דבר שאינו מתכוון

דבר שאינו מתכוון הוא מונח הלכתי המתייחס לעבירה הנגרמת כתוצר לוואי של פעולה מותרת, ושלא הייתה בכוונת האדם בעת שחשב לעשות את המעשה. במיוחד נפוץ השימוש במושג הוא בהלכות שבת, אף על פי  שהוא אינו מיוחד לשבת, וקיים בכל איסורי התורה.

דבר שאינו מתכוון בשבת

בדין זה ישנה מחלוקת תנאים, ובה בעלי הדעות המרכזיים הם רבי יהודה ורבי שמעון, האם "דבר שאינו מתכוון" מותר או אסור. מחלוקת זו מוזכרת בפירוש במשנה במסכת ביצה, ונזכרת במקומות נוספים בדרך אגב, וכך נזכר במסכת ביצה:
שלשה דברים רבי אלעזר בן עזריה מתיר וחכמים אוסרים... ומקרדין את הבהמה ביום טוב... רבי יהודה אומר: אין מקרדין את הבהמה ביום טוב, מפני שעושה חבורה, אבל מקרצפין. וחכמים אומרים: אין מקרדין, אף לא מקרצפין
— ביצה, פרק ב', ט'
הגמרא מסבירה שמחלוקת זו עוסקת במחלוקת בדין דבר שאינו מתכוון:
ושלש מחלוקות בדבר: רבי יהודה סבר: דבר שאינו מתכוין - אסור. מיהו, קרוד - קטנים ועושין חבורה, קרצוף - גדולים, ואין עושין חבורה, ולא גזרינן קרצוף אטו קרוד. ורבנן סברי נמי כרבי יהודה דבר שאינו מתכוין אסור, וגזרינן קרצוף אטו קרוד. ורבי אלעזר בן עזריה סבר לה כרבי שמעון, דאמר: דבר שאינו מתכוין מותר, ובין קרוד ובין קרצוף שרי
— בבלי ביצה, דף כג, ב
במשנה הבאה מובאת דעת ר' יהודה בנושא באופן יחיד:
רבי יהודה אומר, כל הכלים אינן נגררין, חוץ מן העגלה, מפני שהיא כובשת
— ביצה, פרק ב', י'
 ובתוספתא מובאת דעת רבי שמעון:
רבי שמעון אומר, גורר אדם מטה כיסא וספסל אצלו בשבת, ואין צריך לומר ביום טוב
— ביצה, פרק ב', י"ב
כלומר, רבי יהודה אוסר לגרור כלים על גבי קרקע מפני שהכלי עלול לחְרוץ בקרקע – דבר האסור משום מלאכת חורש (בשדה פתוח) או בונה (בבית עם רצפת עפר), וכן אוסר לסרק בהמה באופן שאולי יגרום להורדת דם. רבי שמעון, לעומת זאת, סובר שאין לחשוש לתוצאות לוואי, ומתיר את המעשה כל עוד הכוונה אינה לעשות את המלאכה האסורה, וגם רבי אליעזר סובר כמותו, ולכן מתיר סירוק בהמה שיכול לגרום להורדת דם.
מחלוקת זו מובאת בעוד הקשרים רבים בהלכות שבת.

דבר שאינו מתכוון בשאר התורה

ישנם כמה מקרים שהותרו בשאר התורה משום דבר שאינו מתכוון, למשל במשנה בכלאים, מובא:  
מוכרי כסות מוכרין כדרכן, ובלבד שלא יתכוין בחמה מפני החמה ובגשמים מפני הגשמים, והצנועין מפשילין במקל לאחוריהן
— כלאים פרק ט', ה'
דין זה הובא גם לגבי ההיתר למול תינוק שיש בהרת על גבי ערלתו (גמרא שבת, דף קלג, ב), לגבי ההיתר להקיז דם לבהמת בכור (גמרא בכורות דף לג, ב), ועוד.
בשיטת רבי יהודה נחלקו הראשונים:
לדעת רוב הראשונים, רבי יהודה אוסר דבר שאינו מתכוון מהתורה.
אולם לדעת בעלי התוספות, רבי יהודה אוסר דבר שאינו מתכוון מהתורה רק בשאר איסורים, אולם באיסורי שבת מודה רבי יהודה שהאיסור הוא מדברי חכמים בלבד (תוספות מסכת יומא דף לד, ב).

פסיקת הלכה

כבר בגמרא פסקו האמוראים כשיטת רבי שמעון, שדבר שאינו מתכוון מותר.
דוגמה לכך, בגמרא במסכת ביצה נאמר:
אמר רבא אמר רב נחמן אמר שמואל, ואמרי לה אמר רב נחמן לחודיה הלכה כרבי שמעון, שהרי רבי אלעזר בן עזריה מודה לו. אמר ליה רבא לרב נחמן, ולימא מר הלכה כרבי יהודה שהרי חכמים מודים לו? אמר ליה אנא כרבי שמעון סבירא לי, ועוד שהרי רבי אלעזר בן עזריה מודה לו
— תלמוד בבלי, מסכת ביצה, דף כ"ג, עמוד ב'
בדומה לכך נאמר במסכת שבת: "אמר אביי כל מילי דמר עביד כרב לבר מהני תלת דעביד כשמואל מדליקין מנר לנר ומתירין מבגד לבגד והלכה כרבי שמעון בגרירה דתניא רבי שמעון אומר גורר אדם מטה כסא וספסל ובלבד שלא יתכוין לעשות חריץ" (תלמוד בבלי, מסכת שבת, דף כ"ב, עמוד א')
ואמנם כמעט כל הראשונים הסכימו שהלכה במחלוקת זו היא כדעת רבי שמעון שדבר שאינו מתכוון - מותר, אולם דעת השאילתות היא שרק בהלכות שבת הלכה כרבי שמעון, ואילו בשאר איסורי תורה הלכה כרבי יהודה, שדבר שאינו מתכוון אסור.  
בשולחן ערוך נפסקה הלכה כרבי שמעון: "מותר לילך על-גבי עשבים, בין לחים בין יבשים, כיון שאינו מתכון לתלוש. אבל האוכלים בגִנות אסורים לטל ידיהם על העשבים, שמשקים אותם, אף-על-פי שאינם מכונים פסיק רישא הוא" (שולחן ערוך, אורח חיים, סימן של"ו, סעיף ג').
למעשה פסיקת האחרונים היא שדבר שאינו מתכוון מותר, ולדעת רובם דין זה נכון להלכה אף בשאר איסורי תורה.

פסיק רישא

היתר "אינו מתכוון", המתיר פעולה אסורה, לא נאמר כאשר מדובר בתוצאה בלתי נמנעת, דבר המכונה בהלכה – "פסיק רישא" (או "פסיק רישיה") (=יחתך ראשו). מצבים המוגדרים "פסיק רישא" הם כאלה שבהם האדם שעושה את המעשה מוכרח לדעת מראש שיש למעשהו תוצאות אסורות, מכיוון שהן בלתי נמנעות, ואין העושה זאת יכול לטעון שאינו מתכוון לכך.
מקור משמעות המונח "פסיק רישא" היא כפי שמנסח זאת הרמב"ם: "הרי שצריך לראש עוף לצחק בו לקטן וחתך ראשו בשבת, אף על פי שאין סוף מגמתו להריגת העוף בלבד – חייב, שהדבר ידוע שאי אפשר שיחתוך ראש החי ויחיה, אלא המוֵת בא בשבילו" (משנה תורה, ספר זמנים, הלכות שבת, פרק א', ו'). במקרים מסוג זה אמרו אביי ורבא בתלמוד מספר פעמים שאף רבי שמעון, שמתיר בדרך כלל "דבר שאינו מתכוון", אוסר "פסיק רישא".
החילוק בין פסיק רישא לאינו פסיק רישא הוא רק בדבר שאינו מתכוין, אך כאשר קיימת כוונה מכוונת הפעולה אסורה גם אם אינה פסיק רישא.

פסיק רישא דלא ניחא ליה

כאמור, דין "פסיק רישא" הוא כאשר האדם בפעולתו לא התכוון למלאכה האסורה, אך ברור שבפעולתו שהמלאכה תעשה בוודאות. במקרה בו ברור שהמלאכה תעשה בוודאות, אך תוצאת המלאכה האסורה  אינה נוחה לעושה המעשה קיימת מחלוקת ראשונים האם האיסור הוא דרבנן, או מותר מלכתחילה.  רובם המכריע של הפוסקים הכריעו כדעה הראשונה, שהדבר אסור מדרבנן.

פסיק רישא באיסור דרבנן

אם פעולת האדם תגרום בוודאות לאיסור דרבנן להיעשות, לדעת רוב הפוסקים גם פעולה זו אסורה. לכן אסור לגרור ספסל כשוודאי שיעשה חריץ בקרקע, אף על פי שעשיית החריץ נעשית בשינוי, וממילא האיסור הוא רק מדרבנן.
לעומת זה, ב"פסיק רישא דלא ניחא ליה" באיסור דרבנן, יש פוסקים שמתירים ויש שאוסרים, ובשעת הצורך מקילים.

פסיק רישא לשעבר - ספק פסיק רישא

"ספק פסיק רישא" (נקרא גם 'פסיק רישא לשעבר'), הוא כאשר קיים ספק בידיעת אדם לגבי המציאות. לדוגמה, אדם סוגר את דלת ביתו, ולא יודע אם יש בבית בהמה או לא. אם יש - אז סגירת הדלת היא מלאכת צד מדין פסיק רישא. אם אין בבית בהמה - מותר לסגור את הדלת מלכתחילה.
הט"ז פוסק במקרה שאדם סוגר תיבה שייתכן שיש בה זבובים, ואם יש בה - יחשב הדבר כצידה, שמותר לסגור אותה כי הדבר לא נחשב "פסיק רישא". אך המשנה ברורה מחדש שייתכן שסברא זו של הט"ז היא דווקא באיסור מדרבנן, שכן ספק מדרבנן - הוא לקולא, אך כאשר מדובר במלאכה מהתורה יש להחמיר מספק, את פסקו זה הוא מביא בשם רבי עקיבא איגר.