בהא אללה הוחזקו בידי תומכיו של מחמד עלי, נותרו שטחים מצומצמים בלבד בידי תומכי עבדול בהאא. עבדול בהאא קבע כי הוא הקדיש את כל שטח עדסייה לבהא אללה, ואין להעביר את הזכויות על האדמה למתיישבים הבהאים. אחרי מלחמת 1948 השטח נמצא בשליטת ממלכת ירדן, והבהאים שהיו קשורים למרכז הרוחני שלהם בחיפה התקשו להמשיך להתגורר שם, וחלקם עזבו. בעקבות הרפורמה החקלאית בשנת 1962, קרקעות הבהאים הועברו לחקלאים אחרים, ומרביתם עזבו את המקום וכך למעשה הסתיימה התיישבות הבהאים במזרח הכנרת ובעמק הירדן.

הקמת היישוב הבהאי

השטח היה מכוסה בצמחייה טבעית, כולל עצים ושיחים קוצניים (סידריה). הכנת הקרקע לעיבוד חקלאי הייתה משימה קשה. בתחילה נשלחו שני חקלאים בהאים לטפל באדמת עדסייה, אך התנכלויות השכנים הערבים ומעשי שוד של התוצרת החקלאית, גרמו לעזיבתם אחרי שלוש שנים. לאחר מכן, האדמה הוחכרה לסוחר הנוצרי סורסוק. סורסוק בנה את בית ההארחה הראשון ביישוב, אך לא החזיק מעמד יותר משנתיים. עובדיו הצליחו לטפל בשטח קטן בלבד, וגם בשטח זה היבול היה מועט ורוב היבול נשדד. 
שלב שני בהתפתחות היישוב היה בשנת 1907. עבדול בהאא פנה לעצרת הרוחנית של הבהאים בטהראן, וביקש לשלוח חקלאים בהאים כדי שיתיישבו במקום. המתיישבים החדשים הגיעו מכפרים באזור העיר יזד ורובם היה מתושבי הכפר Mahdiyabad. במהלך השנים הבאות, עד 1913, הגיעו עוד משפחות להתיישב במקום. עבדול בהאא הבטיח לאנשיו שיש במקום אספקת מים, אדמה פורייה, מזג אוויר חמים ושפע של שמש, ועודד עולי רגל נוספים שהגיעו אליו לחיפה, ללכת ולחיות בעדסייה. אבל החקלאים נתקלו בהתחלה בקשיים רבים. הם לא ידעו את שפת תושבי האזור ולא ידעו להתמודד מולם. אבל, עבדול בהאא עודד אותם והמריץ אותם לעשות את המיטב. דבריו של המנהיג היו מקור השראה ועידוד לחקלאים וגרמו להם להשקיע מאמצים גדולים כדי לייצר יותר יבולים. בזמן השלטון העות'מאני היו קשיים רבים שנבעו מיחס השלטונות ומיסים כבדים שהוטלו בזמן מלחמת העולם הראשונה. אבל בזמן המנדט הבריטי, המצב הכללי השתפר. לא כל אדמות עדסייה נרכשו על ידי הבהאים ולכן בכפר התגוררו גם חקלאים ערבים שגידלו בעיקר חיטה ושעורה וכן גידלו בעלי חיים. כמו כן, ערבים הועסקו במקום בעבודות זמניות, בעיקר בעונות הקטיף השונות. לאור החשיבות של המקום, עבדול בהאא הגיע לביקורים רבים ונשאר להתארח במקום. כמו כן, הגיעו למקום בהאים אחרים שהגיעו להתרשם מהיישוב והתארחו בו. עבדול בהאא היה נותן עצות חקלאיות מועילות וכן ייעץ לאנשיו על טיפוח חיי החברה של הקהילה והמליץ לקיים קשרי ידידות עם השכנים הערבים. בחודש יולי 1917, מלחמת העולם הראשונה הייתה בשיאה, וירדו מעט גשמים באותה שנה והיבול היה דל, האספקה החקלאית הייתה מצומצמת והיה חשש לרעב בערים הגדולות. עבדול בהאא הגיע לעדסייה וביקש לשלוח חיטה לתושבים הרעבים בחיפה ועכו. החקלאים הבהאים נתנו את כל התוצרת שהייתה להם, וגם נסעו לכפרים השכנים וקנו מכספם כל תוצרת חקלאית, ושלחו את הסחורה בשיירות שכללו 200 גמלים. לאחר פטירתו של עבדול בהאא בשנת 1921, הנהיג את הקהילה שוגי אפנדי, עד למותו בשנת 1957. המנהיג החדש, שם דגש על הקמת תשתיות פיתוח, ביסוס וחיזוק הממשל הבהאי, קידום חיי הקהילה והקמת מבנים חברתיים כמו בית הספר ו"בית תפילה בהאי". הוא המליץ לחקלאים לשלוח את בניהם ובנותיהם ללמוד חקלאות כדי שיפתחו ויקדמו את החקלאות. ביישוב הוקמו ועדות חקלאיות שיזמו תוכניות של מחזורי זרעים, סוגי הגידולים ופיתוח משק החי. בשדות היישוב גידלו ירקות, מטעים של עצי פרי ומטעי בננות, וממשלת ירדן התגאתה ביישוב הזה ושלחה אליו אורחים ונציגים כדי ללמוד ולהתרשם מהשיטות והטכניקות החדישות שיושמו בעדסייה.

היישובים שהיו בתחומי מדינת ישראל

בשלושת היישובים הראשונים: א-סמרה, נוקייב ואום ג'וני, ישבה רק קבוצה מצומצמת של בהאים, ועיקר העבודה התבצע על ידי אריסים ערביים. אדמות אום ג'וני וחלק מאדמות א-סמרה ונוקייב, נמכר לגורמי התיישבות יהודיים. במלחמת העצמאות הועברו הבהאים מנוקייב לחיפה. הכפר א-סמרה נעזב אחרי הפגזה ישראלית בשנת 1951. עקב פינוי אדמות נוקייב ועזיבת א-סמרה, הבהאים קיבלו פיצוי ואדמות חלופיות, בגליל המערבי.

הקהילה הבהאית בעדסייה

אחרי מלחמת 1948 השטח נמצא בשליטת ממלכת ירדן, והבהאים שהיו קשורים למרכז הרוחני שלהם בחיפה התקשו להמשיך להתגורר שם, וחלקם עזבו. בשנת 1962, ממשלת ירדן יזמה רפורמה קרקעית. במסגרת הרפורמה, נקבע שהזכאות על ייצור חקלאי ובעלות על הקרקע, ניתנת לבעלי הקרקעות שעובדים באדמתם ומעוניינים להמשיך לעבד אותה. אולם, שוגי אפנדי טען שהאדמה שייכת לקהילה ומוקדשת לבהא אללה, ולכן אסור למתיישבים הבהאים לקחת את האדמה הזאת לעצמם. לכן, הם לא קיבלו את הצעת הממשלה לקבלת זכאות על הקרקע. כתוצאה מכך, חולקה האדמה לחקלאים אחרים. החקלאים הבהאים עזבו את עדסייה ליישובים אחרים בירדן או למדינות אחרות. חלק מהם נשלח על ידי הקהילה, להפיץ את הדת הבהאית ברחבי העולם. מספר מועט של בהאים נשאר במקום, ושכר שדות ומטעים מהבעלים החדשים, כך שהם נשארו כחקלאים ביישוב, אך לא פגעו בהוראות של שוגי אפנדי. בשנת 1974, נותר מהקהילה הבהאית המשגשגת רק בית התפילה Hazirat Ul ובית הקברות הבהאי.

הגבול הבינלאומי במזרח הכנרת

צבי אילן טוען שהודות לכפרים הבהאים, כלול האזור שמדרום מזרח לכנרת, בתחום מדינת ישראל. בשנת 1923, נקבעו הגבולות בין המנדט הבריטי והמנדט הצרפתי. הוחלט כי כל הגולן יישאר בתחום הצרפתי-סורי. אך מכיוון שבמזרח הכנרת נמצאו שני יישובים בהאים ומרכז הקהילה הבהאית היה בחיפה, נקבע הגבול הבינלאומי כך שהאדמות שלהם בנוקייב ובא-סמרה יישארו בתחום ארץ ישראל.