אופנה בקיבוץ

האופנה בקיבוץ היא תולדה של תהליכים היסטוריים וזרמים רעיוניים, שהשפיעו על היישוב העברי מראשיתה של התנועה הקיבוצית והרבה לאחר הקמת מדינת ישראל. הם משקפים את ערכיו התרבותיים והחברתיים של הקיבוץ, לצד צורכיהם היומיומיים של חבריו, מימי החלוצים והמתיישבים הראשונים. במהלך השנים שיקפו שינויים בדפוסי הלבוש את התפתחותו של הקיבוץ וכניסתן של מגמות מודרניות חיצוניות, מצד אחד - השפעתם של גורמים חברתיים, תרבותיים, טכנולוגיים, כלכליים - והיחלשותו או היעלמותו, של הגורם האידאולוגי, מצד שני.

יחודו של הקיבוץ

חברי הקיבוצים היוו אמנם מיעוט בחברה הישראלית (כ-6% מכלל האוכלוסייה היהודית עם קום המדינה), אך משקלם הפוליטי, האידאולוגי והתרבותי היה גבוה ממשקלם הדמוגרפי. הם השתייכו לשכבה הישראלית ההגמונית ונחשבו כמגשימים מובהקים של האתוס הממלכתי והתגלמות האידיאל הציוני החלוצי. בתחום הביגוד והלבוש היו מספר מאפיינים משותפים למרבית הקיבוצים (על אף ההשתייכות לתנועות שונות): מדיניות מוגדרת שיושמה על ידי מוסדות הקיבוץ וחבריו, מנגנון משותף שעסק בטיפול השוטף של ההלבשה וסגנון לבוש טיפוסי-ייחודי לחבריו. הקיבוצים לא היו קהילות מבודדות וחסינות בפני השפעות האופנה, הגבלה עצמית בתחום הביגוד הייתה דרכם של חבריו להוכיח נאמנות אידאולוגית ומקור ליוקרה חברתית. על אף המשבר שפקד את הקיבוצים בשנות החמישים ונגס במעמדם הציבורי בישראל, עדיין נחשבו חבריהם כמגשימים את האידיאלים הישראלים ההגמונים. אימוץ מוטיבים אופנתים נעשה בהדרגה ובסלקטיביות.

ערכי עבודה שיתוף ושוויון

עבודה ובעיקר "עבודת כפיים", הייתה לערך עליון. "גדוד העבודה", שפעל בשנות העשרים של המאה העשרים, היה לגאות היישוב העברי ומקור לחיקוי עבור חברי הקיבוץ. אורחות חיים של אידאולוגיה ואילוצים כלכליים, התגבשו והונחלו במרבית הקיבוצים. אנשים נמדדו והוערכו לפי איכות והספק עבודתם.
מלבד אידאולוגיה, הלבוש בקיבוץ נכפה עקב תנאי עוני ומחסור. פחות ממה שהתאים להשקפתם של חברי הקיבוץ, הם לבשו את מה שעמד לרשותם, או היה קל וזול להשיגו. חברים שהגיעו מערים בארץ או בגלות נאלצו לרדת ברמת החיים, ובכמות הבגדים והתאמתם, אך "נאחזו" באידיאלים כדי לפצות על אכזבתם. בגדים שהביאו עמם מחייהם הקודמים נתרמו לטובת "מחסן הבגדים" המשותף (בהתלהבות, או באי רצון) וחולקו בין כלל החברים, לפי צורכיהם או הבנתה של מחסנאית הבגדים.
הטיפול בהלבשה התנהל במסגרת הקהילה, במוסד שנחשב ל"ענף" ונקרא "מחסן בגדים" או "קומונה". מחסן הבגדים התנהל באופן שוויוני, שיתופי ותחת תנאים של מחסור ומצוקה כלכלית. העובדות בו היו נשים ששובצו במסגרת "סידור העבודה" של הקיבוץ.

תנועת הנוער

הקיבוץ היה מקור השראה לתנועות נוער מבחינת ערכים וסטנדרטים של לבוש. בוגרי תנועות הנוער יועדו להשתלב כחברי קיבוצים. תלבושת תנועות הנוער כללה, ללא קשר לתנאי מזג האוויר, חולצה כחולה, מכנסיים קצרים או חצאית כחולה, נעליים גבוהות או סנדלים פשוטים, או מדי התנועה. תלבושת שסימלה את הפשטות וההסתפקות במועט.

"אופנת-הנגד"

ענת הלמן, בספרה "בגדי הארץ החדשה" מצביעה על שני אבות טיפוס לביגוד בתקופת הקמת המדינה, אחד מהם הוא "הדגם הפשוט", יורשו של הדגם החלוצי, אותו היא מזהה עם הצברים. מודל זה של "הדגם הפשוט" מהווה 'אופנת-נגד' אשר ייצגה את הערכים הממלכתיים ההגמונים של פשטות, שוויון, עבודה והתיישבות. הלמן הגדירה את הביגוד הקיבוצי בשנות החמישים כ"אופנת-נגד", אשר שאבה את השראתה מברית המועצות וראתה באופנה חלק בלתי נפרד מאינטרסים בורגנים וקפיטליסטיים. רוחה של המהפכנות הסוציאליסטית הרוסית, על האלמנט האנטי-אופנתי שבה, השתקפה בבירור בתרבות ההלבשה הקיבוצית.

מגדר ואופנה בקיבוץ

ענת הלמן כותבת כי על פי "הדגם הפשוט" הייתה הצברית האידיאלית נערה טבעית הנמנעת מגנדרנות. בשיח הציבורי
ביישוב העברי עדיין היו קיימים הדים לגישות מהמאה ה-19 שקישרו גנדרנות נשית לחוסר מוסריות, ואיפור עם הפקרות, הסוואה וצביעות. מבחינה אידאולוגית, האישה הישראלית הייתה שותפה פעילה במיזם הלאומי ודמותה נגזרה מתפקידה זה, כפי שבאה לידי ביטוי בעיתון "דבר הפועלת": "...האישה הרצויה היא דמות מרנינה ומרעננת, המהלכת קוממיות - ראשה מגולה, שערותיה אסופות על ערפה, חולצתה חופשית, הצווארון פתוח, השרוולים מופשלים. פניה השזופות מאירות וגלויות, עיניה זוהרות". או כפי שמצוטטת באותו שבועון בת העלייה השנייה מההתיישבות העובדת: "בימינו עשינו הכל כדי לטשטש את הגבולות בינינו לבין החברים. ואם אומר לך שמעולם לא גיהצתי שמלה, היה זה לא רק בגלל חוסר זמן או מגהץ, אלא מפני שהאמנתי ש'גנדור' כזה עלול להסיח את דעתנו מהעיקר בחיינו". הדימוי המתואר מתאים לנשים המתלבשות על פי "הדגם הפשוט".
סילביה פוגל-ביז'אוי טוענת כי ניסיונותיהן של נשים בקיבוץ, גם בתקופותיו המוקדמות שלפני הקמת המדינה, לשנות את מעמדה המסורתי של האישה ולהיות שוות ערך לגברים בתהליך הייצור או בעבודה חקלאית, הגיעו בדיוק עד לנקודה שהוגדרה על ידי בעלי סמכות כתואמת את הצרכים הדמוגרפיים של החברה. "מכיוון שהייצור התארגן סביב הגדרת "האמהות הטבעית" וללא מענה שוויוני לתפקידי ההורות, לא התקיים שוויון בין המינים בקיבוץ כבר בתקופות המהפכניות ביותר שלו". משנות השלושים ואילך, עם התרחבות מערכת השירות, הגידול במספר הילדים, ירידת מספר הרווקים, הופעל לחץ על הנשים והן נדחקו לענפים נשיים, ענפי השירותים.
בשנות החמישים החלו רבים מהקיבוצים לעבור לתקציב הלבשה אישי, בעקבות לחצן של החברות להתאים את האפשרויות המועטות לצרכים האישיים. חברי הקיבוץ ברובם קיבלו את שינוי המדיניות בסגנון הלבוש האחיד, כל עוד הוא הולם את מערכת העקרונות הקיבוצית. כמו כן, רבים מהתחומים הועברו מהכרעת הכלל להכרעת הפרט, במיוחד השתקפו שינויים אלו בתחום ההלבשה, בבגדים שלבשו חברות הקיבוץ בפועל ובוויכוחים האידאולוגיים שהתקיימו בעניינם.

מחסן הבגדים - הקומונה

מרכז ההלבשה והטיפול בבגדים נקרא "מחסן בגדים" או "הקומונה", שם טיפלו ברכישת הבגדים, חלוקתם לחברים ולילדים, כביסה, תיקונים וגיהוץ. מוסד זה עיצב את הקשר בין אידאולוגיה ללבוש, האמונה כי הבגד שייך לכלל החברים, הוא אחיד, צנוע ומחולק באופן שווה. עיקרון השאלת הבגדים וההחלפה היה ביטוי קיצוני לאמונה בערכי השוויון והשיתוף. כמו כן, שחרור האישה מעול משק הבית היה חיוני ל"שחרור האישה", לאפשר לה השתתפות מלאה בפעילות הקיבוצית.
בקיבוצים מסוימים הייתה חלוקה לקומונה א', בה חולקו הבגדים באופן שוויוני לאחר הכביסה, ללא שייכות של בגד לחבר. עקרון ההשאלה וההחלפה היווה בעצם ביטוי לערכי השיתוף והשוויון בחיי חברי הקיבוץ. בקומונה ב' חולקו הבגדים החדשים, סומנו בשמו או במספרו של החבר, והפכו לרכושו. החברים וילדיהם קיבלו מן "המחסן" את בגדיהם, שנרכשו בדרך כלל על ידי רכז הקניות או מחסנאית הבגדים, בצורה שוויונית ועל-פי צורכיהם.
מנהלת הקומונה או מחסנאית הבגדים, נבחרה בהתאם לכישוריה המנהליים ויכולתה להקפיד על הסטנדרטים האידאולוגיים ומגבלות התקציב. היא קבעה לחברי הקיבוץ וחברותיו מה ללבוש ואת ההגדרה מהו בגד עבודה, בגד ערב ובגדי חג. המחסנאית הייתה זו שעבדה מול ספקי הבגדים, אשר נבחרו בהתאם ליכולתם לספק בגדים לפי הנורמה, המחיר ושיטת התשלום, וכן מיקומם הנוח לקניין. הקיבוצים נעזרו במוסדות הספקה ארציים כגון המשביר המרכזי, אשר נוהלו והיו תחת פיקוח התנועות הקיבוציות.
רוב עובדי מחסן הבגדים היו נשים, מלבד חבר שהופקד על העבודות הפיזיות הכבדות. רובן נדחקו לענפי השירותים, משום שלא היו מסוגלות, מבחינה פיזית או רפואית, לעבוד בענפים שנחשבו יוקרתיים יותר, כמו הרפת, הלול או ענפי השדה (בעיקר משנות השלושים ואילך).
לצד מחסן הבגדים פעלו גם המכבסה והמתפרה, לצורך טיפול שוטף בבגדים: כביסה, גיהוץ, קיפול ותיקון. כל הבגדים סומנו בשמם או במספרם האישי של החברים ובגמר הטיפול היו מחולקים לתאים האישיים. הטיפול בבגד היה לאחד מהמוסדות הצרכניים החשובים בקיבוץ, בהמשך נכנסו מכונות כביסה גם לבית הפרטי בקיבוץ. במתפרה נהגו להשתמש באריגים גולמיים ולתפור בגדי עבודה אחידים או בגדים בגזרות ובדוגמאות פשוטות.
מחסן הבגדים היווה מקום הדרכה לצניעות ולהסתפקות במועט. שיטות החלוקה, ההקצבה, הנקודות, הבחירה, התקציב האישי וההפרטה צעדו עם הזמן. ככל שהשתנה ו"התרכך" הקיבוץ, ואידאולוגיה חדלה להיות מתווה דרך בלבוש, כך שינה "המחסן" את אופיו, עד שהצטמצם למוסד למתן שירותי כביסה גיהוץ וטיפול בבגד, כפי שהוא קיים בשנות האלפיים. בקיבוצים רבים שעברו הפרטה מלאה והפכו ליישובים קהילתיים, חדל לתפקד מחסן הבגדים ונסגר.

בגדי עבודה ערב וחג

במלתחתם של חברי הקיבוץ הייתה חלוקה ברורה בין בגדי עבודה לבגדי ערב:
בגדי עבודה - בגדים עשויים כותנה, בצבע כחול כהה, לעיתים בצבע חאקי, או לפעמים סרבל עבודה. בנוסף היה כובע מצחייה או כובע רחב שוליים מבד, להגנה מהשמש (כובע טמבל נכנס לשימוש מאוחר יותר). נעליים היו גבוהות, שחורות או חומות, עשויות עור. גופיות ותחתונים היו אפורים, לא לבנים. בגדי עבודה נועדו להיות נוחים, פשוטים, יעילים, עמידים במאמץ ולכלוך. בגדים אלו שירתו את האידיאל של "עבודה היא חיינו", עבודת כפיים כמקודשת ומכובדת ככל שתהיה קשה ומלוכלכת. חלק מהחברים נהגו להגיע בבגדי עבודה גם לארוחת ערב בחדר אוכל, כהצהרה על שעות עבודה מאוחרות ובתחושת עליונות כלפי אלו שעבדו במקצועות חופשיים. נשים מדור המייסדות לבשו שמלות ישרות גזרה, בעלות שרוול קצר, או נטול שרוול, סינר עבודה ומטפחת ראש. חברות צעירות יותר, ילידות הקיבוץ (בנות משק), לבשו מכנסיים קצרים או ארוכים וכותונות או חולצות.
בגדי ערב - בגדים שנלבשו לאחר שעות העבודה, נקיים, נוחים, מגוהצים. אומנם היו אחידים למדי באופיים, אך ניכר בהם גיוון בדמות צבעים ודוגמאות, תוך שמירה על סגנון פשוט, עממי ואנטי אלגנטי. לבגדי הערב צורף בחורף כובע לחימום האוזניים והראש ("כובע גרב") בגדים אלו התאימו למנוחה, פעילות חברתית ומשפחתית, תרבותית והשכלתית. בבגדים אלו הופיעו החברים לארוחת הערב בחדר האוכל, היא המפגש החברתי העיקרי, המשפחתי המורחב.
בגדי שבת וחג - תת-קטגוריה נפרדת בתוך בגדי הערב, נועדו לסמל משמעות חגיגית, לא דתית (פרט לקיבוץ הדתי). בגדים אלו עוצבו בהשראת ארצות המקור של החברים - חולצה לבנה או חולצה רוסית רקומה, סרפן, חצאית בסגנון מזרח אירופה, שמלות בנוסח אתני ואף "טעמי המזרח" (הסגנון התימני). הייתה דחייה מכל הקשור בגינוני המערב (חליפה, מקטורן, עניבה) והתרחקות הדור הצעיר מאלגנטיות. חברות מדור המייסדים העדיפו ללבוש שמלות בשבת, כאלו שהיו בעלות גזרה מחויטת יותר ונתפרו מבדים טובים ככל האפשר, מקושטות בצניעות.

מכנסיים

גברים ונשים בדור המייסדים לבשו מכנסיים, כביטוי לשוויון בין המינים. "...מכנסיים קצרים וארוכים נעשו אופנת יומיום פופולרית בקרב נשות היישוב היהודי בארץ ישראל כבר במחצית השנייה של שנות השלושים". מכנסיים ארוכים, מכנסי עבודה, כחולים או חאקי. המכנסיים קצרים היו שכיחים באקלים של הארץ: מכנסיים קצרים מאוד, ששוליהם מקופלים, עם כיסים בולטים מהמכנס, או "מכנסי זלמן". נשים לבשו מכנסיים קצרים מהודקים בגומי, רכיסתם הייתה מהצד.

חולצה

נלבשה בדרך כלל מעל למכנסיים, כפי הנראה בניגוד לתדמית היהודי הגלותי-אירופאי. חולצת עבודה הייתה תפורה באופן ומידה אחידים לכולם, מבד כותנה פשוט, כחולה או אפורה. חולצות ששימשו לערב או לחג עוצבו בהשראת ארצות המוצא, או קבוצות הקרובות ללבם של המתיישבים הראשונים: חולצה לבנה פשוטה ליום שישי, חולצה רוסית רקומה, חולצה מזרחית/תימנית רקומה, חולצות אתניות שונות ממזרח אירופה (עם רקמות צבעוניות, כיווצים וכו).
החולצה הכחולה - צבען של תנועות הנוער החלוציות, היא הקשר בין הנוער ועבודה חלוצית. צבעה היה כחול טהור וזועק (בניגוד לכחול עכור ומצטנע של בגדי עבודה), כהתרסה נגד הלבוש הבורגני. "באופן אבסורדי הייתה רכישת חולצה כחולה - סמל הפועליות, הצניעות והפשטות - כרוכה בהוצאה לא-מבוטלת, ומיותרת, שכן היא לא מילאה תפקיד יומיומי, אלא ייצוגי בעיקר".

מעיל

המעיל הראשון היה מעיל הגפירים (הנוטרים), ארוך וכבד, עשוי צמר, חאקי או כחול. התאים בעיקר לאנשי הביטחון ביישובים. לאחר מכן היה הבטלדרס ("לבוש קרב") הקצר של שנות הארבעים. באמצע שנות ה-70 השתלט על היישוב הקיבוצי מעיל הדובון. הדובון היה קצר, מרופד ותפוח. הוא שימש באופן אחיד גברים ונשים, לעבודה ולערב. לזמן רב סימל את המאבק הביטחוני והיה ללבוש הרשמי. בתחילת המאה ה-21 המעיל איננו עוד פריט לבוש מייצג.

חצאית

בראשית הדרך הייתה חצאית פעמון פשוטה דלת קפלים, בהמשך נוספו חצאיות קפלים וחצאית אתנית רקומה (בהתאם לאופנת "משכית"). צבען של חצאיות היה שחור, אך עם הזמן נעשה צבעוני יותר. חצאיות אלו משמשות כיום רק כתלבושות ריקוד להופעות בחגים ומועדים. חצאיות אחרות הפכו לפריט מודרני המשתנה בהתאם לצו האופנה.
ענת הלמן כותבת כי על אף הפופולריות של המכנסיים במלתחת הנשים, החצאית (והשמלה) נותרה פריט נשי בלעדי: "מכנסיים מול חצאית משקפים את ההנחה כי יעילות אקטיבית היא מטרה גברית ואילו קישוטיות פסיבית היא מטרה נשית".

בגדים תחתונים

גברים לבשו תחתונים וגופיות כותנה אפורים במשך היום, לצורכי עבודה. לאחר שעות העבודה הם הוחלפו בתחתונים וגופיות לבנים. נשים לבשו תחתונים וחזיות כותנה פשוטות וזולות. לחדר האוכל אסור היה להיכנס בגופייה ללא חולצה. במשך השנים הוחלפו הגופייה האפורה והלבנה בגופיות צבעוניות, מודפסות, אשר הורשו להיכנס לחדר האוכל.

גרביים

בראשית ההתיישבות שימשו גרבי צמר אפורים גברים ונשים בנעלי עבודה ומגפיים. גרביים עד לברכיים (מורשת הצבא הבריטי) שימשו את אנשי הביטחון וגרביים לבנים מקופלים שימשו בעיקר נשים לאחר שעות העבודה. בהמשך התעשר מגוון הגרביים, תודות לשתי מהפכות: המצאת החוטים הסינתטיים (ובתוכם גרבי ניילון שהיו תחילה אסורות אידאולוגית על נשים, בהיותם סמל לבורגנות ולעירוניות) והמצאת הסטרץ'.

"אקססוריז"

סריגה - סריגה במסרגות אישיות הייתה עיסוק נשי מקובל בשעות הפנאי, שיחות קיבוץ, הרצאות ואספות. חברות הקיבוץ סרגו פריטי לבוש, מפיות שלחן ומפות, למדו ולימדו דוגמאות וקישוטים.
חגורות  - חגורת בד צבאית שימשה את אנשי הביטחון ובהמשך את צעירי הקיבוץ. בתנועות הנוער השתמשו בה בצירוף אבזם דמוי סמל התנועה. חגורות עור פשוטות שימשו גברים ונשים ולימים חזרו ותפסו את מקומה של חגורת הבד.
צעיפים - מעבר להיותם פריט שימושי לחימום הצוואר, היו לאבזר אופנתי מקובל בלבוש הנשי בכל עונה. הכאפיה הערבית הייתה אחד מצעיפי הצוואר והראש הנפוצים, אחד מסמלי הפלמ"ח. סגנון הכאפיה המשיך להתקיים כפריט שימושי וקישוטי שנים רבות, במיוחד בתנועות הנוער.
כפפות - כפפות לעבודה בלילות הקרים ברפת, לשמירת לילה, לנהיגה בטרקטור או עבודות המטע והגינון (גיזום). לילדים סרגו כפפות צמר צבעוניות והיו גם "כפפות ערב" להליכה מהבית ("החדר") לחדר האוכל.

כובעים

מספר סוגי כובעים שימשו את חברי הקיבוץ, בעיקר בעשורים הראשונים לקיומו וחלקם עד היום:
כובע מצחייה - ידוע גם בשם ברט או קסקט. במקור היה זה כובע צמר צרפתי, שבארץ נתפר מכותנה והיה מקובל בתקופת המנדט הבריטי.
כובע טמבל - כובע טמבל או כובע מקוואי, עשוי בד, דמוי קערה, ללא מצחייה או שוליים בולטים. ניתן היה לקפלו ולהכניסו לכיס, נוח לנשיאה, זול, עמיד ולא גנדרני. בכך התאים לאידאולוגיה ולצרכיו הפונקציונליים של הקיבוץ. ראשיתו של הכובע בשנות העשרים, אך רק בעשור הראשון והשני לקום המדינה היה פופולרי ביותר בכל הארץ. כובע טמבל היה מקובל מאוד גם במחצית השנייה של המאה העשרים והיה נפוץ לשימוש בקיבוצים ובתנועות הנוער החלוציות. נחשב יעיל להגנה בפני השמש, שימושי לניגוב זיעה מהמצח בקרב עובדי השדה והסדנה, לטיולים ולבילוי חוץ בשעות הפנאי, בחול ובחג. לימים הפך למותג המסמל את "הקיבוצניק", או הישראלי הטיפוסי (על ידי הקריקטוריסט דוש).
כובע גרב - כאילו חבשו גרב על הראש. עשוי צמר, צורתו כצינור חסום משני צידיו, מקופל פנימה לדמות שק. שימש כפריט תקני בקרב לוחמי הפלמ"ח, לימים לוחמי צה"ל, בעיקר במלחמת העצמאות. בקיבוצים שימש בימי חורף או הלילות הקרים לעבודה. הוא נסרג בבית ועבר שכלולים ושינויים, בהם וריאציה בה כיסה את הראש כולו והצוואר, עם פתח לעיניים.
כאפיה - הכאפיה ביסודה פריט זול ופשוט, השימושי למטרות רבות: יעילה כגד חום או קור, אבק, סופות חול, יתושים או לכלוך. שימשה גם כשמיכה דקה, מגבת, פריט להתגנדר בו, קישוט לקיר ועוד. נחשבת כיסוי ראש אתני בהשראת ערביי הארץ ונראה כי מידת הפופולריות שלה נעה עם תנודות היחס אליהם ולתרבותם.
מטפחת ראש - שימשה בעיקר את הנשים בראשית ההתיישבות הציונית, בקיבוצים או במושבות, כפריט עבודה הכרחי להגנה בפני שמש, רוח ואבק. המטפחות היו עשויות בדים ודגמים שונים, שיטות הכריכה ושילוב על הצוואר, השיער והראש, היו מגוונות. בנוסף, שימשו לקישוט ויופי.

שיער

החלוצים הגברים נהגו להסתפר קצר, עם שביל בצד או שיער משוח לאחור. הנשים גידלו שיער ארוך, בתסרוקות שונות ובעיקר צמות, שהיו מאוד אופנתיות: צמה בודדה, זוג צמות, צמות שגולגלו לכדור בצורות שונות, או נשזרו כזר פרחים סביב הראש. בהמשך נעלמו הצמות ופינו מקומן לתספורת קצרה שהתאימה לרוח השוויון והנערות בקיבוץ. מזוקנים או בעלי שיער ארוך היו נדירים בעשורים הראשונים של הקיבוץ, אך הראשונים בארץ לאמץ את המודל ההיפי היו צעירי הקיבוץ, בהשפעת המתנדבים.
הספר המקומי היה מגיע מדי פעם, מהעיר הסמוכה, לספר את חברי הקיבוץ (כשהוא מביא עמו את ציודו הבסיסי).
מספרת נשים לא הייתה קיימת (כפי שהתפתחה בערים הגדולות עוד בתקופת הישוב) וחברות הקיבוץ שרכשו מיומנות שימשו כספריות מקומיות ואף הצטיידו בהתאם.

בגדי הילדים

מראשיתו ראה הקיבוץ את הצורך בעיצוב אורח חייהם של הילדים בדמות חברת המבוגרים. הילדים חונכו בחינוך משותף אשר בא לידי ביטוי בכל אורחות חייהם, בין השאר בלבושם. במתפרת הקיבוץ נתפר לבוש אחיד בצבע ובמידה ממוצעת לתינוקות. עקרונות השוויון, הצניעות והפשטות נשמרו גם בלבושם של הפעוטות והילדים הגדולים יותר מבחינת סגנונות לבוש, גזרות, צבעים ואיכות. מרבית הבגדים נתפרו במתפרת הקיבוץ וקניית בגד לילד על ידי הוריו לא הייתה מקובלת. בשנותיו הראשונות של הקיבוץ לא היו סבים וסבתות בארץ למרבית ילדי הקיבוץ, שישפיעו עליהם מתנות בגדים. במחסן הבגדים דאגו להעביר בגדים מילדים גדולים לקטנים על פי המידות (ממש כמו במשפחה), בחלוף העונות היו מודדים לכל ילד את בגדיו ומציידים אותו מחדש במלתחה מתאימה לעונה הבאה. "בגדי ערב" שהתבלו הפכו ל"בגדי בוקר". בחגים כמו פסח וראש השנה נהגו להעניק לילדים בגד חדש ממחסן הילדים.
בעשורים האחרונים פתוחים ילדי הקיבוץ להשפעות חיצוניות ולמגמות אופנה מודרניות - בבית הספר אזוריים, מפגש עם בני גילם העירוניים, תקשורת גלובלית, קרובי משפחה מחוץ לקיבוץ וכן תהליכי ההפרטה - לבושם משלב בדרך כלל השפעות חיצוניות עם פשטות קיבוצית, טביעה אישית ורוח נעורים האופיינית לבני גילם.

מגמות של שינוי

לבושם והופעתם החיצונית של מייסדי הקיבוץ הושפעו מחזונם והשקפת עולמם, אופי חייהם ועבודתם, יכולתם הכלכלית והטכנולוגיה של אותה תקופה. מגמה זו השתנתה ונשחקה במהלך הדורות הבאים, לצד התמורות שחלו בחברה הישראלית והעולם המודרני. בתחילת המאה ה-21 לא נמצא יותר הבדל משמעותי, או יחוד, בלבושם של הקיבוצניקים לעומת העירוניים, כשם שנטשטש ייחודם של הישראלים לעומת בני עם אחר בתרבות המערבית. בקיבוצים עדיין נדירים פריטי לבוש כגון חליפות מעונבות או כובעים מקושטים וניתן להבחין בשרידי הלבוש המסורתי בקרב ותיקי הקיבוץ, אך לרוב תרבות הלבוש וההופעה החיצונית דומה לזו הקיימת בעיר. תהליך ההפרטה, פתיחת שערי הקיבוץ לתושבי חוץ ולתרבות הגלובלית החלישו את הקולקטיב הקיבוצי.