google/wiki40b huggingface dataset:
אהל שם (בית ספר)

היסטוריה

בית הספר נוסד כמוסד פרטי בשנת 1934 בעיר רמת גן על ידי ד"ר אלכסנדר קולר, ששלוש שנים קודם לכן הקים בתל אביב את הגימנסיה הריאלית בלפור. בשנה הראשונה שלו שכן בית הספר במבנה קטן על גבעה ברחוב ביאליק, ומספר תלמידיו הגיע לארבעה עשר. בתחילה, הלימודים במוסד כללו גם את כיתות בית הספר היסודי. ד"ר קולר ניהל את בית הספר כחמש שנים.
מנהלו השני של אהל שם היה ד"ר אלימלך רימלט, לימים חבר כנסת ושר. הוא ניהל את אהל שם ארבע שנים (1939–1943). בתקופתו, בשנת תש"ב-1941/2, הוציא בית הספר את מחזור בוגריו הראשון. 
בשנת תש"ד - 1943/4 עבר בית הספר לבניינו השישי, ברחוב ביאליק מול העירייה. באותה שנה גם חל שינוי במבנה בית הספר, כאשר כיתות היסוד א'-ח' עברו לרשותה של המועצה המקומית כבית ספר יסודי ואילו כיתות התיכון ט'-י"ב היוו את הגימנסיה "אהל שם". בשנת תש"ז - 1946/7 עבר גם בית הספר התיכון לרשות המועצה המקומית רמת גן.
בית הספר נדד בין מבנים שונים עד שעבר למבנהו הנוכחי בשנת 1963. ישראל ארצי ניהל את בית הספר במשך שנים רבות, עד לפטירתו בשנת 1978. לאחר מכן ניהלו אותו ד"ר איזי כהנא (1985-1978), מירה פרידמן חמו (1989-1986), ד"ר דוד זינגר (1989-1994), אדם קניגסברגר (2010-1994), תא"ל במיל. שמואל קינן (2016-2010), ואיריס דורון (2017). מנהל בית הספר כיום, הוא ישראל וילוז'ני.
בשנת 1996 נחנכה ספריית בית הספר הכוללת פינות מחשבים ופינת שמע. אשכול הפיס למדעים ולאמנויות נחנך בשנת 1998 ומשמש כמעבדות למקצועות מדעיים של התיכון וכמרכז קהילתי בשעות אחר הצהריים שבו מועברים סדנאות וקורסים. בשנת 2009 נחנך היכל ספורט רב תכליתי חדש המכיל חדרי ספח ומגרש עם כ-700 מקומות ישיבה.
במהלך חופשת הפסח של שנת הלימודים תשע"ד (2013) החלה בנייתו של אגף מעבדות חדש בחלל שבין שני בנייני כיתות הלימוד הישנים יותר. האגף כולל מעבדת מחשבים ופיזיקה בחדרים ממוגנים שישמשו כמרחבים מוגנים בשעת הצורך. בנייתו של האגף הסתיימה בנובמבר 2014.
בשנת הלימודים ה'תשס"ז, הוחלט לראשונה כי הכיתות יהיו 4 שנתיות. כלומר, אותה כיתת אם מכיתה ט' ועד י"ב, ולא כפי שהיה נהוג להתחלק לכיתות לפי מגמות בכיתה י"א.
החל משנת 1993, במהלך כל שנה מוציא "אהל שם" שתיים עד שלוש מהדורות של עיתון בית הספר, "דוגרי". כל גיליון מכיל כעשרים עמודים. העיתון נכתב, מעוצב ונערך לשונית על ידי התלמידים בלבד.

מקצועות הלימוד והמגמות

בבית הספר ישנם מקצועות לימוד מגוונים, הן ריאליים והן הומניים, כגון: פיזיקה, ביולוגיה, גאוגרפיה, תנ"ך, ערבית, צרפתית, רוסית, ספרדית, מדעי המחשב, טכ"מ (טכנולוגיות מידע), ביוטכנולוגיה, רובוטיקה, משפט עברי ועוד.
בנוסף, קיימים חמישה מסלולי לימוד ארבע שנתיים: מסלול כיתה מדעית-נחשון, תיאטרון, מוזיקה, מחוננים וניהול עסקי (חינוך מיוחד).
מסנן (תורת הקבוצות)

בתורת הקבוצות, מסנן מעל קבוצה X הוא: משפחה לא ריקה של תת-קבוצות של X, הסגורה להגדלה ולחיתוך סופי, ואינה כוללת את הקבוצה הריקה. למסננים שימושים רבים בתורת הקבוצות המודרנית, לרבות לוגיקה מתמטית, ואלגברה בוליאנית, ובטופולוגיה (דרך קומפקטיפיקציית סטון-צ'ך ).

על-מסננים

מסנן מקסימלי, כלומר, כזה שאינו מוכל באף מסנן גדול יותר, נקרא על-מסנן (ultrafilter). עבור כל קבוצה , על-מסנן מוכרח להכיל את A או את המשלים . על-מסנן המכיל קבוצה סופית מכיל גם יחידון, ולכן הוא ראשי. על-מסנן שאינו ראשי מוכרח להכיל את המסנן הקו-סופי.
מסנן שחיתוך כל הקבוצות בו הוא ריק, נקרא מסנן חופשי; לדוגמה, המסנן הקו-סופי הוא כזה. מסנן חופשי אינו יכול להיות ראשי. מסנן הסביבות של נקודה במרחב T1 קשיר אינו חופשי, וגם אינו ראשי. לעומת זאת, על-מסנן הוא חופשי אם ורק אם אינו ראשי.
האיחוד של שרשרת עולה של מסננים הוא מסנן. לפי הלמה של צורן, נובע מכך שכל מסנן מוכל בעל-מסנן. תוצאה זו נקראת משפט העל-מסנן, ובעזרת מסנן פרשה נובע ממנה שיש על-מסננים לא ראשיים.

ניסוח במונחי אלגברה בוליאנית

לכל קבוצה X, קבוצת החזקה  היא אלגברה בוליאנית; זהו חוג קומוטטיבי, ביחס לפעולות ההפרש הסימטרי כחיבור, והחיתוך ככפל. באלגברה הזו, אידיאל הוא משפחה של תת-קבוצות, הסגורה להקטנה ולאיחוד סופי. מכאן ש הוא מסנן, אם ורק אם אוסף המשלימים  הוא אידיאל. המסנן ראשי אם ורק אם האידיאל המתאים לו ראשי, והוא על-מסנן אם ורק אם האידיאל המתאים לו הוא אידיאל מקסימלי.

בסיס

קבוצה  תיקרא בסיס למסנן  אם לכל  יש  כך ש-
. (מסנן כזה, אם קיים, הוא יחיד) באופן שקול,  הוא המסנן הקטן ביותר שמכיל את B.
קבוצה B יכולה להיות בסיס למסנן אם ורק אם היא לא ריקה, לא מכילה את הקבוצה הריקה ולכל  יש  כך ש-.
טושינו

טושינו (ברוסית: Ту́шино) הוא רובע בצפון-מערב מוסקבה השייך לעיר מאז 1960 ובין 1939 ו-1960 הייתה עיירה עצמאית. נהר הסחודניה זורם לאורך דרום טושינו.

היסטוריה

קיימות עדויות לקיומו של היישוב מן המאה ה-14, כאחוזתו של בויאר בשם וסילי איוונוביץ' קבאשנין-טושה ומאוחר יותר של בניו, פיוטר וסמיון. באמצע המאה ה-16, הכפר ומנזר הגואל שלידם נקנו על ידי לאוורת השילוש-סרגייב. אחת מכנסיות האוהל היפות ביותר נבנו במנזר תחת שלטונו של איוואן האיום. טושינו שימשה בתקופה זו כמקום לאירוח אורחים רשמיים של הצאר, לפני קבלתם במוסקבה. 
במהלך תקופת הצרות, הפכה טושינו לבסיס כוחו של דמיטרי הכוזב השני, אדם אשר טען כי הוא דמיטרי, בנו של איוואן האיום, והיורש החוקי לכס הצאר. בין 1608 ל-1610 הוקם בה מטה שהוא העתק של חצר המלוכה במוסקבה, כולל פריקאזים (משרדים ממשלתיים) ופטריארך. מכאן ביצע דמיטרי הכוזב השני את המצור על מוסקבה. 
במחצית השנייה של המאה ה-18 התחיל תהליך של תיעוש של טושינו, בתחילה עם הופעתן של טחנות רוח ומתפרות. ב-1920 הוקם במקום מפעל לגרביים. ב-1929 הקים האוסואביצ'ים בית ספר לטיסה בטושינו. ליד שדה התעופה הוקמו לאחר מכן מפעל למטוסים ומתקני מחקר בנושאי תעופה ואדם בחלל. 
בשדה התעופה בטושינו התרחש בשנת 1991 אחד ממופעי הרוק הגדולים בעולם - מופע פתוח שכונה 'מפלצות הרוק', ואליו הגיעו למעלה ממיליון מאזינים מכל רחבי ברית המועצות, להאזין ללהקות הרוק המובילות במערב באותה התקופה מטאליקה, פנטרה, AC/DC ועוד. מופע היה מסימני ההשתנות וההתפרקות של ברית המועצות.
יחסי ארצות הברית–קוריאה הדרומית

מלחמת קוריאה

ב-25 ביוני 1950, קוריאה הצפונית פלשה לקוריאה הדרומית. בעקבות הפלישה, פרצה מלחמת קוריאה. בתגובה, ארגון האומות המאוחדות שלח כוח צבאי המורכב מכ-16 מדינות ובראשן ארצות הברית להגנה על קוריאה הדרומית. מלחמת קוריאה, הייתה הסכסוך המזוין הראשון של המלחמה הקרה.

יחסים צבאיים

ב-1953, ארצות הברית וקוריאה הדרומית הפכו לבעלות ברית צבאית.
כיום, כ-29,000 חיילים אמריקאים מוצבים בקוריאה הדרומית.
בשנת 2009, ארה״ב וקוריאה הדרומית התחייבו לפתח את חזון הברית לשיתוף פעולה ביטחוני עתידי.
במהלך מלחמת ווייטנאם, שלחה קוריאה הדרומית לבקשת ארה״ב כוחות על מנת לסייע לחיילים האמריקאים. בתמורה, ארה״ב הגבירה את הסיוע הצבאי. ב-2004, שוב לבקשת ארה״ב, קוריאה הדרומית שלחה כוח צבאי קטן לעיראק, על מנת שהילחם לצד ארה״ב במלחמת עיראק.

יחסים כלכליים

ארה״ב וקוריאה הדרומית הן שותפות כלכליות חשובות זו לזו. הסחר בין ארה״ב לקוריאה הדרומית עומד על כמעט 60 מיליארד דולר. ארה״ב מדורגת ראשונה ברמת הסחר של קוריאה הדרומית.
ביסקסואליות

התפתחות המושג

המונח "ביסקסואל" הופיע לראשונה במאה ה-19 והתייחס לאנשים בעלי תכונות נשיות וגבריות גם יחד. ב-1914 החלו להשתמש במונח זה בפירושו העכשווי הקשור לנטייה מינית. תיעוד היסטורי וספרותי בתרבויות מסוימות מצביע על כך שגברים ביסקסואליים היו תופעה שכיחה ומקובלת אך אין תיעוד היסטורי רב על נשים ביסקסואליות.
חוקרי התנהגות הבחינו בתופעת הביסקסואליות למן אמצע המאה ה-19. תחילה, החשיבו התאוריות את הביסקסואליות למחלת נפש מבחינה רפואית ופסיכולוגית. תאוריות אחרות ראו בתופעה שלב אבולוציוני להבנת ההומוסקסואליות. תאוריות אלו מאמינות כי בני האדם התפתחו משלב דו מיני פרימיטיבי, והתפתחו עד להבדלי מגדר פיזיים המלווים בהתפתחויות פסיכולוגיות.
חלק מהמומחים, וביניהם זיגמונד פרויד, הגיעו למסקנה כי בני האדם הם ביסקסואלים באופן טבעי. ולכן ניתן לחזור אחורה לשלב התפתחותי דו-מיני (ביסקסואלי) פרימיטיבי. הביסקסואליות התפתחה לאחר שלא נמצא דפוס אחיד אצל הטרוסקסואלים והומוסקסואלים מבחינת משיכה מינית, התנהגות חיצונית ומערכות יחסים שקיימו, עם זאת התפתחות הביסקסואלים תלויה מאוד בהקשר החברתי והפוליטי של התקופה והחברה בה הם חיים.
בעבר לא תויגו ביסקסואלים באותן סטיגמות כמו ההומואים ואף נחשבו לנורמה מקובלת. ביוון העתיקה הזהות הביסקסואלית נחשבה לנורמטיבית בקרב נערים וגברים בתנאי שהם התחתנו עם אישה והולידו ילדים. מאז שנות ה-70 החלה התפתחות בהתייחסות לתופעת הביסקסואליות, כאשר ידוענים כמו דייוויד בואי, דייב נבארו, אן הייש והזמר מיקה אימצו וקידמו את הזהות והובילו לפתיחות וקבלה גדולה יותר שלה. בשנות ה-90 זכתה הביסקסואליות לכתבת שער בשבועון "ניוזוויק" וסדרות טלוויזיה כמו "סקס והעיר הגדולה" כללו יצוגים של ביסקסואלים.
במהלך השנים נוצרו סטריאוטיפים שגרמו לגברים ונשים ביסקסואלים להרגיש בשולי הקהילות ההטרוסקסואליות וההומוסקסואליות. למשל, עולות לעיתים קרובות טענות המציגות את הביסקסואליות כשלב מעבר לזהות של הומוסקסואל ואת אנשים ביסקסואליים כמתכחשים לזהותם האמיתית ומדחיקים אותה. הבעייתיות העיקרית שנותרה עם הזהות הביסקסואלית, קשורה לאי יכולתו של הביסקסואל להתמזג בקבוצה מסוימת מכיוון שבכל קבוצה הוא יהיה חריג. האדם הופך באותה קבוצה ל"בלתי נראה" ואף חש לחץ חברתי ונפשי למתג עצמו במקום המתאים.

התנגדות לביסקסואליות

ישנם קולות שמתנגדים לביסקסואליות מסיבות דתיות ולוקחים מקורות מהתנ"ך. ישנם שמתנגדים מסיבות שמרניות כי הם תופסים ביסקסואליות משיכה מינית שמאיימת על מבנה המשפחה השמרני. קיימת גם התנגדות בקרב הקהילה הגאה שטוענת שביסקסואליות אינה קיימת או לחלופין אין לה מקום כחלק מהקהילה הגאה. בקרב הקהילה הביסקסואלית נהוג לקרוא לגישות אלו ביפוביה

ביסקסואליות בבעלי-חיים

לצד הומוסקסואליות בבעלי חיים, נצפו בקרב מינים שונים גם תופעות המזכירות במאפייניהן התנהגות ביסקסואלית. כך, לדוגמה, נצפו התנהגויות ביסקסואליות בקרב ברבורים שחורים, כאשר זכרים מסוימים מזדווגים עם נקבות במקביל לקיום מערכת יחסים זוגית ארוכת שנים עם זכרים אחרים.
רכבות ברוסיה

תחבורת הרכבות ברוסיה נוטלת חלק חשוב ומשמעותי מאוד בכלכלת המדינה. הרכבות ברוסיה הופעלו לראשונה באוגוסט 1837.

לידת הרכבות הרוסיות

ממשלת רוסיה החלה לדון בהקמת מסילות ברזל ברוסיה כבר מתחילת המאה ה-19, כאשר הבסיס להקמת גוף לניהול רכבות ברוסיה הייתה מחלקת הקישור הימי (Департамент водных коммуникаций) שהוקמה ב-1789 על פי צו קיסרי של פאבל הראשון. את הארגון ניהל ניקולאי רומיאנצב גם כשזה הפך ב-1809 למינהל התחבורה והוא כיהן כשר התחבורה הקיסרי. באותה שנה הוא הביא להקמת מכון התחבורה הצבאי.
מסילות הברזל הראשונות ברוסיה הונחו לראשונה בשנות 1830. ב-1834 הגיע לביקור ברוסיה המהנדס האוסטרי, פרנץ אנטון פון גרסטנר שהציע לקיסר ניקולאי הראשון להקים קו רכבת. ב-1836 הצאר הורה להקים את קו הרכבת סנקט פטרבורג-צארסקויה סלו. העבודות על בניית הקו נמשכו עד סוף 1837 ובקיץ אותה שנה יצאה לדרך הרכבת הרוסית הראשונה.

המשך הפיתוח

אחת התוצאות של מלחמת קרים הייתה האצה בבניית מסילות ברזל. כמו כן, במהלך מחצית השנייה של המאה ה-19 חוברו למערכת כל הערים הגדולות ונבנו תחנות מרכזיות במרכזי הערים. מערכת מסילות הברזל באותה תקופה הייתה שייכת למדינה.
במהלך תחילת המאה ה-20 מסילות הברזל הרוסיות התחברו עם אלה של סין והמדינות השכנות. באותה עת הוקמה מסילת הברזל הטרנס-סיבירית שעודנה עד היום מסילת הברזל הארוכה ביותר בעולם.
תהליך חישמול הרכבת החל בשנת 1929 והיה מהיר מאוד. אורך מסילות הברזל עם הנעה חשמלית בברית המועצות היה הארוך בעולם.

התקופה הפוסט סובייטית

בתקופה הסובייטית מערך הרכבות פותח והוקמה מסילת הברזל הטרנס-אסיאתית. ב-1991 האחריות על מסילות הברזל הרוסיות הוטלה על משרד הרכבות הרוסי שב-2003 פורק והוחלף על ידי חברת הרכבות הרוסית.
בשנת 2009 הופעל קו רכבת מהירה בין מוסקבה לבין סנקט פטרסבורג. בקו זה הופעלו רכבות מתוצרת סימנס. משך הנסיעה הוא כ-4-5 שעות והרכבות נעות במהירות ממוצעת של 200 קמ"ש. בשנים 2010-2015 הופעלו רכבות מסוג זה גם במסלול מוסקבה - ניז'ני נובגורוד - סנקט פטרסבורג.
זמבזי

גאוגרפיה

ראשיתו של הנהר סמוך למפגש הגבולות שבין אנגולה, קונגו-קינשאסה וזמביה, לא רחוק ממקורותיהם של כמה מיובלי הקונגו, בגובה של כ-1,500 מטרים. מכאן הוא זורם דרומה דרך מערב זמביה, פונה מזרחה וצפונה על יד מפלי ויקטוריה ומשמש גבול בין זמביה וזימבבואה, חוצה את מוזמביק ונשפך לתעלת מוזמביק, שהיא זרוע של האוקיינוס ההודי. 
לזמבזי יובלים רבים, שמקצתם נהרות בפני עצמם, ושטח הניקוז שלו כ-1.4 מיליון קמ"ר. חלקו העלי של הנהר זורם ברמה המקבלת את מימיה מגשמי קו המשווה, שיורדים מאוקטובר עד מרץ. מרמה זו יורד הזמבזי לשטח נמוך יותר וצונח יותר מ-100 מטר במפלי ויקטוריה. שני סכרים ענקיים נבנו על חלקו האמצעי של האפיק: סכר קריבה בגבול זימבבואה-זמביה, שנחנך ב-1958 וגובהו 125 מטרים, וסכר קבורה-בסה בצפון-מערב מוזמביק, שנחנך באמצע שנות ה-80. מאחורי שני הסכרים האלה נקוו מאגרי מים מלאכותיים מהגדולים בעולם. שני הסכרים מספקים כמויות חשמל גדולות לזימבבואה, לזמביה ולמוזמביק. אוניות קיטור שטות מן הים במעלה הזמבזי לאורך 650 ק"מ. בנהר וביובליו כ-6,400 ק"מ טובים לשיט. לבני אירופה נודע על הזמבזי מפי הערבים, וגם כשהגיעו אליו לבסוף, שטו רק באפיקו התחתון.
האירופי הראשון ששט גם בחלקו העלי היה דייוויד ליווינגסטון, בשנים 1853–1855. בשנת 1855 סייר באזור על מנת לגלות תושבים מקומיים שהאמונה הנוצרית טרם נגלתה אליהם. הוא שט במורד הזמבזי הגועש בסירת קאנו פרימיטיבית ובקושי נחלץ. למפלים העצומים שראה קרא ליווינגסטון על שמה של מלכתו, ויקטוריה. 
כיום מהווים הזמבזי ומפלי ויקטוריה מוקד משיכה לאלפי תיירים בשנה. רוב חברות הרפטינג המקומיות יוצאות מהעיירות ויקטוריה פולס שבזימבבואה או מליווינגסטון שבזמביה. בסביבות החלק התחתון של הנהר, או בחלקו העליון, מאות רבות של אנשים נעזרים בשירותיהן של עשרות חברות הרפטינג הפועלות דרך קבע על הזמבזי ומציעות מסלולי שיט מגוונים בין מפליו השונים של הזמבזי. הזמבזי מארח את אליפות העולם ברפטינג ובכך זוכה להכרה בינלאומית בכל הקשור להיותו בין הנהרות המשובחים בעולם לרפטינג.
הנסיכה הגנובה

תקציר העלילה

בעידן של אבירים אמיצים, נסיכות יפות ומאבקי כישוף וקסם, מיה היפה, בתו של המלך, בורחת מהארמון. היא מסרבת לדרישתו של אביה להינשא לנסיך, ונחושה למצוא את אהבת חייה בעצמה. היא פוגשת את רוסלאן, אמן נודד החולם להיות אביר, והשניים מתחברים. אולם לא לזמן רב. כשמכשף מרושע חוטף אותה ממש לנגד עיניו, כדי להפוך את כוח האהבה שלה לכוח הקסמים שלו, יוצא רוסלאן עם חבריו מעולם החיות למסע מאתגר רצוף סכנות ודרקונים יורקי אש, כדי להוכיח לעצמו ולעולם שאהבה אמיתית חזקה מכל קסם.
מחיר האנרכיה

מחיר האנרכיה הוא מונח מתורת המשחקים, המתאר את השוני בתועלת המקסימלית החברתית ואת התועלת של נקודת שיווי משקל במשחק נתון.
בדרך כלל האופיטמום החברתי לא מושג משום שכל שחקן מעוניין לשפר את תועלתו האישית.
מחיר האנרכיה הוא מדד, המציין את ההבדל בין רווח בגישה אנוכית של כל שחקן לבין רווח המושג בגישה, המתחשבת באופטימום החברתי. מחיר האנרכיה מוגדר כיחס בין הרווח החברתי האופטימלי לבין שיווי משקל נאש הגרוע ביותר. במילים אחרות, עבור כל שיווי משקל נאש זהו היחס בין התועלת החברתית המקסימלית שניתן להשיג לבין התועלת החברתית הגרועה ביותר שניתן להשיג.
המחיר ה"טהור" של האנרכיה מתייחס רק לשיווי משקל נאש טהור, דהיינו שיווי משקל בו כל השחקנים נוקטים באסטרטגיות טהורות בלבד, ולא באסטרטגיות מעורבות או רנדומיות. יש לשים לב כי שיווי משקל מעין זה לא תמיד קיים.  
את המונח הציע חוקר מדעי המחשב כריסטוס פאפאדימיטריו. מחיר האנרכיה מהווה מדד חדש לאיכות שיווי משקל.

דוגמה: מחיר האנרכיה בעיית תזמון עבודות

כל שחקן בוחר מכונה עליה יריץ את עבודתו כך שהיא תבוצע בצורה המהירה ביותר. ביצוע אוסף בחירות השחקנים, כאשר בחירתם בוצעה לפי השיקול הנ"ל, יגרום לכך שכל שחקן ימתין לסיום עבודתו משך זמן ארוך יותר לעומת המצב בו כל שחקן היה בוחר את המכונה כך שתבצע את עבודתו בזמן בינוני (לא מהר ולא לאט מדי).
מתח פנים

הגדרה תרמודינמית

מבחינת התרמודינמיקה, מתח פנים מוגדר כ:
כאשר G הוא האנרגיה החופשית של גיבס ו A הוא השטח.
מהגדרה זו ניתן לפתוח את נוסחת קלווין הראשונה ולקבל את האנתלפיה (סך כל האנרגיה התרמית האצורה בחומר):

קוהזיה ואדהזיה

באנרגיית הקוהזיה, האנרגיה המשתחררת בהתחברות משטחית של שני נוזלים (מאותו סוג) על פני יחידת שטח, קטן השטח של שני הגופים ביחידת שטח. אנרגיית הקוהזיה שווה לפעמיים מתח הפנים על יחידת השטח הנ"ל.
אנרגיית האדהזיה מתארת תופעה דומה בין שני נוזלים מסוגים שונים.
מאלכום ח'אן

ביוגרפיה

מאלכום ח'אן נולד באספהאן במשפחה ארמנית באיראן והתחנך בבית הספר סמואל מורדיאן בפריז מ-1843 עד 1851. לאחר מכן הוא חזר לאיראן, התאסלם, ונכנס לשירות הממשלה. הוא נבחר לשמש מרצה במוסד הפוליטכני החדש בטהראן שנקרא "דאר אל-פנון" בשנת 1852. בשנת 1857 נסע לפריז בשירות המדינה.
פעולותיו של מאלכום ח'אן לקידום המודרניזם באיראן, למשל, פרסום העיתון קאנון, הקמת הארגון "פראמוש-ח'אנה" וקידום הסכם רויטר, לא עלו בקנה אחד עם רצון המשטר ולכן הוא הוגלה על ידי נאצר אד-דין שאה ב-1862. הוא קיבל חנינה לאחר מכן וניתנה לו משרה בשגרירות קונסטנטינופול. שם, שנתיים מאוחר יותר, הוא התחתן עם נערה ארמנית ממשפחה בולטת, בטקס שהתקיים בכנסייה הארמנית. הוא חזר לטהראן בשנת 1872 בתור עוזרו של הווזיר הגדול מושיר א-דוולה והפך לראש המשלחת האיראנית בלונדון (ואחר כך שגריר) בשנת 1872. הוא נשאר בתפקיד זה עד 1888, אז איבד את משרתו כתוצאה משערוריה הקשורה במכירת כרטיסי הגרלה שבוטלו.
בזכרונותיו, מתאר נאסר א-דין שאה כיצד הלך לביתו של מאלכום ח'אן, ונפגש עם בני משפחתו.
במהלך שהותו בלונדון, תקף מאלכום ח'אן גם את השאה וגם את ממשלת איראן, והמשיך לערוך את העיתון "קאנון" אשר היה נאסר להפצה בתוך איראן אבל בכל זאת נקרא גם על ידי אנשי החצר. מאלכום ח'אן הוכר כמודרניסט האיראני החשוב ביותר במאה ה-19. הוא קיבל לבסוף חנינה ומונה לתפקיד שגריר איטליה על ידי מוזאפר א-דין שאה ב-1898, ואת כינוי הכבוד נאט'ם א-דוולה. הוא נשאר שגריר איטליה עד מותו בשנת 1908.
ג'וליאן רוטר

ביוגרפיה

נולד בברוקלין, ניו יורק, בן להורים יהודים שהיגרו לארצות הברית. למד כימיה בברוקלין קולג', שם הושפע מסלומון אש שלימד בקולג', ופנה ללימודי פסיכולוגיה. הוא סיים תואר שני באוניברסיטת איווה, שם למד אצל קורט לוין. התמחה בבית החולים וורוצ'סטר, שם פגש את קלרה ברנס שהתמחתה גם היא, והם נישאו; נולדו להם שני ילדים. ב-1941 סיים לימודי דוקטורט באוניברסיטת אינדיאנה. במהלך לימודיו הושפע מהתאוריות של אלפרד אדלר, קלארק הול, פרדריק סקינר ואדוארד טולמן. 
במהלך מלחמת העולם השנייה היה יועץ ופסיכולוג עבור הצבא האמריקני. לאחר המלחמה עבד כראש התוכנית לפסיכולוגיה קלינית באוניברסיטת המדינה של אוהיו. ב-1963 עבר לאוניברסיטת קונטיקט וכיהן כראש מערך ההכשרה הקלינית, ושם עבד עד לפרישתו. בתקופה זו פיתח את "Interpersonal Trust Scale", מדד להערכת הבדלים בינאישיים באישיות.
טירת האגם

טירת האגם מערכת השו"ב המרכזית של המטה הכללי בצה"ל. המערכת פותחה על ידי חברת TSG IT Advanced Systems (לשעבר חלק מחברת נס טכנולוגיות) בשיתוף אגף התקשוב בצה"ל כדי לקשר בין גורמי המידע לגורמי האש.
המערכת יוצרת חיבור תהליכים מבצעיים בין זרועי שמאפשר גם חיבור של פלטפורמות לרשת. כך לדוגמה ניתן לצפות באמצעותה בנתונים אודות התקדמות הלחימה: מיקומי הכוחות הישראליים ומרכזי הפעילות של האויב - ממחסני אמצעי לחימה, רקטות ומשגרים ועד למפקדות הארגונים עצמם. מעבר לכך היא מאפשרת לראות את תמונת המצב של שיגורי רקטות לעורף הישראלי בזמן אמת. היא מציגה על גבי מפת ישראל לא רק את מיקומי נפילות הטילים, אלא גם את סוג החימוש שנורה, את הנזק שנגרם בעקבותיו ואת טווחי הזמן בו היה העורף הישראלי תחת מתקפה.

רקע

איפיון המערכת החל בסוף שנות ה-90 במסגרת חיל הקשר והאלקטרוניקה, ופיתוחה בפועל החל בחיל הקשר בשיתוף פעולה עם חברת TSG ב-2001. היא נוסתה מבצעית לראשונה בתרגיל ב-2004 אשר לא עמד בציפיות. הניסיון המשמעותי הבא היה בשנת 2005 במהלך תוכנית ההתנתקות עם גרסה מעודכנת שזכתה להצלחה חלקית. משנת 2006 עבר מוקד הפיתוח לחברת TSG וב-2014 הפיתוח חזר לצה"ל לצורך הפחתת עלויות. פיתוח המערכת הועבר ליחידת לוט"ם של אגף התקשוב. בשונה מחברות אזרחיות, הפצת הגרסאות נעשתה על בסיס תהליכים מבצעיים בצה"ל ולא על פי בשלות המערכת.
בשנת 2013 הושקה גרסה מבצעית ניידת לטאבלטים. בגרסה זו בוצעה התאמת היישומים והמערכות לגרסה הניידת, שמירת ההגנה בהיבטי אבטחת מידע ושמירה על קשר רציף בהיבט המידע.
אנדרה דה-פריס

אנדרה דה-פְרִיס (28 בפברואר 1911 – 15 בספטמבר 1996) היה רופא פנימאי וחוקר המטולוגיה וארס נחשים, פרופסור לרפואה באוניברסיטת תל אביב, ממייסדי הפקולטה לרפואה שלה וראשון דקאניה ורקטור האוניברסיטה (1969–1972).
חתן פרס ישראל לרפואה לשנת תש"ל (1970).

קורות חיים

דה-פריס נולד בשנת 1911 בליוורדן שבמחוז פריסלנד בהולנד, בן ליהודית. סיים את לימודי הרפואה באוניברסיטת אמסטרדם בשנת 1936 עם תואר דוקטור לרפואה, ובשנת 1938 קיבל תואר דוקטור לפילוסופיה. הוא התמחה ברפואה פנימית, וב-1938 קיבל תואר מומחה לרפואה פנימית. בשנים 1932–1933 עמד דה-פריס בראש בית החולים "מֶפֶּל" (Meppel) בהולנד והרצה בתחום כימיה קלינית באוניברסיטת אמסטרדם. בשנת 1939 התמנה למנהל בנק הדם של הצלב האדום בצפון הולנד, ובשנת 1940, בימי מלחמת העולם השנייה, עלה לארץ ישראל.
לאחר עלייתו לארץ ישראל היה דה-פריז רפתן בקיבוץ גבע. בשנת 1942 עבר לעסוק ברפואה והצטרף לסגל בית החולים הדסה בירושלים. בשנים 1946–1948 השתלם באוניברסיטת הרווארד, ובשובו לישראל חזר לעבוד בבית החולים והחל להרצות בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית. בשנת 1949 מונה דה-פריס למנהל המעבדה למחקר קליני בבית החולים, ובשנת 1953 הוענק לו התואר פרופסור חבר.
בשנת 1955 עבר דה-פריס לעבוד בבית חולים בילינסון כמנהל מחלקה פנימית ד' ומנהל המכון למחקר רפואי של קופת החולים. עבודתו המחקרית בשנים אלו זיכתה אותו, במשותף עם מקס לבקוביץ, שמעון גיטר, ושאול כוכבא על נושא ארס נחשים בישראל, בפרס סולד לרפואה והיגיינה ציבורית מטעם עיריית תל אביב לשנת 1959. דה-פריס ביחד עם חיים שיבא, פריץ דרייפוס ושמואל שור, נמנה בין מייסדי הפקולטה לרפואה של אוניברסיטת תל אביב וכיהן כדקאן הפקולטה הראשון. בשנת 1965 הועלה לדרגת פרופסור מן המניין. כיהן כרקטור האוניברסיטה משנת 1969 ועד 1972. גם לאחר פרישתו לגמלאות המשיך לעסוק בתחום, שימש כיועץ רפואי לבתי חולים ברחבי ישראל ומנהל מחקר בחברת טבע.
בשנת תש"ל (1970) הוענק לדה-פריס פרס ישראל לרפואה, על תרומתו להוראה ולחינוך ברפואה ועל הישגיו המחקריים בהמטולוגיה, טוקסיקולוגיה ומחלות מטבוליות.
בשנת 1995 הוענק לדה-פריס אות יקיר העיר תל אביב-יפו
אנדרה דה-פריס נפטר בקיץ 1996.
היה נשוי לחוה (בתו של הפרופ' למחלות א.א.ג, יוסף לכמן) ואב לשלושה: תמר דה פריס וינטֶר, צורפת אמנית; מרצה מהאקדמיה להנדסה ולעיצוב שנקר.אילן דה פריס, ממקימי בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה, לשעבר מנכ"ל סינמטק ירושלים וסמנכ"ל התוכן של "רשת"; ו- דוד דה פריס, פרופסור מן המנין בחוג ללימודי עבודה בפקולטה למדעי החברה באוניברסיטת תל אביב.
מתן חודורוב

ביוגרפיה

נולד ב-1985 לאם, מורה בחינוך מיוחד, ולאב, מורה לאנגלית ולמתמטיקה בבית ספר אקסטרני. גדל בתל אביב ואת שנות התיכון עשה ב"תלמה ילין". חודורוב הוא בעל תואר ראשון במשפטים מאוניברסיטת תל אביב.
את דרכו העיתונאית החל ככתב לענייני תחבורה, עם גיוסו לגלי צה"ל בשנת 2003. במרוצת השנים סיקר עבור התחנה הצבאית גם את תחומי התעשייה והמסחר, ההסתדרות ושוק ההון. בשנת 2005, עם עזיבתה של קודמתו, נועה קולפ, לערוץ 10, מונה חודורוב לכתב הכלכלי הבכיר של גל"צ. בשנת 2006 החל לערוך אחת לשבוע את חדשות הבוקר בגלי צה"ל. עד לשנת 2008 הוא ערך אחת לשבוע את יומן הבוקר של התחנה הצבאית "בוקר טוב ישראל". חודורוב הגיש בגל"צ, כמחליף קבוע, רצועות שידור שונות ובהן "התוכנית הכלכלית" (בשעה 19:00); "יוצאים לאור" (בשעה 6:00); "24 היום שהיה" (ב-23:00) ו"מחשבות בע"מ" (שישי ב-8:00) יחד עם איתן ליפשיץ.
בשנים 2008-2009 שימש לסירוגין פרשן כלכלי בתוכניות הבוקר "יום חדש" (קשת) ו"העולם הבוקר" (רשת) בערוץ 2. בדצמבר 2009 עזב את גל"צ והתמנה לתפקיד הכתב הכלכלי בחדשות עשר, שוב כמחליפה של נועה קולפ. במסגרת זו הוא משדר תכופות דיווחים במהדורה החדשות המרכזית, "לונדון וקירשנבאום", "לילה כלכלי" ו-"חמש עם רפי רשף".
נוסף על תפקידו המקצועי בערוץ, שימש חודורוב בשנת 2012 כיו"ר ועד העובדים של ערוץ 10. במסגרת זו היה ממובילי המאבק הציבורי למניעת סגירתו של הערוץ, וחתם עם דירקטוריון החברה על הסכם הבראה הכולל הפחתה זמנית בשכר תמורת פתיחת קרנות השתלמות לכל העובדים.
גריז (חומר סיכה)

גריז (באנגלית: grease) הוא שם של משחה המשמשת כחומר סיכה ומורכבת בדרך כלל מתערובת של תחליב סבון עם שמן תעשייתי או שמן צמחי. הסבון מתקבל מתערובת של שומנים אורגניים עם חומרים אלקליים חזקים כגון נתרן, ליתיום, או בריום, היוצרים מלחים מתכתיים של חומצות שומן. גריז נפוץ מבוסס על ליתיום, בעוד גריז אשר נועד לעמוד בטמפרטורות גבוהות עשוי להיות מבוסס על חומרים סינתטיים. כדי להתאים גריז לנקודות חיכוך גבוהות מאד, או נמוכות מאד, יש ומוסיפים לו גרפיט.
המאפיין הבולט של סוגי הגריז השונים הוא שהם בעלי צמיגות התחלתית גבוהה, אולם בעת מאמץ גזירה יורדת דרגת הצמיגות וכמעט משתווה לזו של השמן הנמצא בתערובת. שינוי חד זה בצמיגות נקרא טיקסוטרופיה (Thixotropy). לעיתים נעשה שימוש במונח "גריז" כדי לתאר אף חומרי סיכה בעלי מרקם משחתי או נוזלים בעלי צמיגות גבוהה, אולם חומרים אלה אינם בעלי תכונות טיקסוטרופיות האופייניות לגריז קלאסי. לדוגמה, וזלין וחומרי ג'ל פחמימני (Petroleum jelly) אחרים אינם מסווגים בדרך כלל כגריז.
גריז נמשח בדרך כלל על מנגנונים מכניים שאותם ניתן לסוך לעיתים רחוקות ובמקרים שבהם שמן סיכה ייזל ולא יישאר במיקום הרלוונטי. גריז משמש אף לאיטום, כדי למנוע חדירת מים וחומרים בלתי דחיסים אחרים. למסבים המטופלים בגריז יש מאפייני חיכוך טובים יותר בגלל צמיגותם הגבוהה.
קני דורהאם

חייו

דורהאם היה אחד חצוצרני הבי בופ הגדולים ביותר. בתחילת דרכו, בסוף שנות הארבעים וראשית שנות החמישים, הוא ניגן בלהקות של מובילים דגולים כגון החצוצרן דיזי גילספי, הזמר בילי אקסטיין, נגן הויברפון ליונל המפטון ובחמישייה המפורסמת של סקוספוניסט האלט צ'ארלי פרקר. דורהאם היה חבר בהרכב המקורי של שליחי הג'אז, ואחרי שארט בלייקי הפך למוביל ההרכב, עבר לנגן עם הוראס סילבר. הוא ניגן גם לצד סאני רולינס ות'לוניוס מונק בהקלטות שלהם משנות החמישים. לאחר מותו של החצוצרן קליפורד בראון, בשנת 1956, דורהאם תפס את מקומו בחמישייה של המתופף מקס רואץ'.
במקביל הוא עבד כמוביל, כשבשלב כלשהו החליט להקים את ההרכב שלו, "The Jazz Prophets" (בעברית: נביאי הג'אז), אשר הקליטו עבור בלו נוט. בהרכב ניגנו: בובי טימונס הצעיר, לפני פריצתו בשליחי הג'אז, נגן הקונטרבס סם ג'ונס, הגיטריסט קני בורל ועוד.
בשנת 1963 צירף דורהאם להרכב את סקסופוניסט הטנור בן ה-26 ג'ו הנדרסון, אשר הקליט עמם את Una Mass (יחד עם המתופף הצעיר טוני ויליאמס). דורהאם הקליט רבות עם הנדרסון, והשניים הפכו לחברים טובים. בין הקלטותיהם המשותפות ניתן למנות את אלבומו של הנדרסון "Page One" בו מופיע הסטנדרט המפורסם ביותר של דורהאם - "Blue Bossa" (בעברית בוסה כחולה). סטנדרט זה זכה לביצועים ועיבודים רבים. בין המבצעים המפורסמים של הסטנדרט נמנים דקסטר גורדון וג'יי ג'יי ג'ונסון. דורהאם עסק גם בעיתונאות ג'אז וכתב כמה מאמרים בעיתון דאון ביט, כמו כן כתב את הערות האלבום של "Page One" ואלבומים נוספים.
במהלך שנות השישים דורהאם הקליט לעיתים תכופות, כמוביל וכמלווה, עם הנדרסון, סידר ולטון, מילט ג'קסון ואחרים. במשך חייו הוא לא זכה לתשומת לב רבה מאד, ועל כן נחשב למוזיקאים שלא הוערכו דיו, בעיקר משום שחסה בצילם של גילספי, בראון, מיילס דייוויס ולי מורגן.
בשנותיו האחרונות דורהאם מיעט לנגן עקב מחלת הכליות, ממנה מת בחמישה בדצמבר 1972.