google/wiki40b huggingface dataset:
ניר טויב

ניר טויב (26 בינואר 1965 - 5 בפברואר 2013) היה יוצר במאי סרטים דוקומנטריים ישראלי.

ביוגרפיה

נולד בנהריה וגדל במושב בן עמי שבגליל המערבי. הוא נינו של צבי אהרנסון.
במהלך לימודיו התיכוניים ב"עמל" נהריה, היה שחקן כדורסל מצטיין בקבוצת "הפועל" המקומית. את שירותו בצה"ל עשה בשנים 1983–1986 ביחידת "מורן". לאחר מכן, למד לימודי תואר ראשון בקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב.
עבד כשכיר ב"מת"ב חולון-בת ים" ולאחר מכן הקים את חברת ההפקות "ג.ן. תקשורת", בה יצר את סרטיו כקולנוען עצמאי.
במהלך חייו יצר כ-40 סרטי תעודה, בהם הביא לצופים את המציאות בישראל ואת מגוון אנשיה בשטחי חיים שונים. ברבים מסרטיו הציג טויב פרשות ציבוריות וביטחוניות שנויות במחלוקת במבט ביקורתי. בשנת 2012 ביים את הסרט "האהרנסונים", על קורות בני משפחתו, משפחת אהרנסון.
סרטיו של טויב הוקרנו בפסטיבלים ברחבי העולם וזכו בפרסים בישראל ומחוצה לה. בשנת 2011 הוענק לטויב "פרס אמנות הקולנוע" מטעם משרד התרבות והספורט.
הסרט "תמוז", שהפיק וביים עבור הערוץ הראשון, על הפצצת הכור הגרעיני בעיראק, זכה להכרה בארץ ובהכרה בינלאומית: במרץ 2008 נבחר הסרט לאחד מסרטי התעודה באורך מלא הטובים בעולם במסגרת פסטיבל ECU, פסטיבל סרטים אירופאי עצמאי. שלושה חודשים אחר כך, היה בין חמשת המועמדים לסרט ההיסטורי הטוב בעולם במסגרת פסטיבל BANFF בקנדה. בספטמבר 2008 הסרט נבחר כסרט התיעודי באורך מלא הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים בלוס אנג'לס.
בפעילותו הציבורית לחם וייצג בהתנדבות את הבמאים והיוצרים בישראל. הוא רתם למאבק זה עורכי דין מהשורה הראשונה ולא נרתע מעתירות לבג"צ.
טויב נפטר בגיל 48 מסרטן ונקבר בבית העלמין האזרחי מנוחה נכונה כפר סבא. השאיר אחריו את אשתו גלית, שלושה ילדים, הורים, אחות ואח.

עם מותו, ספד לו חברו חנוך מרמרי: 
בתוך חמימות ההערצה לאנשי הצללים המציינים בחשאי פעולות נועזות שיום אחד יסופר בהן, נשכחים אנשי האור. אלה שבזכותם אנחנו יודעים קצת יותר על מה שקורה סביבנו. עיתונאים, מחזאים ויוצרים קולנועיים, שאמנותם היא חוכמת הנסתר. אנשים שמקדישים פרקי חיים שלמים למאבק על שורה, על משפט, על תצלום, שיאירו את מה שאחרים מבקשים להחשיך. 
... טויב האיר בסרטיו באופן חושפני וביקורתי כמה מן הפרשות הצבאיות המעצבות את חיינו – את רשומון הקרב בחווה הסינית, הפצצת הכור העיראקי ומלחמת לבנון השנייה. בכל סרטיו הוא ראה והבליט את היסוד האנושי מול המבנה המערכתי. (...) חברה שגומלת למיטיבים עימה מבטאת את הוקרתה בקריאת רחובות על שמם. לטויב, אם כך, ראוי להקצות שדרה – רחבה, פתוחה ופונה אל המקום שממנו זורחת השמש.
— איש האור, באתר העין השביעית, 6 בפברואר 2013
הסרט האחרון בו עסק טויב הוא תיעוד חושפני ביותר, במהלך ארבע שנים, של התמודדותו עם מחלת סרטן הריאות בה לקה, לאחר שהרופאים קבעו כי נותרו לו לחיות שלושה חדשים בלבד. השם שניר בחר לסרטו היה "ובחרת בחיים". לאחר מותו של טויב, השלמת מלאכת הבימוי ועריכת הסרט בוצעו על ידי חברו, גיל איזקוב, יחד עם אשתו של ניר, גלית ליבר-טויב, והמפיקה מוריה מויאל. הסרט הוקרן בפסטיבל חיפה 2014 ובינואר 2015, בערוץ yes דוקו.
בית ספר שדה

המונח בית-ספר שדה, נטבע במקור כמרכז הדרכה של החברה להגנת הטבע. לחברה להגנת הטבע 12 בתי ספר שדה אשר פרושים ברחבי ישראל מהחרמון ועד אילת. 9 מתוכם כוללים שירותי אירוח ולינה.  
בתי ספר שדה ממוקמים בלב הטבע הישראלי, במקומות מרכזיים בעלי נוף ייחודי ובסמיכות רבה למסלולי טיול אהובים ומעניינים. מדריכי החברה להגנת הטבע, צעירים ובוגרים, אשר נמצאים בבתי ספר שדה, מחוברים לשטח ולמתרחש בו ומלווים את המטיילים בין שבילי הטבע והנוף שבאזור.  
ראשית הוקם בית ספר שדה בעין גדי ב-1960 וב-1963 הוקם בשדה בוקר בית ספר שדה נוסף. בשנת 1966 היו בישראל שבעה בתי ספר שדה: עין גדי, שדה בוקר, אילת, חוף הכרמל, הר מירון, גליל מערבי ובמושב בר גיורא. בחצי האי סיני הוקמו בשנות ה-70 בתי ספר שדה בשארם א-שייח' ובסנטה קתרינה שפעלו עד לפינוי האזור ב-1981.
בכל שנה מתארחים בבתי ספר שדה אלפי מטיילים: משפחות, תלמידי בתי ספר, צעירים ומבוגרים וזוכים להדרכה על ידי המדריכים אשר מתמחים בתחומם ובאזורם. 
חלק מהטיולים השנתיים של בתי-ספר תיכון בישראל המתקיימים במסגרת שיעור של"ח, שנמשכים מספר ימים ודורשים ארגון מקומות לינה ושירותי הדרכה, משתמשים בשירותיהם של בתי-ספר שדה לצרכים אלו. בתי-ספר שדה משמשים גם כמרכזי לימוד עבור קורסי שדה אוניברסיטאיים, וכמרכזי הדרכה למטיילים. בחלק מבתי ספר השדה מתקיימים גם חוגי נוער.
קלצק (מחוז משנה)

דמוגרפיה

בתקופת עריכת מפקד האוכלוסין של בלארוס (2009) , מנתה אוכלוסיית מחוז המשנה קלצק 32,302 בני אדם. ההרכב האתני של האוכלוסייה במחוז היה: 93.63% בלארוסים, 3.87% רוסים, 1.15 פולנים ו-1.35% אחרים. שפות הדיבור הנפוצות: בלארוסית (92.4%) ורוסית (6.86%).
ג'ני פלטשר

ביוגרפיה

פלטשר נולדה וגדלה בבלגרייב, לסטר, למשפחה בת 11 אחים. היא נאלצה לשלב שחייה עם עבודה יומיומית של 12 שעות.

שיאנית עולם

בשנת 1905 קבעה פלטשר שיא עולם במשחה ל-100 יארד חופשי, שיא שהחזיק מעדמ 7 שנים.
היא נבחרה להשתתף באולימפיאדת לונדון (1908) אך בשל מיעוט נרשמות תחריות השחייה התבטלו.

סגנית אלופה אולימפית

באולימפיאדת סטוקהולם (1912) זכתה פלטשר בשתי מדתיות, זהב וארד. מדליית זהב, במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי ביחד עם חברותיה בל מור, אנני ספירס ואירן סטיר בשיא עולם חדש של 5:52.8 דקות, לפני גרמניה (6:04.6 דקות) ואוסטריה (6:17.0 דקות) ומדליית ארד במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:27.0 דקות, לפני פאני דוראק (1:22.2 דקות) ומינה ויילי (1:25.4 דקות), שתיהן מאוסטרליה.

חייה האישיים

בשנת 1913 החלה פלטשר ללמד שחייה בלסטר ובכך הסתיימה הקריירה התחרותית שלה כשהיא פנתה מחובבנות למקצועות. ובשנת 1917 לאחר נישואיה היא עברה להתגורר בקנדה. לזוג נולדו בת ו-5 בנים.
רות בנריטו

קורות חיים

רות מארי רוגאן בנריטו נולדה בניו אורלינס, לואיזיאנה בשנת 1916 לשני הורים ואחות. אביה עסק בהנדסה אזרחית ואמה הייתה אמנית ופעלה למען זכויות נשים.
בנריטו סיימה את לימודיה בתיכון בגיל 14 ושנה לאחר מכן התחילה ללמוד במכללה לנשים (H. Sophie Newcomb Memorial College) שם סיימה את לימודיה ב-1935 כשקיבלה תואר ראשון בכימיה. בשנת 1938, קיבלה בנריטו תואר שני בפיזיקה באוניברסיטת טוליין וב-1948 קיבלה דוקטורט בכימיה פיזיקלית באוניברסיטת שיקגו.
בשנת 1950, נישאה רות לפרנק בנריטו ושלוש שנים לאחר מכן, בשנת 1953, בנריטו החלה לעבוד במרכז המחקר הדרומי של מחלקת החקלאות של ארצות הברית שם עבדה עד 1986 וחקרה עם שותפיה למעבדה סיבי כותנה, מה שהוביל אותם לפיתוח הביגוד שלא מתקמט.
ב-1970 בן זוגה, פרנק בנריטו, נפטר.
לאחר שפרשה ממחלקת החקלאות של ארצות הברית, המשיכה בנריטו ללמד באוניברסיטת ניו אורלינס עד שהייתה בת 81.
ב-5 באוקטובר 2013, נפטרה רות בביתה.

המצאת הבד שלא מתקמט

בנריטו רשמה 55 פטנטים העוסקים בעיקר בכימיה של צמח הכותנה. כאשר עבדה במחלקת החקלאות של ארצות הברית היא ושותפיה למחקר פיתחו בד כותנה שלא מתקמט, מה שהוביל אותם לייצור בדים לא מתקמטים שחסך למשפחות זמן רב של גיהוץ בגדים, פעולה שנחשבה ליומיומית באותה תקופה.
בפיתוח הכותנה שלא מתקמטת בנריטו וצוות המחקר שלה השתמשו בתהליך שנקרא קשר צולב, בו הפולימרים המרכיבים את הכותנה (צלולוז) נקשרים חזק אחד לשני וכך מורידים את הסיכוי שלו להתקמט מכיוון שהפולימרים קשורים חזק אחד לשני.
טפה

היסטוריה

כבר בשנת 1620 החלו אנשי המסדר הכרמליתי להמיר את דתם של בני שבטי המורה (Mura) שישבו סביב לאגם טפה ועל גדות האמזונס והנהרות הסמוכים. טפה הייתה הרביעית מבין שמונת הכפרים (aldeias) שהוקמו על ידי המיסיון הכרמליתי בין השנים 1697-1751 לאורך נהר הסולימואס והריו נגרו. ב-1759 הפך המיסיון הכרמליתי באגם טפה לעיירה שנקראה אגה (Ega). מעמדו של היישוב שונה לעיר שנקראה טפה ב-1855.
קורוב

תולדות היישוב

בין השנים 1431 ו-1442 זכה הכפר בזכויות של עיר על בסיס חוק מגדבורג. בתור עיירה פרטית הפך הכפר למרכז הסחר במזון באזור. כמו כן, הוקמו שם תעשיות פרווה ועורות. במאה ה-16 הייתה לאחד ממרכזי זרם הקלוויניזם לאחר שרבים מחברי האחים הפולנים התיישבו שם. לאורך זמן עברו רוב תושבי העיר לדת האריאניזם. ]
מאז הייתה ההיסטוריה של קורוב דומה לזו של שאר כפרי האזור. ב-1795 היא סופחה בידי אוסטריה אחרי חלוקת פולין, וב-1809 הייתה לחלק מדוכסות ורשה ומאוחר יותר, ב-1815 לחלק מפולין הקונגרסאית. בפברואר 1831, בימי "מרד נובמבר", כוחות פולנים בפיקודו של הגנרל יוזף דוורניצקי הביסו יחידות רוסיות בקרב קורוב. ב-1870, אחרי "מרד ינואר", נלקחו זכויות העיר מקורוב ומאז לא הוחזרו. היא הייתה שוב לחלק מפולין העצמאית מאז 1918. 
בתחילת מלחמת העולם השנייה, ב-9 בספטמבר 1939, הופצץ הכפר בידי הלופטוופה הגרמני. בין המטרות שהושמדו היה גם בית חולים אזרחי שסומן בבירור עם צלבים אדומים.

יהודי קורוב

יהודים התיישבו בקורוב במאה ה-16, ובתחילת המאה ה-17 בנו ביישוב בית כנסת וקידשו בו בית עלמין. בעת גזירות ת"ח ות"ט באמצע המאה ה-17 נפגעה הקהילה אנושות. רק בסוף המאה ה-18 התאוששה הקהילה, ובמהלך המאה ה-19 גדלה מאוד. מסוף המאה ה-18 הפך היישוב למרכז חסידי אזורי, ובין היתר, פעלו בו רבי שמואל מקארוב ורבי נח מקארוב.
בין מלחמות העולם נמנו ביישוב כ-2,200 יהודים, רוב תושביו, והתקיימה בו פעילות של המפלגות היהודיות השונות, תוך קיום בתי ספר מרשתות בית יעקב, יבנה ותרבות.

בשואה

בתחילת מלחמת העולם השנייה נמלטו מהכפר כ-200 משפחות יהודיות. עם כיבוש היישוב על ידי הגרמנים ב-15 בספטמבר 1939, החלו אלו להחרים את רכוש יהודיו, ולחטוף אותם לעבודות כפייה. בהמשך, הוטלו על יהודי היישוב גזירות שונות, ומעת לעת הגיעו אליו אנשי ס"ס, וביצעו מעשי רצח בקרב יהודיו.
בפברואר 1942 רוכזו יהודי היישוב בגטו שהוקם בו, בו שררו רעב ומגיפות. ב-8 באפריל 1942 חוסל הגטו המקומי, כאשר גרמנים ואוקראינים הצעידו את כל יושביו לגטו קונסקובולה, תוך רצח כעשרים איש במהלך הצעדה. משם שולחו כעבור חודש למחנה ההשמדה סוביבור. לאחר מכן, ערכו הגרמנים מצוד אחר יהודים מסתתרים ביישוב, והוציאו להורג 27 יהודים שאיתרו. כ-30 יהודים נוספים, שהוחזקו במחנה עבודה ביישוב, נרצחו ב-10 בנובמבר 1942. מספר מיהודי הכפר שהצליחו להימלט ליערות הסביבה חברו ליחידות פרטיזנים.
קוזיאטין

היסטוריה

העיר הוקמה כמושבם של סוללי מסילת הרכבת באמצע השני של המאה ה-19. ב-1905 פועלי הרכבת המקומיים לקחו חלק פעיל במהפכת 1905, ודוכאו קשות על ידי המשטרה הרוסית.
בין 15 ביולי 1943 ל-28 בדצמבר 1943 הייתה קוזאיטין תחת כיבוש גרמני.

יהודי העיר

בין מלחמות העולם נמנו בעיר כ-2,650 יהודים, ובתקופה הסובייטית פעלו בה קולחוז יהודי, מועצה יהודית ממלכתית ובית ספר יידי. רבים מיהודי העיר עבדו בסדנאות הרכבת בעיר ובמפעלי התעשייה שהוקמו בה.
עם כיבוש העיר בידי הגרמנים במהלך מבצע ברברוסה, רצחו בה אלו בו ביום 385 יהודים. כעבור מספר שבועות רוכזו יהודי העיר שלא הספיקו להימלט ממנה בגטו בן שלושה רחובות שהוקם בה, ממנו נלקחו מדי יום לעבודות כפייה.
ב-4 ביוני 1942 פשטו על הגטו שבעיר שוטרים גרמנים ואוקראינים, והעבירו את למעלה מ-500 יושביו למחנה שבויים סמוך, תוך ירי במנסים להימלט. למעט כ-30 יהודים שעברו סלקציה, נרצחו כל היהודים בבורות ירי ליד הכפר טלימונובקה. יתר היהודים נרצחו בדצמבר 1942, תוך מצוד אחר יהודים נוספים מהעיר שהסתתרו בה.
לואי-לאופולד בואיי

חייו

בואיי נולד בעיירת לה בסה (La Bassée) שבצפון צרפת. אביו היה פסל עץ. בואיי למד לצייר בגיל העשרה באופן עצמאי, ובשנת 1774 בהיותו בן 13 פרסם את תמונותיו בקרב נזירים אוגוסטינים בעיר דואה (Douai). תוך שלוש שנים  הוזמן לעבוד וללמוד אצל הבישוף של אראס. הוא חי שם עד 1887 ויצר כ־300 דיוקנות. אז היגר לפריז. בפריז בואיי התפרסם בשל עבודותיו, שהוצגו בין היתר בסלון הפריזאי, ואף עוטר בלגיון הכבוד, העיטור החשוב בצרפת. הוא התקבל גם כחבר במכון של צרפת בשנת 1833.
בואיי חי במהלך שינויים פוליטיים רבים בצרפת, ובשנת 1794, בשיא שלטון הטרור, נדון על ידי הממשל בגלל הצוויון הארוטי של חלק מהתמונות שצייר. האמן ג'אן בפטיסט ויקר היה זה שהסגיר את בואיי לשלטונות. בואיי ניצל לאחר שבפשיטה לביתו התגלו גם תמונות פטריוטיות, בעיקר ה"ניצחון של מרט".
בואיי מת בשנת 1845 בפריז. בנו אלפונס עסק בתחריט ולמד בניו יורק.
תמונותיו מוצגות במוזיאון הלובר בפריז, מוזיאון הארמיטאז' בסנקט פטרבורג, המוזיאון לאמנות יפה בליל ועוד.
טטיאנה פטיץ

ביוגרפיה

טטיאנה פטיץ נולדה בהמבורג ששגרמניה וגדלה בשוודיה.
ב-1983 עלתה לגמר בתחרות מראה השנה של עלית, וזכתה במקום השלישי, ובחוזה בעל שישה חודשים עם הסוכנות כפרס. היא עברה לגור בפריז. באותה שנה היא החלה לעבוד עם הצלם פטר לינדברג, בראיון עמו אמר לינדברג שהוא מעריץ את פטיץ, ושתמיד נהנה לעבוד איתה".
ב-1986 היא הופיעה בשני גיליונות של מגזין ווג האיטלקי. היא הובילה את הקמפיין של קלווין קליין וב-1987 דיגמנה עבור רבלון.
בשנות התשעים היא הופיעה בפרסומות בטלוויזיה עבור לוריאל וראלף לורן.
פטיץ הופיעה בווידאו קליפ של להקת דוראן דוראן לשיר "Skin Trade". ב-1994 הופיעה בעירום בצילום עבור ארגון אנשים למען יחס מוסרי לבעלי חיים לצד דוגמניות כמו פביאן טרווינג.
ב-2011 זכתה בפרס בטקס פרסי האופנה של וינה.
פטיץ היא פרודה ואם לבן.
אלברט באלין

קורות חיים

באלין נולד למשפחה יהודית בהמבורג. אביו, ששורשיו בדנמרק, היה בעל סוכנות הגירה שאירגנה אשרות לארצות הברית. כאשר מת אביו של באלין בשנת 1874, קיבל על עצמו באלין את הנהלת העסק. העסק התפתח לקו ספנות עצמאי, שחסך בהוצאות הנסיעה בכך שהוביל מטען בדרך חזרה מארצות הברית. בשנת 1886 התקבל באלין לעבודה בחברת "המבורג אמריקה" (Hamburg Amerikanische Packetfahrt Actien Gesellschaft) שהייתה חברה מובילה בתחום ההובלה הימית בין גרמניה וארצות הברית. בשנת 1899 היה למנהלה הכללי של החברה.
על אף שהיה איש עסקים מצליח ביותר, מנע ממנו מוצאו היהודי את הקידום בגרמניה של סוף המאה ה-19. למרות זאת היה לידידו ואיש סודו של הקיסר וילהלם השני. 
באלין היה חלוץ בתחום הפלגות הנופש. הוא היה בין הראשונים שראו צורך בהוספת יוקרה ונוחות למסע הימי, וראו חשיבות בהגדרת ספינות נוסעים מהודרות לא רק ככלי תחבורה אלא כמתקן נופש בפני עצמו. ב-22 בינואר 1891 יזם את נסיעתה הראשונה של ספינת הנוסעים המהודרת "אוגוסטה ויקטוריה" שנקראה על שם רעייתו של הקיסר אוגוסטה ויקטוריה משלזוויג הולשטיין. הספינה יצאה למסע תענוגות במזרח התיכון למשך שישה שבועות. בתחילה זכה ללעג ממתחריו, אך הסתבר כי הנסיעה הייתה להצלחה, וחלק מצי האוניות של חברת "המבורג אמריקה" הוסב לאוניות נוסעים מהודרות. בשנת 1899 יזמה החברה בניית אוניית נוסעים מהודרת, שהייתה הראשונה מסוגה שנבנתה מראש בהתאמה לצרכיהם של נוסעים עשירים המחפשים מסע תענוגות ימי. הספינה "באלינשטדט" (Ballinstadt – עיר באלין) הפליגה מדי שבוע מהמבורג, החל משנת 1901, כשעל סיפונה אלפי נוסעים מרחבי אירופה. באלין עצמו הירבה להפליג על סיפון הספינה, שוחח עם הנוסעים, ושאל אותם לצרכיהם ובדבר השיפורים שיש לערוך בספינותיו.
בשנים המתוחות שקדמו למלחמת העולם הראשונה שימש באלין כמתווך בין האימפריה הגרמנית ובריטניה. באלין הבין כי אם תפרוץ מלחמה התוצאה תהיה הרס עמל חייו. הוא ניסה ליזום מהלך לפיו ייפסק מרוץ החימוש הימי, אך לא תיפסק התחרות בתחום ספינות הנוסעים. כאשר פרצה המלחמה התברר כי חששותיו היו מוצדקים, ורבות מספינותיו נפגעו בפעולות האיבה. יומיים לפני הכרזת שביתת הנשק בשנת 1918, שסיימה את המלחמה, התאבד באלין כאשר נטל מנת יתר של גלולות שינה. לאחר כניעתה של גרמניה, הוחרמו שלוש ספינות הפאר של החברה בידי הצד המנצח.
זכרו של באלין מונצח בדרכים שונות, ביניהן בול דואר המציג את דיוקנו, שיצא בשנת 1957 על ידי שירות הדואר של מערב גרמניה, ורחוב הקרוי על שמו בהמבורג.
I'll Remember

רקע וכתיבה

השיר נכתב על ידי מדונה, פטריק לאונרד וריצ'רד פייג' והופק על ידי מדונה ולאונרד. השיר הוא שיר פופ. בנוסף לכך, זכה השיר למעמד הזהב בארצות הברית, על סך מכירות של כ-500,000 עותקים.
כמה שנים לאחר צאתו, הועלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי.

וידאו קליפ

הווידאו קליפ הנלווה שיצא עבור השיר הועלה לערוץ היוטיוב של מדונה ב-18 באפריל 2018. הקליפ בוים על ידי אלק קשישיאן. לאורכו של הקליפ ניתן לראות קטעים אשר נלקחו מן הסרט "With Honors", ואת מדונה שרה את השיר.
נכון למרץ 2019, מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-1.5 מיליון צפיות.
קווין מיראלס

קריירת מועדונים

מיראלס החל לשחק במועדון עיר הולדתו סטנדרד לייז' במחלקות הנוער השונות. מאז עונת 2004–2005, שיחק במועדון הצרפתי ליל. בעונת 2008-2009, חתם מיראלס בקבוצת סנט אטיין, תמורת 4 מיליון אירו, וכבש את שערו הראשון כבר במשחק הבכורה שלו בקבוצה, בדרבי המקומי מול אולימפיק ליון. בשנת 2012 חתם מיראלס בקבוצת אברטון. בינואר 2018 חזר לאולימפיאקוס והושאל עד לסוף העונה. ב-7 באוגוסט 2018 הושאל לפיורנטינה לעונה אחת. ב-30 באוגוסט 2019 חזר לאחר 15 שנה לבלגיה וחתם ברויאל אנטוורפן.

נבחרת

מיראלס ייצג את נבחרות בלגיה הצעירות עד גיל 17, עד גיל 19 ועד גיל 21, והיה אחד משחקני המפתח של הנבחרת הבלגית הצעירה שהעפילה עד לחצי גמר באליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21 - 2007. הוא כבש שני שערים במהלך טורניר הכדורגל באולימפיאדת 2008, בו בלגיה סיימה במקום הרביעי. הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת בלגיה הבכירה הייתה ב-2007.
נחל צופר

צופר הוא נחל אכזב הנמצא בערבה התיכונה. 
הנחל מתחיל ליד הר נשפה, בתחומי שמורת הטבע עשוש, זורם בכיוון מזרח, ומתמזג עם נחל עשוש צמוד ליישוב צוקים, מצפון לו. לאחר המיזוג, נקרא הנחל המאוחד נחל עשוש, ולאחר כ-2 ק"מ נשפך לנחל הערבה הזורם צפונה.
בקרבת נקודת ההתמזגות, כ-3 ק"מ בכיוון צפון-מערב (בתוך יובל של נחל עשוש) נמצא גב צופר, לרגלי מפל יבש בגובה 25 מטר בערך. בראש המפל יש גב נוסף, קטן יותר. במהלך שיטפונות בנחל מתמלאים הגבים, והגב התחתון שומר על מימיו למשך חודש עד חודשיים. הגב העליון מתייבש מוקדם יותר.
שביל ישראל עובר גם הוא בתחומי שמורת הטבע עשוש, והולך כ-1 ק"מ על תוואי נחל צופר.
דפוס האלטר

דפוס הַאלטֶר (בכתיב היידי, שנהג בזמנו: האלטער) היה בית דפוס עברי מיסודו של מאיר יחיאל האלטר שפעל בעיר ורשה משנת תרמ"ג ועד תרע"ז–1917 לפחות, עיקר שנותיו בבעלותם של האלטר ומאיר אייזנשטאט ולאחר מכן בבעלות בנו של האלטר, אברהם יצחק האלטר, ושותפיו.

היסטוריה

מאיר יחיאל בן שלמה לוי האלטר (האלטער) נכנס לעסקי הדפוס בעיר ורשה שבפולין הרוסית דרך נישואים. בשנת תר"ם קיבלו לרשותם האלטר וגיסו (אחי-אשתו) אהרן מרדכי זיסברג את בית הדפוס שייסד בוורשה בשנת תרי"ט חותנו של האלטר, נתנאל דוד בן משה צבי זיסברג (זיסבערג).
כעבור שנים אחדות, בשנת תרמ"ג, פתח האלטר בית דפוס חדש ברחוב מילא (Miła)‏ 4 או נָאלֶווקי 23, וב-1 ביולי 1893 (תרנ"ד) נכנס לשותפות עם מאיר אייזנשטאט (אייזענשטאדט) והשניים פתחו בית דפוס ברחוב נאלווקי 7. הספרים שסידרו הודפסו בדפוס א' ברגר (בערגער).
מאיר יחיאל האלטר היה יהודי אורתודוקסי למדן. הסַּדָּרים בבית הדפוס שלו היו יהודים חרדים, ואלה שלמדו את המקצוע בבית הדפוס שלו היו על פי רוב בחורי הישיבות בני המשפחות החרדיות ביותר בוורשה והעיירות שסביבה. בית הדפוס היה בבחינת מרכז לא-רשמי של האורתודוקסיה היהודית שהתהוותה אז.
להאלטר היו שני בנים, אברהם יצחק ור' יודל, שגם הם הדפיסו ספרי קודש וחול. בעשור הראשון של המאה ה-20 נאלצו האלטר ואייזנשטאט לוותר על בית הדפוס ולמסור אותו לידי בנו של האלטר, אברהם יצחק האלטר, שהיה עד אז סדר בדפוס הצפירה. הסיבה לכך הייתה שבית הדפוס פרסם ספר מאת מחבר עלום-שם על הפוגרומים ברוסיה באותה תקופה, שבו נכללו גם פרקים מהפואמה "בעיר ההריגה" לח"נ ביאליק; האלטר הועמד למשפט ונגזרו עליו הגליה וסגירת בית הדפוס.
א"י האלטר פתח את בית הדפוס בשנת תרס"ה ברחוב נוֹבוֹליפּקי 29 עם שני שותפים: ברוך דוד ארנסט ויצחק צוקרפיין. הסַּדָּר הראשי והמפקח היה יעקב בנטשקובסקי. בית הדפוס פעל במתכונת זו עד שנסגר בשנת תרע"ו–1915, בעת מלחמת העולם הראשונה.
בשנת תרע"ז נפתח שוב בית הדפוס של אברהם יצחק האלטר בשותפות עם רוֹם (ראָם). המגיה-המשגיח היה מנחם מנדל הורביץ והסַּדָּר היה שלמה האלטר, בנו של אברהם יצחק. ככל הנראה בית הדפוס לא הוסיף לפעול עוד זמן רב. שקיעתו אירעה על רקע התגברות פעילותם של בתי הדפוס של העיתונים היידיים והעבריים בפולין.

האלטר וצאצאיו

מאיר יחיאל האלטר נפטר ב-9 בספטמבר 1917. בנו אברהם יצחק נספה בשואה ב-1942.

נכדו (בן בנו אברהם יצחק) שלמה האלטר, ששרד את המלחמה, הוסיף לעסוק בדפוס בצרפת, ונפטר ב-1963.

בנו שלו (נינו של מ"י האלטר) הוא הסופר היהודי-צרפתי מארֶק האלטר ().
הנה בא הגראמפ

עלילה

בילוי חופשת הקיץ בפארק השעשועים של סבתו היה כיף לא נורמלי בשביל ילד נחבא אל הכלים כמו טרי. בעזרת דמיונו העשיר שעבד שעות נוספות, הוא חלם על ביקורים בארצות קסומות, דמויות צבעוניות, עצים מהלכים, בלונים מדברים, סחלבים לוחשים ודרקונים מגושמים ( ואולי אפילו נסיכה אחת או שתיים)...
כעת כשסבתו איננה יותר ופארק השעשועים עומד להיסגר, טרי מנסה נואשות להיצמד לזיכרונות ולסיפורים שסיפרה לו סבתו. כשלפתע פיסת קסם שנשארה באחד המתקנים מעיפה אותו לממלכה קסומה, שם הוא מוצא את עצמו לבדו בארץ קסומה שהוא זוכר מהסיפורים הקסומים והשמחים של סבתא.
אבל כשהקוסם גראמפ מטיל כישוף של עגמומיות ועצב על ארץ גרוביניהם, כזה שחיוכים וצחוקים הם זיכרונות השייכים לעבר. טרי חייב לנסוע לאורכה ורוחבה של הממלכה בחיפוש אחר כישוף שיבטל את הקללה ויחזיר לתושבי הארץ את שמחת החיים. בדרך הוא פוגש יצורים נהדרים ומוזרים כאחד ועוזר לנסיכה למצוא את הכוח להציל את הממלכה שלה...

עלילת הסדרה הזעפן

הזעפן היא סדרת אנימציה אמריקאית של פנטזיה וחלומות משנת 1969, סדרה זו אף דובבה לעברית בשנות ה-90.
הסרט שונה מקצת מהסדרה אשר מבוססת עליו כאשר הנסיכה דון, הילד טרי וחיית המחמד שלהם ביפ מנסים למצוא את מפתח הפלאים ולברוח מהזעפן הרשע ומהדרקון שלו.
קורבן התמיד

קורבן תָּמִיד הוא קורבן עולה הבא כקורבן ציבור שהוקרב בבית המקדש פעמיים בכל יום: אחד בבוקר ואחד בין הערבים.
קורבנות התמיד מהווים פתיחה וסיום של המלאכה בבית המקדש: אין מקריבין קורבנות לפני תמיד של שחר ולא לאחר תמיד של בין הערביים.

מקור

הציווי על קרבנות התמיד מופיע פעמיים בתורה. בפרשת תצוה ובפרשת פנחס:
וְאָמַרְתָּ לָהֶם זֶה הָאִשֶּׁה אֲשֶׁר תַּקְרִיבוּ לַיהוָה כְּבָשִׂים בְּנֵי שָׁנָה תְמִימִם שְׁנַיִם לַיּוֹם עֹלָה תָמִיד. אֶת הַכֶּבֶשׂ אֶחָד תַּעֲשֶׂה בַבֹּקֶר וְאֵת הַכֶּבֶשׂ הַשֵּׁנִי תַּעֲשֶׂה בֵּין הָעַרְבָּיִם ... עֹלַת תָּמִיד הָעֲשֻׂיָה בְּהַר סִינַי לְרֵיחַ נִיחֹחַ אִשֶּׁה לַיהוָה.
— ספר במדבר, פרק כ"ח, פסוקים ג'-ו'
ביחד עם התמיד מצווה להקריב מנחת סולת ולנסך יין, בדומה לקרבנות אחרים.

זמן השחיטה

קורבן תמיד של שחר נשחט לכתחילה בתחילת זמנו, שהוא בתחילת הבוקר, מעט לפני שעולה החמה, כאשר כבר יש מעט אור בשמיים, וזמנו בדיעבד הוא עד סוף ארבע שעות.
זמנו של קורבן תמיד של בין הערביים מתחיל קצת לאחר אמצע היום כאשר השמש הנמצאת במרכז השמיים מתחילה לנטות לצד מערב וזמנו הוא עד השקיעה. את התמיד של בין הערביים שוחטים בדרך כלל בשעה שמונה וחצי, ומקריבים בשעה תשע וחצי (בשעות זמניות).
אף על פי שלא מתחילים להקריב קרבנות לאחר תמיד של בין הערביים, ניתן להמשיך להקטיר במשך כל הלילה איברים של קרבנות שדמם נזרק קודם הקרבת התמיד.

תמיד של שחר

על מנת לבחור בכוהנים שיעסקו בעבודות השונות הנעשות בכל יום במקדש נערכו מדי יום ביומו "פייסות", הגרלה באמצעות עמידה במעגל וסיבוב בין האנשים עד למספר מסוים.

שחיטה וזריקה

לאחר הפייס השני מביאים מלשכת הטלאים כבש שבוקר ממום ארבעה ימים מראש, מבקרים אותו עוד פעם ומביאים אותו אל הטבעות. את התמיד של שחר שוחטים בטבעת השנייה מצפון, בשורת הטבעות המערבית. לפני השחיטה משקים את התמיד כדי שיהיה קל להפשיט אותו. לאחר השחיטה, מקבלים את דמו של הקרבן, זורקים אותו על המזבח שתי מתנות שהן ארבע, ואם נשאר דם, שופכים אותו על היסוד הדרומי של המזבח.

הקרבה

לאחר זריקת הדם מפשיטים את התמיד, ומנתחים אותו את הנתחים מוסרים לששת הכהנים שזכו בהולכת האיברים לכבש, וביחד עם הכהנים שזכו בהולכת הנסכים ומנחת החביתין הם מולכים אותם לכבש. הכהנים מניחים הכל על הכבש, מולחים את אברי הקרבן והולכים להתפלל. אחרי התפילה, מעלים הכהנים את האיברים מהכבש למזבח, וזורקים אותם אל המערכה הגדולה. לאחר מכן מולחים את מנחת הנסכים ומקטירים אותה, מולחים את מנחת החביתין ומקטירים אותה, ומנסכים את היין. במקביל לניסוך היין שרים הלויים את שיר של יום.

תמיד של בין הערביים

הקרבת תמיד של בין הערביים זהה כמעט לחלוטין לתמיד של שחר, חוץ מכך ששוחטים אותו בטבעת השנייה מצפון המזרחית על מנת שיישחט נגד השמש.

התמיד על הר סיני ולדורות


סדר הקרבת קורבן התמיד מתואר במשנה במסכת המוקדשת לכך בסדר קודשים ונקראת על שמו - מסכת תמיד.

תפילות כנגד התמיד


לדעת ר' יהושע בן לוי, התפילות נתקנו כנגד הקרבנות: תפילת שחרית נתקנה כנגד תמיד של שחר, ותפילת מנחה נתקנה כנגד תמיד של בין הערביים. דבר זה מתבטא בזמני התפילות: תפילת שחרית זמנה עד ארבע שעות, ותפילת המנחה זמנה משש שעות וחצי בדיעבד (מנחה גדולה) ולכתחילה מתשע שעות וחצי (מנחה קטנה).
מארסיאס (פסל)

תיאור היצירה

היצירה הותאמרה לממדיו הנרחבים של אולם הטורבינה, וכיצירות אחרות של קאפור גם יצירה זו מנסה לבחון את הקשר בין הקיום להיעדרות, ובין המוצק לבלתי מוחשי.
היצירה מורכבת משלושה מעגלי פלדה המקושרים זה לזה בממברנה של PVC. שנים מהמעגלים ממוקמים בשני קצותיו של האולם, והשלישי מבין המעגלים תלוי מעל הגשר שבמרכז האולם. 
קאפור החל לעבוד על הפרויקט בינואר 2002. מטרתו של קאפור הייתה למלא את החלל הרחב של האולם ולכן היצירה משתרעת לכל אורכו. קאפור התייחס אל האולם כאל תיבה אותה יש למלא, תוך שעליו לעקוף את המכשול (הגשר) המצוי במרכזה.
צבעה של הממברנה נותן הרגשה שמדובר ב"עור שקולף מאדם" כדברי קאפור.
שמה של היצירה - "מארסיאס" מתייחס לשמו של סאטיר במיתולוגיה היוונית שהכעיס את האל אפולו עד שאפולו קילף את עורו מעליו בעודו בחיים.
בעוד שהצבע של היצירה "שייך לארצי, לגופני" כדברי קאפור, המיקום שלה - מרחף בחלל האולם שייך ל"רוחני". קאפור אמר כי היצירה נועדה "להפוך את הגופני לשמיימי".