מגיד (קבלה)

מַגִּיד הוא מונח בקבלה היהודית המתאר כוח עליון, מלאך או נשמה של צדיק שנפטר, המתגלים לצדיק חי בחוויה מיסטית, בחלום או בהקיץ, פעמים כתוצאה משימוש מהזמנה פעילה וייחודים ופעמים במפתיע. המגיד מגלה לאדם דברי תורה, בתורת הקבלה או הנגלה, וכן מספר לו על מאורעות עתידיים. לרוב המגיד מדבר מפיו של הצדיק, אך במספר מקורות מתואר המגיד כדמות חיצונית המכתיבה את דבריה לצדיק. שיאה של תופעת המגידות היה בין המאות ה-16 וה-18.
לרוב מתואר המגיד כמי שמופיע בעקבות פעילות מסוימת ומיוחדת לצורך גילויו כגון ייחוד ייחודים, ועם זאת, לעיתים מוזכר המגיד כמי שהופיע או ביקש להופיע בלי פעילות אקטיבית מקדימה.

רקע

אחד מיסודות האמונה היהודית הוא שהאל נגלה אל בני האדם. על פי התורה ודברי חז"ל, לגילויים אלו דרגות שונות. בין הדרגות - נבואה, בת הקול ורוח הקודש. על פי התלמוד, עם חלוף השנים הייתה ירידה באיכות הקשר בין האל לבני האדם, כמתואר באימרה: "משמתו חגי זכריה ומלאכי נסתלקה רוח הקודש מישראל, ואף על פי כן היו משתמשים בבת קול" (מסכת סוטה מח, ב.). סוג נוסף של קשר מאת האל עליו מסופר בספרות חז"ל הוא מלאכים מגלי רזים, ובראשם אליהו הנביא. על פי המתואר בספרות חז"ל, המלאכים גילו לבני האדם הלכות שונות, וגם מסודות התורה. 
ספרות הקבלה נושאת מראשיתה אופי תאוסופי, בכך שאין היא מסתפקת בחוויה הרוחנית כיעד בלבדי, אלא כאמצעי להשגת סודות הקבלה, וכשלב ראשון של תהליך פרשנות ופלפול הנמשכים כתוצאה מגילויים אלו. הגילויים הראשונים של הקבלה מיוחסים לגילוי אליהו.
מימי קדם, עם התפתחות והתפשטות תורת הסוד, נכללו בה אמצעים שונים שנועדו להשגת דיבור מאת האל. אחד האמצעים המתוארים בדברי חז"ל, במיוחד בספרות ההיכלות והמרכבה, היה "מסע נפש" בו האדם מיטהר ועולה לשמים לחזות בכיסא הכבוד. עדויות על מסעות כאלו מסופרים עוד על תקופת התנאים, כמו הסיפור על ה"ארבעה שנכנסו לפרדס" (מסכת חגיגה יד, ב.).
בספרות הקבלה המאוחרת, החל מהמאה ה-16, נזנח השימוש באמצעים שתוארו במסורות השונות, ונותרה בעיקר הטכניקה של גילוי מגיד. כך נזנחה כמעט לחלוטין הטכניקה הקדומה של מסע נפש במובן של עלייה לחזות בכיסא הכבוד שרווחה בספרות ההיכלות והמרכבה (למעט מקרים יוצאי דופן כשל הבעל שם טוב ורבי חיים אבן עטר), ותחת זאת ירדו ה"מגלים" למטה, אל הנפש. גם השימוש בבת קול פסק עוד בתקופת התנאים, כך שתופעת המגידות היא הקרובה ביותר לגילוי אליהו שהיה רווח משכבר. כמו כן, קיים גם דמיון מסוים בינה לבין הנבואה.

התקופה השנייה למגידות - הגירושין

בדור השני לגירוש ספרד, קיימות עדויות על מגידות מסוג אחר, בעיקר בחוגו של הרמ"ק (1522–1570). הרמ"ק ותלמידיו היו נוקטים בטכניקה של "גירושין": התבודדות בשדות מחוץ למקומות היישוב, כדי ללכת בדרכיה של השכינה הנודדת אף היא מביתה בזמן הגלות. במהלך גירושין אלו היו זוכים לחשיבה אוטומטית, שיוחסה לשכינה המתגלה בשכלם ומשפיעה להם סודות ודברי תורה. בסוג זה של מגידות, כגילוי השכינה בשכלו של אדם וחשיבה אוטומטית, נעשה שימוש לאחר מספר דורות בפלגים חסידיים שונים, החל מראשית צמיחת החסידות, והמשיכה אף אחר כך בחסידויות שונות מבית רוז'ין (חסידות סדיגורה, חסידות בויאן ועוד).

מגידים שונים

בנוסף למגידים מהדורות הראשונים, המתוארים לעיל, קיימות עדויות על מגידים שונים לאורך הדורות. בין המפורסמים שנגלה אליהם מגיד, הם רבי יוסף קארו, שכתב על פי המגיד שלו את ספר "מגיד מישרים", רמח"ל, שחיבר מספר חיבורים על פי מגיד, ורבי שמשון מאוסטרופולי. גם על הבעל שם טוב מסופר שזכה למגיד בדמותו של אחיה השילוני. אשר לרבי יוסף טאיטאצאק, בן דורו של רבי יוסף קארו, הדעות חלוקות אם היה לו מגיד.
על הגאון מווילנא מספר תלמידו רבי חיים מוולוז'ין שרצו למסור לו מהשמים גילויי תורה על ידי מגידים, וכמה פעמים שיחרו לפתחו מגידים בבקשה ללמדו סודות התורה, אך הוא סירב לקבלם וביקש לעמול על תורתו בעצמו.
החל מהמחצית השנייה של המאה ה-19 אין ידיעות על אנשים שטענו לגילויי מגיד.

המגיד של רבי יוסף קארו

המגיד המפורסם ביותר הוא המגיד של רבי יוסף קארו על פיו נכתב הספר "מגיד מישרים". ספר זה הוא יומן של התגלויות המגיד, הכולל תאריכים מדויקים של ההתגלויות, העיסוק בו עסק רבי יוסף קארו לפני ההתגלות - לרוב לימוד פרקי משניות, ותוכן ההתגלויות עצמו. דברי המגיד של ר' יוסף קארו נמסרו בשפה הארמית.
רבי שלמה אלקבץ טען שנכח בהתגלות המגיד בליל שבועות, וסיפר:
זיכנו בוראנו ונשמע את קול המדבר בפי החסיד נר"ו (=רבי יוסף קארו), קול גדול בחיתוך אותיות, וכל השכנים היו שומעים ולא מבינים. והיה הנעימות רב והקול הולך וחזק, ונפלנו על פנינו ולא היה רוח באיש לישא עיניו ופניו לראות מרוב המורא.
בשל אופיו המיסטי של הספר מגיד מישרים, המנוגד לכאורה לאופיו של רבי יוסף קארו כמחבר ה"בית יוסף" וה"שולחן ערוך", קמו עוררים על ייחוסו של הספר, וטענו שלא קארו חיברו. בראש המערערים עמד שי"ר, אך צבי ורבלוסקי שחקר את תופעת המגידות בהרחבה בספרו "רבי יוסף קארו", הראה שאין כל ראיה לכך שמדובר בזיוף. בנוסף, בשיחה בעל פה עם משה אידל, הציע ורבלובסקי אפשרות לפיה ייתכן שרבי יוסף קארו כן נקט בפעולות קבליות שונות כדי לזכות במגיד, כפי שנהגו מקובלים אחרים בדורו, ואף שאין בספר מגיד מישרים אזכורים לכך, ייתכן שהדבר נובע מהעריכה המאוחרת לספר, ולמעשה אף בו נעשה שימוש באמצעים קבליים. ייתכן שהשמיטו את הדברים כדי ל"הכשיר" את הבית יוסף, או בשל האופי הדרשני של הספר בעריכתו הסופית שלא נתן מקום לתיאור הפרקטיקות שהביאו לגילוי הסודות. על דבריו של ורבלובסקי הוסיף מאיר בניהו נקודות מבט חדשות על פי העתקות של ספר המגיד בכתבי יד של הרב יעקב צמח והרב עזרא מפאנו.
המגיד הבטיח לקארו הבטחות שונות, ותיאר בפניו מספר פעמים את השכר הרב הצפון לו לעולם הבא. בין השאר הבטיח לו שיזכה למות על קידוש השם:
ואזכך לעלות לא"י בשנה זאת ואחר כך אזכך להישרף על קדושת שמו. ואזכך להישרף בארץ ישראל ברבים לקדש שמי בפרהסיה ותעלה לעולה על מזבחי... ואזכך לסיים חיבורך להאיר בו עיני כל ישראל שכל עמים חכמים ונבונים ומשכילים ישאבו מחיבורך שנקרא בית יוסף.
ברעיון המוות על קידוש השם הושפע קארו מאוד מדמותו של שלמה מולכו אותו פגש עוד לפני הגיעו לארץ ישראל, ושמו מוזכר גם בדברי המגיד לו.
על ציטוט זה ממגיד מישרים אמר החפץ חיים שאין להבינו כלשונו ובתשובה לשאלה זו שהוא נשאל: "ווער וואס וייסט, זאגט נישט, און ווער וואס זאגט, וייסט נישט". כלומר: "מי שיודע לא אומר ומי שאומר לא יודע"-היינו שמדובר בעניינים נשגבים שאין להבינם כפשוטם.
תופעת המגידות אצל קארו היא חריגה, כיוון שבמרכז ההתגלות אין עומד אצלו מלאך או נשמתו שלו, אלא השכינה, המזוהה על פי הקבלה עם המשנה. בנוסף, מהספר מגיד מישרים נוצר רושם שהמשנה התגלתה אל קארו מיוזמתה, וקארו לא נקט בפעולות מאגיות כלשהן כדי לזכות לגילויה, בשונה משאר המגידים שקדמו לקארו, שפעלו פעולות שונות לצורך התגלותם. גם העובדה שהמגיד התערב בנושאים הלכתיים ואמר לו במקרים שונים שיפה כתב בספרו ההלכתי "בית יוסף", היא חריגה ביחס לשאר המגידים, שעסקו בגילויים מיסטיים בלבד ולא עסקו בהלכה. המגיד החריג הנוסף, הדומה למגיד של קארו, הוא המגיד אותו מתאר רבי חיים מוולוז'ין כמי שרצה לגלות דברי תורה לגר"א ונדחה על ידו, כנזכר למעלה.

מגידים בתנועה השבתאית

בתנועה השבתאית הפכה תופעת המגידות לנפוצה ביותר ובמסגרתה נתגלו סודות רבים. בשנות גאותה של התנועה השבתאית, בעיקר בשנת ה'תכ"ו (1666), היו התפרצויות נבואה המוניות, גם על נשים ואף אנשים המוניים, שכללו גם גילויי מגידים ששידרו מסרים בהקיץ ובחלום, על משיחיותו של שבתי צבי. האנשים שזכו לגילויים אלו זכו למעמד מיוחד בקהל השבתאים. מאוחר יותר אף זכו חלק מהם להיחשב כגלגוליו של שבתי צבי, כדוגמת אברהם קרדוזו. גם לאברהם היכיני ונתן העזתי ושבתאים נוספים היו מגידים.
בתקופה המאוחרת יותר, אחרי המרתו של שבתי צבי, עדיין נפוצו מגידים בין השבתאים. כך בבית המדרש האיטלקי של אברהם רוויגו השבתאי הייתה נוכחות ארוכה, כ-15 שנה, בשנים (1675–1691, ה'תל"ה - ה'תנ"א) של מגידים שנגלו לכמה מהתלמידים כבער שמואל יששכר פרלהפטר, מאיר רופא ואף לרוויגו עצמו. ברשימותיו של רופא נמצא כי עיקר עניינו בדבריו למגיד היה בבקשת פשר למותו של שבתי צבי ובחיזוי שובו לחיים לאחר כשנה.
המגיד החשוב בחוג זה נגלה דווקא למרדכי אשכנזי, שלא היה תלמיד חכם או בקיא במיוחד בקבלה. אף על פי כן, הותירו גילויים אלה רושם עז על רוויגו רבו. התגלויות המגיד לאשכנזי, שהיו בתחילה על ידי קול בלבד (דובר ארמית, כמגיד של קארו) ולאחר מכן גם בעלות דמות, נחקרו על ידי גרשום שלום שהסיק כי הדמות שהתגלמה בחלומותיו של אשכנזי הייתה לא אחרת מזו של רוויגו עצמו.
תוכן גילויים אלה כלל עניינים שבתאיים אך גם עצות כלליות ואישיות בענייני לימוד ובענייני חול, שכללו אף ביקורת על המגיד שנגלה לפרלהפטר שיצא מצידו לתרבות רעה. מגיד זה אף עורר את אשכנזי ורוויגו לעלות לארץ ישראל, כפי שאכן עשו.

המגיד של רמח"ל

מגיד נוסף שזכה לפרסום רב, הוא המגיד של רמח"ל, שהתגלה אליו בשנותיו הצעירות, החל מראש חודש סיון ה'תפ"ז, בהיותו בן 23. מגיד זה אף עמד בעין הסערה הפולמוסית נגד רמח"ל.
וכך כותב רמח"ל על גילויו הראשון:
ביום ראש חודש סיון ה'תפ"ז, בהיותי מייחד יחוד אחד (=עיסוק מאגי-קבלי), נרדמתי. ובהקיצי שמעתי קול אומר: לגלאה נחיתא רזין טמירין דמלכא קדישה (=בארמית: ירדתי לגלות רזים טמירים של המלך הקדוש). ומיד עמדתי מרעיד, ואחר נתחזקתי. והקול לא פסק, ואמר סוד מה שאמר. ביום הב' בשעה ההיא השתדלתי להיות לבדי בחדר, וחזר הקול ואמר סוד אחר. עד שאחר כך ביום אחד גילה לי שהוא מגיד שלוח מן השמים, ומסר לי ייחודים פרטיים לכוון בכל יום, ואז יבוא. ואני לא רואה אותו אלא שומע קולו מדבר מתוך פי. ואחר כך נתן לי רשות לשאול גם כן. ואחר כך כמשלוש חודשים נתן לי תיקונים פרטיים לעשות בכל יום, כדי שאזכה לגילוי אליהו זכור לטוב. ואז ציווה לי לחבר ספר על קהלת, שהוא היה מפרש לי הסוד של הפסוקים כל אחד. ואחר כך בא אליהו ואמר סודות מה שאמר, והוא אמר שעתה יבוא מט"ט שרא רבה (המלאך מטטרון). ובבואו ידעתי שהוא הוא, מפני דברי אליהו שאמר לי. ומאז והלאה הכרתים כל אחד בפני עצמו.
— רמח"ל ובני דורו עמוד לט, ירים משה עמ' קיא
בדברי הרמח"ל קיימים פרטים המלמדים על תופעת המגידות: הגילוי היה כרוך בעיסוק בקבלה מעשית; התגלו אליו לפי הסדר: מגיד, אליהו הנביא, והמלאך מטטרון; לכל התגלות קדמה פעילות קבלית מיוחדת; המגיד אינו נראה; דברי המגיד יצאו מתוך פיו של רמח"ל; וההכרות עם המתגלים השונים נעשתה באמצעות עדות מגיד אחד על חברו.
בנוסף למגיד שהתגלה לרמח"ל בדיבור אוטומטי, העיד שליח מצפת בשם ר' רפאל ישראל קמחי על תופעת מגידות של כתיבה אוטומטית לה היה עד, כאשר בעקבות ייחודים שונים במשך כחצי שעה, עמד וכתב סודות קבליים במהירות עצומה, ובמשך פחות מחצי שעה כתב דף פוליו או דף וחצי.
בהשראת המגיד כתב הרמח"ל חיבורים רבים, שהבולט שבהם הוא "זוהר תניינא", האמור לשמש תחליף לספר הזוהר, כאשר לדברי הרמח"ל הזוהר הראשון נועד לזמן הגלות והזוהר שלו לזמן הגאולה. 
רמח"ל שיתף בסודו את חבריו שהתקבצו סביבו. אחד מתלמידיו, אולי הבולט שבהם, יקותיאל גורדון, גילה ברבים את קיום המגיד, והדבר עורר בתחילה התלהבות ועורר הערצה כבירה לרמח"ל. אך כעבור זמן מועט עמדה טענתו של רמח"ל על גילוי המגיד, בעין סערת ההתנגדות אליו, כאשר הדברים עוררו התנגדות רבה כלפיו מצידם של רבנים רבים, בראשם רבי משה חגיז והיעב"ץ, שאף התייחסו לתופעת המגידות ככלל והבדילו בינה לבין המגיד עליו טען רמח"ל. בין היתר הם טענו שמגיד אינו יכול להתגלות בחו"ל, ולא בגיל צעיר כל כך. הם אף העלו חשד שמדובר בגילויים המגיעים מצד השטן והטומאה, כאותם המגידים שפעלו בקרב חברי התנועה השבתאית.
כתוצאה מרדיפות אלו הושבע רמח"ל שלא לעסוק יותר בכתיבת חיבורים על פי מגיד. בשלב מסוים, כאשר נאסר על רמח"ל לעסוק בקבלה, הורה לו המגיד לעלות לארץ ישראל ובה יוכל לעסוק בקבלה (אגרות רמח"ל, רע"ג), ואכן, בסוף ימיו עלה רמח"ל לארץ ישראל.
רוב חיבורי רמח"ל על פי המגיד נגנזו בהוראת רודפיו, ולא שרדו. שריד אחד, מאמר מתוך זוהר תניינא לפרשת מקץ, נדפס בתוך "גנזי רמח"ל", בני ברק ה'תשמ"ד, לאחרונה התגלו חלקים נוספים מחיבור זה והתפרסמו עם מבוא מקיף על ידי הרב יוסף אביבי בשם זוהר רמח"ל.

הפסיכואנליזה של המגידות

לדעת חוקרים, תופעת המגידות נועדה לשמש צורך עז שקינן אצל המקובלים, והוא הרצון בגילוי סודות חדשים שלא נגלו מעולם. תופעה זו גברה בתקופה שאחרי גירוש ספרד, כאשר לעיסוק בתורת הקבלה נוסף פן משיחי, וכתוצאה מכך שאפו המקובלים להגיע לגילויים חדשים שיקרבו את ביאת המשיח, או כאלו המהוים חלק מהתורה שהמשיח עתיד לגלות. אולם, מכיוון שהקבלה ביסודה טוענת למסורות קדומות בכל עיקריה, לא נותר למקובלים מקום לחדש מדעתם דבר. פתרון למצוקה זו נמצא בדמותם של המגידים, שהם נשמות של צדיקים מדורות קודמים או מלאכים, שיש בכוחם לגלות חידושים שלא התחדשו עדיין, ויחד עם זאת לא לגרוע באמינות המסורת הקדומה של סודות הקבלה. עם זאת, לעיתים רבות נראה כי המקובל אינו חותר להגיע לגילויו של מגיד, אלא לדבקות בה' בלבד, ואילו גילויי המגיד ניתנים לו כמתנה, בלי שיעשה פעולה ממשית כדי לקבל אותה.
גילוי המגיד אפשרי בשתי צורות עיקריות: בהקיץ ובחלום. בימי הביניים יוחסה לחלום משמעות רבה, נבואית בחלקה, ולכן גילויים שהתגלו בחלום היו בעלי תוקף רב.
גילוי בהקיץ מזוהה בדרך כלל כאינטואיציה מושרית וחשיבה אוטומטית, כאשר האדם החווה את הגילויים מניח את שכלו המודע ומנסה לאחוז במחשבות ה"נופלות" להכרתו בלי מעורבתו הפעילה וללא הפרעות.
דוגמה לגילוי כזה, יש ב"ספר גירושין" של רמ"ק:
עוד נתגרשנו ביום ט"ו בשבט מורי ואני לבדנו, והיו דברי תורה מאירים בנו והדברים נאמרים מפי עצמם. והלכנו עד רבי יוסי דמן יוקרת וחזרנו, ונתעסקנו בפסוק... והקשה מורי... ותירץ... ואני הקשיתי... ומורי הוסיף עוד... ועוד האריך בדרוש הרבה, כי שם היו הדברים מאירים מעצמם... עד כאן הגיע העסק ביום ההוא, והודאה לאל שזכינו כי הדברים האלו כולם עליונים, מושפעים בלי עיון כלל, והם מתוקים מדבש, מתנת המלכות אל המתגרשים ומתנודדים עמה.
— ספר הגירושין ונציה שס"ב, דף ב ע"ב-ג ע"א, דף ד ע"ב
הדברים היו אצל הרמ"ק כשיטה, וכפי שהוא כותב במקום אחר:
הסגולה השמינית, היא מה שנסיתיו אני וזולתי בעניין הגרושים, שהיינו מתגרשים השדה עם האלהי כמהר"ר שלמה בן אלקביץ הלוי נר"ו לעסוק בפסוקי התורה פתאום בלי עיון, והיו הדברים מתחדשים דברים שאי אפשר להאמין עניין זה אלא מי שראה או נסה העניין פעמים רבות, ומתנות שקבלתי בגרושים ובאו לחלקי בחמלת ה' עלי אעתיק אותם בקונטרס בפני עצמו.
— ספר אור נערב - חלק ה פרק ב
במקרים אלו מתוארת תופעה הקרובה למגידות הרגילה, כאשר בדומה למגידות הרגילה בה נעשה שימוש בדיבור אוטומטי, נעשה שימוש במקרה זה במחשבה אוטומטית. במקרים מסוימים בהם מסופר על מגידים, לא ברור אם הכוונה היא לדיבור אוטומטי או למחשבה אוטומטית.
בשיחה בין הרב יואל קלופט לחזון איש העלה קלופט טענה שלפיה לא ניתן לפסוק בניגוד לדברי רבי יוסף קארו, כיוון שהמלאך המגיד אמר לו, כמובא בספרו "מגיד מישרים", שההלכה כמותו. אמר לו החזון איש: "המגיד של הבית יוסף, הוא גם בית יוסף". כלומר, המשקל ההלכתי של הלכות בספר מגיד מישרים הוא כמשקלו של הרב קארו, ולא מן השמים. גם במקורות קבליים מופיעה עמדה שלפיה גילויי המגיד הם קרובים לרוב לעולמו הרוחני של זה שהמגיד התגלה אליו. בעקבות עמדות כאלה פירשו חוקרים את המגידות כגילוי של כחות בלתי מודעים של הנפש.]