google/wiki40b huggingface dataset:
אלברט הירשמן

קורות חיים

אוטו אלברט הירשמן נולד בברלין שבקיסרות הגרמנית, בנם של קרל והדוויג מרקוזה הירשמן, ואחיה של אורסולה הירשמן, פעילה אנטי-פשיסטית ידועה. לאחר שהחל ללמוד ב-1932 באוניברסיטת פרידריך-וילהלם, התחנך בסורבון, בית הספר לכלכלה של לונדון ואוניברסיטת טריאסטה והשלים את הדוקטורט שלו בכלכלה ב-1938.
זמן קצר לאחר מכן, הירשמן התנדב להילחם בשם הרפובליקה הספרדית השנייה במהלך מלחמת האזרחים בספרד. לאחר שצרפת נכנעה לגרמניה הנאצית, עבד הירשמן עם וריאן פריי כדי לעזור לאמנים רבים באירופה ולאינטלקטואלים אחרים להימלט לארצות הברית; הירשמן סייע להוביל אותם מצרפת הכבושה לספרד באמצעות שבילים בהרי הפירנאים ואחר כך לפורטוגל. כעמית בעמותת רוקפלר באוניברסיטת קליפורניה בברקלי (1941-1943), שירת הירשמן בצבא ארצות הברית (1943-1946), שם עבד במשרד לשירותים אסטרטגיים ולאחר מכן מונה לראש המחלקה למערב אירופה וחבר העמים הבריטי במועצת הפדרל ריזרב (1952-1954), וליועץ פיננסי של המועצה הלאומית לתכנון של קולומביה (1952-1954). בשנים 1954–1956 היה יועץ כלכלי פרטי בבוגוטה.
לאחר מכן הוא מילא שורה של תפקידים אקדמיים בכלכלה באוניברסיטת ייל (1956-1958), אוניברסיטת קולומביה (1958-1964), אוניברסיטת הרווארד (1964-1974) ובמכון למחקר מתקדם (1974-2012). ב-2001, הירשמן היה בין 100 האינטלקטואלים האמריקאים המובילים בארצות הברית, תוך מדידת מאמריו האקדמיים, בספרו של ריצ'רד פוזנר "אינטלקטואלים ציבוריים: מחקר על שקיעה". ב-2003 זכה בפרס בנג'מין א. ליפינקוט מטעם האגודה האמריקאית למדע המדינה, כהוקרה על פעילותיו האקדמיות.
ב-2007, המועצה האמריקאית למדעי החברה ייסדה פרסים שנתיים לכבודו של הירשמן. הוא נפטר בגיל 97 ב-10 בדצמבר 2012, כמה חודשים לאחר מותה של מי שהייתה רעייתו במשך יותר משבעים שנה, שרה הירשמן (לבית צ'אפרו).
גשור (ממלכה)

גְּשׁוּר הייתה ממלכה קטנה ששכנה באזור הגולן הדרומי, לאורך חופהּ המזרחי של הכנרת והגדה הצפונית של נחל הירמוך. ייסוד הממלכה התאפשר, ככל הנראה, בעקבות כינון ברית של ערים קטנות באזור בתקופת הברונזה התיכונה והמאוחרת שעל יסודות ברית זאת קמה, בראשית תקופת הברזל, ממלכת גשור. המידע ההיסטורי המצומצם אודות ממלכת גשור מקורו במקרא.

מוצא הגשורים

חוקרים נחלקים בדבר מוצאם של הגשורים, בעוד שחלקם מאמינים כי מוצאם מהחורים, אחרים טוענים כי מוצאם הוא מהחתים. את הגשורים הוצע לזהות עם אחת מקבוצות הארמים שלאחר תקופה התגבשו לכדי ממלכת גשור, קביעה שמקובלת כיום על ידי מרבית החוקרים. חיזוק לטענה זאת ניתן לראות בסמיכות ציון ממלכות גשור וארם בספר דברי הימים ובכתובת ארמית לשקיא (שייך לשר המשקים) שנחשפה, בשנות ה-60 של המאה ה-20, באתר פולחני בתל עין גב (אתר המזוהה עם אחת מערי הממלכה).

היסטוריה

לדעתו של הארכאולוג בנימין מזר כינון ברית הערים הקטנות מהן צמחה ממלכת גשור מוזכר באחד ממכתבי אל-עמארנה:
האם לא היה זה מטעם שולם מרדך שהעיר עשתרות באה לעזור לפחל כאשר לחמו בו כל ערי ארץ גארי [גשורי]. העיר אדמו, העיר אררו, העיר משקי, העיר מגדל, העיר עין-ענב, העיר זרקי, וכאשר נכבשה העיר עיון והעיר יבילים...
— מכתב 256
לדעתו של מזר ייתכן שנפלה טעות בעת כתיבת מכתב זה והמחבר השמיט את ההברה שׁוּ מהשם גארי המוזכר. לדעתו מופיעה בתוכן המכתב תלונה של מלך עשתרות, בדבר העובדה כי ברית הערים שנקראת גשורי הפקיעה ממנו מספר ערים תוך כדי מלחמה איתו ועם מלך פחל.

פרויקט ארץ גשור

"פרויקט ארץ גשור" הוא מיזם ארכאולוגי שנערך בראשותו של הארכאולוג משה כוכבי, מטעם אוניברסיטת תל אביב, ששם לו למטרה לחקור את ארץ גשור המקראית בחמישה אתרים מרכזיים מתקופות הברונזה והברזל (מתחם לביאה, גלגל רפאים, תל הדר, תל עין גב ותל סורג). הפרויקט החל בשנת 1986 בביצוע סקר בגולן הדרומי ונמשך עד לשנת 2004, עת נערכו חפירות באקרופוליס בתל עין גב.
קרב הפירמידות

רקע

ביולי 1798 צעד נפוליאון מאלכסנדריה לקהיר לאחר שכבש את זו הראשונה. הוא נתקל בכוחות הממלוכים השליטים במרחק של 15 ק"מ מהפירמידות ובמרחק של 6 ק"מ בלבד מקהיר. הכוחות הממלוכים היו בפיקודם של שני הגאורגים הממלוכים, מוראד ביי ואיברהים ביי ולרשותם עמד כוח פרשים רב עוצמה. קרב זה נודע בשם קרב שוברה חיט.
נפוליאון הסיק את המסקנה שהכוחות המצריים היחידים שהיו בעלי ערך כלשהו היו הפרשים. הוא האיץ בכוחותיו, באומרו: "קדימה! זכרו שממרומי המבנים האלה משקיפים עליכם ארבעת אלפים שנה".

הקרב

נפוליאון הורה לכוחותיו להתקדם מול צבאו של מוראד ביי כשכל אחת מחמש הדיוויזיות של צבאו מאורגנת בצורת ריבוע חלול כשהפרשים, התגבורות והאספקה במרכז והארטילריה בפינות.
הדיוויזיות הצרפתיות התקדמו דרומה במדורג, כשהאגף השמאלי מוביל והאגף השמאלי מוגן על ידי הנילוס. נפוליאון מיקם מימין לשמאל את הדיוויזיות של לואי דיסה, ז'אן רנייה, שארל דוגה, ויאל ולואי אנדרה בון. בנוסף, שלח דיסה כוח קטן שיכבוש את הכפר הסמוך ממערב, ביקטיל.
מוראד ביי ציווה על האגף הימני שלו לעגון על גדת הנילוס בכפר אימבבה (إمبابه), שהיה מבוצר והוחזק על ידי כוח רגלים וחומש בכמה תותחים עתיקים. הפרשים שלו התפרסו על האגף שלכוון המדבר. איברהים ביי, יחד עם הצבא שבראשותו, השקיף חסר אונים על הנעשה מהגדה המזרחית של הנילוס, כשאין בידו להושיע. צ'נדלר טוען שצבאו החזק של נפוליאון שמנה 25,000 איש, היה ביתרון מספרי על פני 6,000 הפרשים ו-15,000 חיילי הרגלים של הממלוכים.
בערך בשעה 15:30, הסתערו הפרשים הממלוכים על הצרפתים ללא התראה מוקדמת. הריבועים הדיוויזיונים של דיסה, רנייה ודוגה החזיקו מעמד והניסו את הפרשים בירי רובי מוסקט ועם אש ארטילריה. בהיעדר יכולת מצדם לעשות רושם על העוצבות הצרפתיות, כמה מהממלוכים המתוסכלים רכבו כדי לתקוף את הכוחות המנותקים של דיסה, אך גם פה הם נחלו כישלון.
בינתיים, קרוב יותר לנהר, התפרסה הדיוויזיה של בון בטורי תקיפה והסתערה על אימבבה. עם כניסתם לכפר, הניסו הצרפתים את חיל המצב. כשהם לכודים כנגד הנהר, רבים מפרשים הממלוכים וחיילי הרגלים ניסו לשחות אל מקום מבטחים ומאות מהם טבעו.
נפוליאון דיווח על 29 הרוגים ועל 260 פצועים מקרב חייליו. אבדותיו של מוראד ביי היו כבדות הרבה יותר, ככל הנראה כ-3,000 איש מחיל הפרשים הממלוכי שלא היה להם תחליף ומספרים בלתי ידועים של חיילי רגלים. מוראד ביי עצמו נמלט למצרים העליונה, שם הוא המשיך לנהל מערכת גרילה עד שהוא הובס על ידי דיסה בסוף שנת 1799.

לאחר הקרב

בהגיע החדשות על התבוסה שנחלו הפרשים האגדיים שלהם, נמלטו הצבאות הממלוכים שהמתינו בקהיר לכוון סוריה כדי להתארגן מחדש. קרב הפירמידות סימל את תחילת הסוף של 700 שנות השלטון הממלוכי במצרים. למרות התחלה מעודדת זו, ניצחונו של האדמירל הוריישו נלסון בקרב הנילוס, עשרה ימים מאוחר יותר, שם קץ לתקוותיו של נפוליאון לכבוש את המזרח התיכון.
מאתר הקרב, שנבלע כיום בחלק המערבי של קהיר, לא נותר דבר.
מר ורטיגו

תקציר הספר

העלילה מתרחשת במאה ה-20 בארצות הברית, ומתארת את חייו של גיבור הספר – וולט (או בשמו המלא: וולטר קליבורן רולי) מרגע בו נפגש עם מאסטר יהודי (בגיל 9), עד לרגע שבו הוא עצמו כותב ספר זה (בגיל 77).
וולט הוא ילד עני ויתום הגר בסנט לואיס אצל דודתו ודודו, המתנהגים אליו באכזריות ומכים אותו לעיתים קרובות.
מאסטר יהודי אימץ אותו כשהיה בן תשע, מקבץ נדבות ברחובות סנט לואיס, ואימן אותו 3 שנים עד שהציג אותו בפני העולם כ"וולט נער-הפלא".
מאסטר יהודי מתייחס אליו כאל חסר ערך במשך זמן רב, גישה שלדעת המאסטר, היא חלק בלתי נפרד מתהליך הלימוד. המאסטר הרבה לדבר לוולט באופן משפיל, לדוגמה: "אתה לא יותר טוב מחיה", "חתיכת אפס אנושי", "אתה לא יודע כלום, כי אתה בעצמך לא-כלום".
וולט רגיל לרחוב, לשיכורים שבאים ומדברים איתו כל הזמן, ולכל המשוגעים והעבריינים המסתובבים ברחובות סנט לואיס. לכן הוא תמיד חושב שהמאסטר נגדו, ורוצה רק להזיק לו ולפגוע בו. לאחר ה"הכשרה" שלו, הוא הפך להיות אדם שונה לחלוטין.
וולט עובר לגור בביתו של המאסטר, יחד עם איסופוס ואמא סו. שם הוא עובר את התקופה הכי איומה ומלאה כאב בחייו. הוא עובר את 33 השלבים בדרך אל התעופה.
לאחר כשנתיים, הוא מצליח לרחף לגובה של 15 ס"מ. לאחר מכן הוא עובד על טכניקות חדשות: לנסוק לגובה הרבה יותר גבוה (כ-5 מטרים), לנוע באוויר, לטפס על סולמות, חבלים ומדרגות דמיוניים וכו'.
הוא ומאסטר יהודי נוסעים לסיבוב הופעות ברחבי ארצות הברית, ולאחר כחצי-שנה, התקופה הכי טובה בחייו של וולט, דודו סלים נכנס לחייו, ולאחר מכן העלילה משתנית מקצה לקצה.
חייו של וולט הופכים למפותלים ומלאי עליות ומורדות, הכוללות ירידה אל תהום של ייאוש ועוני וחיי אושר ונהנתנות. בין היתר, הוא נכנס לעסקי המאפיה, לצבא ועוד.

השראה

מבקר הספרות מיכאל הנדלזלץ סבור שדמותו של ההולך-על-חבל פיליפ פטי, שאוסטר כתב הקדמה נלהבת לספרו האוטוביוגרפי, היוותה השראה לדמות גיבור "מר ורטיגו".

עיבודים

הספר עובד למחזה על ידי יואב שוטן-גושן ועירד רובינשטיין, שגם ביים את ההצגה בתיאטרון גשר.

בתרבות הפופולרית

עלילת הספר שימשה השראה לכתיבת השיר "מאסטר יהודי" של להקת המטאל הישראלית קין והבל 90210.
וסטי

היסטוריה

בסתיו 1990 יצא רוברט מקסוול, הבעלים של "מעריב", ביוזמה להפיק עיתון בשפה הרוסית. פרי מאמציו היה העיתון "ורמיה". לאחר מותו של מקסוול עברו בעקבות סכסוך מתוקשר היטב מיטב העיתונאים, כולל העורך אדוארד קוזניצוב, לקבוצת "ידיעות אחרונות" והקימו, בשנת 1992, עיתון רוסי בשם "וסטי", כשהם מחליפים עיתון קודם של הקבוצה ברוסית בשם "ידיעות ישראל". השם החדש נקבע כמשחק מילים: שיחת היום ברחוב הרוסי באותו זמן הייתה על מלחמה תקשורתית בין "ורמיה", המהדורה המרכזית של חדשות הערב בערוצי הטלוויזיה הסובייטית, שגם נתנה את השם לעיתון הקודם, לבין "וסטי", חדשות השעה של הטלוויזיה הרוסית החופשית. העיתון צבר מוניטין בקרב עולי חבר העמים ונחשב כעיתון העיקרי של קהילת דוברי רוסית בישראל. 
כחלק מקבוצת "ידיעות אחרונות", העיתון היה מקבל מאמרים מעיתוני הקבוצה. "וסטי" הוא בין העיתונים הבודדים הניזונים מדיווחי עיתונאים בשטח ולא מהאינטרנט או מסוכנות ידיעות. מאמרים מגיעים מכל העולם לרבות ארצות הברית, רוסיה, אוקראינה, ליטא, מולדובה ועוד. העיתון מציג מגוון דעות מכל מחנה פוליטי, אם כי הוא נודע בנטייה הברורה שלו לימין המפה הפוליטית, במתן במה לפוליטיקאים ימניים, כמו אביגדור ליברמן ויורי שטרן ממפלגת "ישראל ביתנו". העיתון ידוע גם בקו ההטרונורמטיבי והשמרני שהוא מציג ובביטויים גזעניים גלויים יותר או פחות.
בדומה לעיתונים אחרים בשפה הרוסית בישראל, "וסטי" נמצא במגע רצוף עם עיתונים חשובים ברוסיה, כגון העיתון "ניזביסימיה גזטה".
ב-1999 פוטר אדוארד קוזניצוב מעריכת העיתון. בשנת 2002 מונה לב בלצן לעורך העיתון ולאחר סכסוך עם ההנהלה אודות התפתחות העיתון, פוטר בפברואר 2005, ולעורך בפועל מונה סרגיי פודרז'נסקי, שהיה עורך מוסף "וסטי-2". בשנת 2006 מונתה אנה סדגורסקי לעורכת העיתון ובשנת 2014 היא הוחלפה על ידי דני ספקטור. מנכ"ל העיתון הוא דוד מאיר. העורכת האחראית של העיתון (מאי 2016) היא יעל אדמוני, שאינה מבינה רוסית. 
מבנה העיתון השתנה בינואר 2017. העיתון היומי נסגר והפך לשבועון וחלק גדול מהמערכת עבר לאתר חדש בשפה הרוסית, וסטי, שמהווה חלק מ-ynet. בסוף דצמבר 2018 נסגר השבועון ונותר אתר האינטרנט בלבד.
בילהרציה

תפוצת המחלה

המחלה נפוצה בעיקר במקומות בעלי מקווי מים מתוקים גדולים שדרושים למחזור החיים של הטפיל (אין סכנה במי ים). למחלה יש תפוצה בעיקר במקומות שבהם אין תנאי היגיינה תקינים ולכן אנשים רבים מטילים את צורכיהם למקווי המים, מתקלחים במקורות המים הללו ושותים בהם בלי אמצעי טיהור למים אלה. בדרך כלל מדינות העולם השלישי סובלות מהמחלה. אגם מלאווי הוא דוגמה למקום נגוע בצורה זו. בעולם יש לפי ארגון הבריאות העולמי כ-207 מיליון מודבקים, 120 מיליון מהם סובלים מתסמיני המחלה, רובם באפריקה.
בישראל הייתה המחלה נפוצה בעיקר בירקון עד שנות ה-50 של המאה ה-20 אבל עקב פעילות של הסברה, מניעת כניסה למים והתקנת שירותים ציבוריים על גדות הנחל פסקה ההידבקות במחלה כמעט לחלוטין. למרבה האירוניה הכחדת המחלה התאפשרה עקב מותם של החלזונות בעקבות זיהום הנחלים; אחד החששות מפעולות שיקום הנחלים בארץ הוא חזרתה של הבילהרציה אל ישראל.

טיפול ואבחנה

ניתן לאבחן את המחלה בצורה ודאית עם זיהוי ביצים בהפרשות: בצואה - במינים שמתיישבים במעיים, ובשתן - במינים שמתיישבים במערכת השתן. דרכים נוספות לאבחנה היא על ידי ביופסיה מהמעי או שלפוחית השתן, אבל דרך אבחנה זו פחות נפוצה בגלל היותה פולשנית.
הטיפול הוא על ידי התרופה פרזיקוונטל (praziquantel) שקוטלת את התולעים במנה חד פעמית, לרוב אין התווית נגד לטיפול. חסרונה הוא שהיא לא יעילה נגד תולעים לא בוגרות (יש להמתין עד להופעת ביצים בהפרשות). אין דרך לסלק את הביצים מהגוף, ויש להמתין להפרשתן, לכן היא אפקטיבית רק כשלושה חודשים ואילך מזמן החשיפה. כמו כן יש אפשרות להדבקה חוזרת, על אף שהסיכוי קטן יותר.

בילהרציה בישראל

המחלה הייתה נפוצה בישראל באזור נהר הירקון עד שנות ה-50, כאשר החלו להזרים שפכים לירקון נכחדו החלזונות אשר שימשו כפונדקאים לביצי הטפיל והמחלה נכחדה מהארץ.
סילבסטר ואהיד

סילבסטר ואהיד (באנגלית: Sylvestre Wahid; נולד ב-3 באוגוסט 1975) הוא שף צרפתי.

ביוגרפיה

סילבסטר ואהיד נולד בפקיסטן למשפחה מוסלמית וגדל בקוהאט שבפקיסטן. ב-1979 ביקר אב המשפחה בצרפת, והחליט להצטרף לליגיון הזרים הצרפתי. במהלך חמש השנים בהן שירת בליגיון, סילבסטר, אחיו הצעיר ג'ונתן, אמם ושתי אחיותיהם לא ראו את האב. תפקידו של האב בליגיון היה להיות אחראי על האוכל והמשקאות. ב-1984 האב הביא את משפחתו לצרפת והם התיישבו בעיר נים, כשהאב רשם את ילדיו לבית ספר קתולי. בבית הוא גידל את ילדיו על מסורת האוכל והיין הצרפתיים ובישל מאכלים מהמטבח הצרפתי. ב-1990, בהיותו בן 15, החל ואהיד לעשות סטאז' אצל מגדנאי מקומי. אחר-כך התלמד במסעדת "שבאל בלאן" בנים, שהחזיקה בכוכב במדריך מישלן האדום והשף שלה היה תיירי מרקס. לאחר מכן נסע לפריז והתמחה במסעדת les Elysees du Vernet, שהייתה בעלת שני כוכבים במדריך מישלן והשף שלה היה אלן סוליוור, שעבר אחר-כך למסעדת טיוואן. ב-1996 עבר ואהיד והחל לעבוד עם אלן דיקאס, כשדיקאס נטל את המושכות מז'ואל רובישון הפורש במסעדתו הפריזאית. מאוחר יותר, המשיך ועבד בקבוצת דיקאס במסעדת מלון "אסקס האוס" בניו יורק, שם שהה כמעט חמש שנים. ב-2005 שב לצרפת ועבד בבית הספר לבישול של דיקאס בארז'אנטיי. ב-2005, בהיותו בן 30, התמנה לשף של "אוסטו דה בומאנייר" בפרובאנס, המסעדה מחזיקה כיום (2011) בשני כוכבים במדריך מישלן.
אחיו ג'ונתן הוא שף הקינוחים של "אוסטו דה בומאנייר", שעבד לפני-כן במלון ריץ בפריז וזכה ב-2005 בתחרות אלוף הקינוחים של צרפת.
ליאשטל

היסטוריה

השם "ליאשטל" הוזכר לראשונה במסמכים משנת 1189. האזור היה מיושב כבר מתקופת רומא העתיקה. בשנת 1476, תושבי ליאשטל לקחו חלק במלחמות הבורגונדיות נגד שארל הראשון, דוכס בורגונדיה. בשנת 1501, ראש העיר נשבע אמונים לקונפדרציה השווייצרית, מה שגרם לסכסוך חוזר ונשנה עם העיר השכנה ריינפלדן שהייתה שייכת לבית הבסבורג.
במאה ה-17, ליאשטל מרדה נגד בזל כחלק ממרד החקלאים ונכבשה על ידי כוחות בזל. לאחר ההשתלטות על ליאשטל, נלקחו שלושת מנהיגי המרד לבזל ושם נערפו ראשיהם.
בשנת 1789, בתחילת המהפכה הצרפתית, העיר היללה בהתלהבות את הקריאה הצרפתית לחופש ושוויון. בשנת 1797, תושבי העיר חגגו את ניצחונו של נפוליאון כאשר עבר דרך העיר.
מהפכת יולי 1830 גרמה למהפך גם בליאשטל, כאשר הוקמה ממשלה זמנית והעיר נבחרה לבירת הקנטון החדש ב-17 במרץ 1832.

גאוגרפיה

גובה העיר מעל לפני הים הוא 327 מטרים. שטחה הכולל של העיר נכון לשנת 2009 הוא 18.19 קמ"ר, אשר מתוכם 2.99 קמ"ר שטחים חקלאיים ו-10.68 קמ"ר הם יערות.
העיר היא בירת הקנטון בזל-לנדשאפט ושוכנת בין הנהרות ארגולז ואוריסבך ובין בזל והרי היורה. ליאשטל היא עיר בצורת מאוורר, המורכבת מרחוב ראשי רחב ושני רחובות צדדיים. במאה ה-18, פרברים קטנים התפתחו סביב שערי העיר העליונים.

דמוגרפיה ואוכלוסין

נכון ליוני 2015, אוכלוסיית ליאשטל מונה 14,042 תושבים וצפיפות האוכלוסייה היא 770 נפש לקמ"ר. נכון לשנת 2008, 23.8% מהתושבים הם אזרחים זרים. 83.2% מהתושבים מדברים גרמנית, 5.1% מדברים איטלקית, 2.1% מדברים סרבו-קרואטית ו-9.6% מדברים שפות אחרות.
נכון לשנת 2008, האוכלוסייה מתפצלת ל-49.3% גברים ו-50.7% נשים. האחוזים מורכבים מ-10,104 האזרחים השווייצרים בעיר אשר היוו באותו זמן 74.6% מאוכלוסיית העיר (10,104) ומ-3,447 התושבים הלא-שווייצרים (25.4%). מהאוכלוסייה בעיר, 3,257 (25.2%) נולדו בליאשטל. 2,648 (20.5%) נולדו באותו הקנטון, כאשר 3,406 (26.3%) נולדו במקום אחר בשווייץ ו-3,129 (24.2%) נולדו מחוץ לשווייץ.
נכון לשנת 2000, היו בעיר 5,450 משקי בית, וממוצע של 2.2 בני אדם למשק בית. היו 1,935 משקי בית שהכילו אדם אחד ו-322 משקי בית שהכילו חמש בני אדם או יותר.
כפר יחזקאל

תולדות הכפר

המושב נוסד בט"ו בכסלו ה'תרפ"ב, 16 בדצמבר 1921, על אדמות עמק חרוד שנרכשו על ידי יהושע חנקין ממשפחת סורסוק הלבנונית. המושב תוכנן ב-1922 בידי האדריכל ריכרד קאופמן. בראשיתו נקרא כשמו הערבי של השטח והמעיין שבו: "עין טבעון". אחר כך שונה השם, להבדיל מהאגדה האורבנית הכפר אינו קרוי כפר יחזקאל על שם שר האוצר הראשון של עיראק, היהודי ששון חזקאל, שתרם כסף לקרן הקיימת לישראל לקניית אדמות בארץ. למעשה, הכפר קרוי על שם נער מהמשפחה - יחזקאל ששון, שטבע בנהר הפרת באחד ממסעות הסחר של משפחת ששון. המשפחה העשירה אכן תרמה לקרן היסוד, וביקשה להנציח את שמו של הנער המנוח.
המתיישבים הראשונים של כפר יחזקאל היו אנשי אחדות העבודה מבין חלוצי העלייה השנייה, שהגיעו לכפר לאחר שעבדו במושבות ובחוות חקלאיות ורכשו ניסיון חקלאי. הכפר היה מושב העובדים השני בישראל, והוקם כשלושה חדשים לאחר הראשון - נהלל. המבנה הכלכלי של המושב היה דומה לקיבוץ, אך שימר את התא המשפחתי. חלק מהמתיישבים הראשונים היו לפני כן ממגיני תל חי ומקימי הכפר חמארה בגליל העליון שפונה בעקבות התקפות ערבים מכיוון לבנון, שהייתה אז בשלטון צרפתי.
בשנות ה-30 הענף הכלכלי העיקרי של הכפר היה הרפת.
בשנת 1935 שופץ בית העם. במאי 1937 נחנך מגדל מים חדש בכפר.

בית הכנסת

הקמתו של בית הכנסת בכפר, לוותה בפולמוס ומאבק ארוך. רוב ההורים של החלוצים היו שומרי מצוות והוקצה להם חדר בצריף שנבנה למען השוחט, בנימין זאב רוטברג. בשנת 1924 ביקשו ה"זקנים" ובראשם אברהם פלדשטיין, להקים בית כנסת בכפר. ההורים זכו לעידוד מהרב הראשי הראשון של ארץ ישראל, אברהם יצחק הכהן קוק, שביקר במושב ב-1924, וביקש מהמייסדים לבנות בית כנסת.
במאי 1927 ביקש הרב קוק, בשנית, שיוקם בית כנסת. באספת חברים כללית, נדחתה בקשתו ברוב זעום. אלי אשכנזי בהארץ מצטט את אחת החברות שאמרה, כי בית הכנסת "נוגד את כיוון עבודתנו בעתיד". אבל נראה, ש"הזקנים" החליטו שבית הכנסת יקום על אפם ועל חמתם של בניהם. רוטברג קבע בפנקס, "שלא ברצונם יהיו מוכרחים ליתן מגרש לבניין בית הכנסת, והאסיפה הזאת תהיה לבושה וכלימה בכל העולם". בשנת 1928, הונחה אבן פינה, כאות לבנייתו. לאחר שהגיע ליישוב הרב יוסף חן, הוא הקים את בית הכנסת שנקרא "אשל אברהם". בחודש מאי 2010 הסתיים שיפוץ מקיף של בית הכנסת בעזרת תרומות נדיבות מהארץ ומחו"ל ונחתמה אמנה תפילה שנועדה לשמור על האופי הפלורליסטי של המקום תוך אפשרות שילוב תפילות ולימוד לכל סוגי הקהלים.
סמל בלארוס

סמל המדינה 1991-1995

לאחר קבלת העצמאות מברית המועצות הציגה בלארוס כסמלה את הסמל של הדוכסות הגדולה של ליטא, שבלארוס מהווה כיום את מרבית שטחה. שמו של הסמל Pahonia (מרדף) והוא מהווה גם את סמל ליטא. ב-1995 ביקש הנשיא לוקשנקו לבטלו בטענה ששימש את הבלארוסים ששיתפו פעולה עם הנאצים במלחמת העולם השנייה. ב-14 במאי 1995 נערך משאל עם והצעת לוקשנקו להחליף את הסמל התקבלה ברוב של 75% על-פי התוצאות הרשמיות. 
האופוזיציה הבלארוסית והממשלה הבלארוסית הגולה לא מכירים בתוצאות משאל העם ובסמל החדש ומוסיפים להציג את ה-Pahonia.

סמל הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של בלארוס

סמל הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של בלארוס עד שנת 1937, עם הכיתוב "פועלי כל העולם התאחדו" בבלארוסית, ביידיש, ברוסית ובפולנית
קופיל

תולדות היישוב

העיירה נזכרת לראשונה בשנת 1274, ובתקופה זו הוקפה בחומה. במהלך המאה ה-14 הייתה העיירה תחת שלטון הדוכסות הגדולה של ליטא, ומסוף אותה מאה עברה לבעלות משפחות אצולה.
במהלך המאה ה-16 הותקפה העיירה מספר פעמים בידי הטטרים, ובשנת 1652 הוענקו לה זכויות עיר וזכות לקיים ירידים עתיים.
בחלוקת פולין השנייה, בשנת 1793, נכללה העיירה בתחום האימפריה הרוסית.

יהודי קופיל

קופיל ידועה כעיירת הולדתו של מנדלי מוכר ספרים, ובראשית המאה ה-20 נמנו בה כ-2,700 יהודים, רוב תושביה. במהלך התקופה הסובייטית שבין מלחמות העולם הצטמצמה האוכלוסייה היהודית בעיירה, והוקמו לידה מספר קולחוזים יהודיים.
ב-26 ביוני 1941, כמה ימים לאחר פרוץ מבצע ברברוסה, נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ואלו ריכזו את יהודיה בגטו מוקף גדר תיל שהוקם בה. בזמן פעילות הגטו, נלקחו יושביו לעבודות כפייה, ומעת לעת ביצעו השוטרים הבלארוסים ששמרו על הגטו מעשי אונס ורצח בקרב יושביו. כתוצאה מהרעב, הצפיפות והמחלות בגטו, מתו רבים מיושביו.
ב-25 במרץ 1942 נערכה בגטו שבעיירה אקציה המונית, בה נאספו כל יושביו, הופשטו מבגדיהם, והוכו בידי השוטרים הבלארוסים. לאחר מכן, נרצחו רובם, כ-1,200 איש, בחצר בית הכנסת המקומי, לעיני האוכלוסייה המקומית. מעט היהודים שהושארו בחיים נצטוו לקבור את גופות הנרצחים בקברי אחים. ב-23 ביולי 1942 נרצחו אחרוני היהודים בגטו שבעיירה, תוך שרפת בתים על יושביהם.
פורים סרגוסה

פורים סרגוסה הוא יום הודאה המצוין בי"ז וי"ח בשבט, כדי לציין נס שאירע ב-1380 או 1420 בעיר סרגוסה שבספרד. כימי הודאה אחרים דומים הנחגגים בקהילות שונות, הוא נקרא גם בשם פורים שני. אירועי הנס בסרגוסה נכתבו במגילה מיוחדת הנקראת באופן חגיגי ביום החג.

אירועי הנס

האירוע התרחש בעיר סרגוסה בספרד, בשנת ה'ק"ם או ה'ק"ף (1380 או 1420) בימי שלטונו של פדרו הרביעי או אלפונסו החמישי מאראגון. מסופר כי כאשר היה המלך, שבלשון המגלה נקרא בשם סארגוסאנוס מגיע אל העיר, היו יהודי העיר יוצאים לברכו ובידיהם ספרי התורה משנים עשר בתי הכנסיות שבעיר. בשלב מסוים, החליטו רבני הקהילה כי כדי לשמור על קדושת הספרים, קבלת הפנים תהיה רק עם תיקי הספרים כשהם ריקים ועטופים במעילי רקמה, וספרי התורה עצמם יישארו בבתי הכנסת. מומר בשם מרקוס שמע על העניין והלשין על כך למלך. המלך זעם על כך, אך החליט שלא להעניש את היהודים לפני שבירר אם האשמה נכונה. הוא יצא לכיוון סרגוסה, כשמרקוס מלווה אותו, והחליט כי כשיצאו היהודים לקבלו, יצווה לפתוח את נרתיקי הספרים במפתיע ולראות אם יש אמת בדבר.
מסופר, כי בלילה שלפני ביקור המלך, הופיע אליהו הנביא בחלומם של כל שנים עשר גבאי בתי הכנסת השונים, והורה להם להחזיר את ספרי התורה לתיקיהם. למחרת, כאשר ציווה המלך במפתיע לפתוח את נרתיקי הספרים, נמצאו הספרים בתוכם. המלך ציווה לתלות את מרקוס, והקהילה היהודית נצלה.

מנהגים

סיפור הנס נכתב במגילה מיוחדת, הנקראת בבתי כנסת של יוצאי סרגוסה, בחלקם בי"ז בשבט ובחלקם בי"ח בו. כפי שנהוג לעשות בקריאת מגלת אסתר, בכל פעם שנקרא שמו של מרקוס המומר נהוג להשמיע רעש רב באמצעות רעשנים וצעקות. בבית הכנסת הספרדי של נחלת שבעה שבמרכז העיר ירושלים נהוג לפתוח את ההיכל לקראת סוף תפילת ערבית של ליל שבת ולהראות בספר התורה את מקום תחילת הקריאה של אותה שבת. מנהג ייחודי זה שורשו בנס סרגוסה.
מודוס (סדרת טלוויזיה)

עלילה

בעונה הראשונה בתה הבכורה של אינגר יוהאנה, סטינה, הלוקה באוטיזם עדה לרצח המתרחש בבית המלון בו שוהה המשפחה, על מנת לחשוף את זהות הרוצח חוזרת אינגר יוהאנה לעבוד ביחד עם המשטרה, חוקר המשטרה אינגוואר ניימן מסייע לה בחקירת הפשע.
העונה השנייה נפתחת עם היעלמותה של נשיאת ארצות הברית במהלך ביקורה בשוודיה, לאחר מכן מתגלה שההיעלמות קשורה לכך שהנשיאה התגוררה בשוודיה לפני שנים, עת בעלה שיש כמרצה באוניברסיטת סטוקהולם.
קוזמוס

קוזמוס (געז: ቆዝምሰ) היה נזיר שהוביל מערכה צבאית של ביתא ישראל כנגד האימפריה האתיופית בשלהי המאה ה-14.
המידע הידוע על קוזמוס, מגיע כולו מהגיוגרפיה של הנזיר האתיופי יפקרנה אגזי. לפי הגיוגרפיה זו, קוזמוס היה נזיר נוצרי שחי במנזר וינה שבתיגראי וכאשר ראה אותו יפקרנה אגזי ניבא עליו שהוא יתפקר. בעקבות אותה הנבואה ציווה אגזי להעביר בכוח את קוזמוס על נזירותו ולהשקותו ביין ולהאכילו בבשר. בתגובה לכך ברח קוזמוס לבגמדר ולאחר שלושה ימי הליכה הגיע לסמין ולצלמת והתקבל על ידי המקומיים. על פי ההגיוגרפיה:
האנשים בסמין וצלמת מאמינים בדת היהודית והם רעים וחסרי חשיבות. כאשר הכופרים הללו ראו את קוזמוס חי במדבר, הם הביאו לו אוכל לאכול אך הוא סירב לקבל זאת. הם שאלו אותו, "מה אתה אוכל?" והשיב להם, "אם יש לכם דבש, הביאו לי אותו כדי שאולי אוכל". הם שאלו אותו, "אתה יודע לכתוב?" והוא השיב, "כן". הם הביאו לו דבש וחלב, והוא העתיק למענם את האורית.
— James Arthur Quirin‏, 1992
על פי המקור, אותם יהודים החלו לראות בנזיר דמות משיחית והוא עצמו טען להיותו בן האלוהים. היהודים שבראשם קוזמוס אספו צבא ותקפו כנסיות ומנזרים בבגמדר ודמביה. לאחר שהביסו את מושל דמביה הוא הצטרף אליהם והם המשיכו לתקוף ולשרוף מבני דת נוצריים. כאשר הגיעו לאנפרז הם הרגו את המנהיגים הנוצרים יחד עם 37 תלמידיהם והרגו רבים נוספים. בתגובה לכך שלח הקיסר דווית הראשון כוח רענן בפיקודו של אקחדום מושל תיגראי שהביס את צבא קוזמוס והרגו.