google/wiki40b huggingface dataset:
מיקרו-בקר 8051

שימושים

הגרסאות השונות של ה-8051 נמצאות בשימוש עד היום במכשירים רבים ולמעשה זהו המחשב הנפוץ בעולם- הוא נמצא בשימוש במקררים, מכונות כביסה, רמזורים, מיקרוגל וכמעט בכל מוצר אלקטרוניקה שנמכר היום בגלל פשטותו וגמישותו. עבור מכשירים שונים מיוצרים בדרך כלל רכיבים ייחודיים למוצר שהתוכנה הנדרשת מוטבעת בזיכרון הקבוע (ROM) שלהם וכך מוזילה את עלויות היצור.

סכמת מלבנים

המיקרו-בקר מכיל את יחידת ה-CPU ובנוסף היחידות: RAM,ROM, I/O PORTS, TIMERS, תקשורת טורית ובקרת פסיקות, הגדלים והכמויות משתנים בין הרכיבים השונים במשפחת רכיבים אלו (ניתן לבדוק לפי דפי נתונים).
מרדכי נאור

ביוגרפיה

מרדכי נאור נולד בשנת 1934 בתל אביב. לאחר סיום לימודיו התגייס לנח"ל ונמנה עם מקימי קיבוץ נחל עוז, בו נשאר לאחר סיום שירותו הצבאי, מ־1953 עד 1956, ובו התחתן עם אשתו לאה. בסוף 1956, עזב את הקיבוץ והחל לעבוד בעיתונות. נאור כתב עבור עיתון הנוער העובד "במעלה", עבור "במחנה נח"ל", עבור השבועון "רימון", אליו נתקבל על ידי יעקב אגמון, וב"דבר". בשנת 1958, היה נאור סגן עורך של "במחנה נח"ל". באותה שנה זכה באופן חלקי בפרס עמוס לב על כתבה שתיארה את קיבוצו, נחל עוז. בשנת 1961 היה לעורך "במחנה גדנ"ע" ו"במחנה נח"ל". בשנה זו החל ללמוד בשלוחה התל אביבית של האוניברסיטה העברית בירושלים, ממנה קיבל תואר ראשון במדע המדינה וסוציולוגיה בשנת 1964. המשיך ללמוד לתואר שני בירושלים, ואת התואר השני במדע המדינה קיבל ב-1970. 
נאור היה סגן מפקד גלי צה"ל ושידר בתחנה פינה שבועית ותוכניות שונות. ביוני 1974 נתמנה למפקד גלי צה"ל. במהלך מלחמת יום הכיפורים עברה התחנה לשדר מסביב לשעון, ונאור נאבק לאחר כניסתו לתפקיד להמשיך מתכונת שידורים זו. במהלך כהונתו יזם חידושים כמו שימוש ב"טלפון האדום" לקבלת ידיעות מהמאזינים ו"האוניברסיטה המשודרת". נאור נאבק על עצמאות גלי צה"ל אל מול רשות השידור. ביוני 1978 סיים את תפקידו בגלי צה"ל, ועבר להיות העורך הראשי של ההוצאה לאור של משרד הביטחון. 
נאור קיבל תואר דוקטור במסגרת בית הספר למדעי היהדות של אוניברסיטת תל אביב; עבודת הדוקטור שלו, שכותרתה: "פנחס ספיר (בתקופת השנים 1930–1949) לבחינת דרכו של מנהיג מהרמה המקומית ללאומית, על רקע ההתפתחות הפוליטית והכלכלית של היישוב בשנים אלו", נעשתה בהדרכת פרופ' מתתיהו מינץ ואושרה בשנת 1984.
מלבד היותו מרצה להיסטוריה, מרבה נאור בכתיבת ספרים פופולריים בתולדות ארץ-ישראל (ביניהם זכתה להצלחה גדולה הסדרה "מסיפורי ארץ אהבתי"), וכן ביוגרפיות על אישיה (בין היתר כתב ביוגרפיות על הברון רוטשילד, פנחס ספיר, הרמטכ"לים יעקב דורי וחיים לסקוב ואליהו דובקין, "שר העלייה של המדינה שבדרך"). בשנת 1962 הציע לו שאול ביבר לכתוב גיליון מיוחד של כתב העת "מערכות שריון" לציון 15 שנים לחטיבה 7, ונאור ניצל את ההזדמנות והציע להוציא לאור ספר, שהיה לספרו הראשון, "כאן השריונים". בשנות ה-60 כתב ספרים נוספים על צה"ל: "על הגובה" – על חיל האוויר (1965); "ימי יוני" – על מלחמת ששת הימים, יחד עם זאב ענר; ו"השבח להם" – על מקבלי צל"שים. 
במסגרת המכון לתקשורת יהודית באוניברסיטת תל אביב, בראשות שלום רוזנפלד, ערך את כתב העת "קשר" לתקשורת יהודית וישראלית, שיצא לאור במשך 16 שנה (33 חוברות, 1987–2003).
נאור היה שותף במשך שנים לזאב ענר בתוכנית הרדיו "מחפשים את המטמון", שבה התוודעו המאזינים דרך שעשוע וכתב חידה לפרקים בתולדות ארץ-ישראל.
ספרו "17 המדרגות" הוא רומן שבאמצעותו הוא עוקב אחרי פרקים בתולדות הארץ דרך גיבורו, דב בן ליש, דמות מסתורית שהייתה נוכחת כמעט בכל אתר ונקודה חשובה בהיסטוריה של עם ישראל וארצו.
נאור הוא חוקר וסופר פורה, ובספרייה הלאומית בירושלים אצורים כ-200 כרכים משלו: ספרים שכתב, ספרים שהיה שותף לכתיבתם, ספרים שערך, קטלוגים לתערוכות, וכן רומן אחד וכמה ספרי סיפורים לבני הנעורים. הוא משמש כיועץ וכאוצר מוזיאונים, כגון מוזיאון הרעות במצודת כ"ח (נבי יושע), אתר רכבת העמק בכפר יהושע, מוזיאון ההגנה בתל אביב, ובית ראשונים בהרצליה.
מרדכי נאור נשוי למשוררת וסופרת הילדים לאה נאור, ולהם שתי בנות ובן.
הדיוויזיה ה-712 (ורמאכט)

היסטוריה

הדיוויזיה הוקמה ב-5 במאי 1941, והועמדה תחת פיקוד גאורג פון דהרן, וביולי אותה שנה הוצבה הדיוויזיה בחוף התעלה, כחלק מהקורפוס ה-25, שהיה תחת פיקודה של הארמייה השביעית. בהמשך הועברה הדיוויזיה לבלגיה, שם הוצבה תחת פיקודה של הארמייה ה-15
ביוני 1944 הושארה הדיוויזיה בעמדותיה בבלגיה, כחלק מהקורפוס ה-89, על מנת למנוע פלישה אמפיבית באזור קאלה, ולאחר מכן לחמה בקרבות בבלגיה וספגה אבידות כבדות. בספטמבר השתתפה הדיוויזיה בלחימה במבצע מרקט גארדן, ולאחר מכן לחמה בהולנד בקרבות הקשים שהתנהלו בחורף 1944.
בינואר 1945 הועברה הדיוויזיה לחזית המזרחית, שם לחמה כחלק מהארמייה התשיעית בקרבות הקשים סביב ברלין, וב-2 במאי נכנעו שרידי הדיוויזיה בשבי הרוסי.
ראסינג סנטנדר

היסטוריה

ראסינג סנטנדר שיחקה את משחק הראשון שלה בתאריך 23 בפברואר 1913 ובו הפסידה 2-1. היא נוסדה באופן רשמי ב-14 ביוני וניתן לה השם "Santander Racing Club"
ראסינג סנטנדר שיחקה בליגה הראשונה שזאת יצאה לדרך בשנת 1929 ואת עונתה הראשונה סיימה במקום האחרון אך לא ירדה לליגה השנייה זאת מכיוון שלפני תחילת העונה הראשונה נקבע שהאחרונה תפגוש בצמד משחקי מבחן את הראשונה בליגה השנייה וראסינג התגברה על הפסד במשחק הראשון לסביליה 0-1 וניצחה בגומלין 0-2 מה שמנע את ירידתה לליגה השנייה.
הישג השיא שלה בשנות ה-30 היה המקום השני בעונת 1930/31 אשר נחשב להישג הגדול בתולדותיה אז החמיצה את האליפות בגלל הפרש שערים פחות טוב מזה של ריאל מדריד
בסיום עונת 1939-40 ירדה ראסינג לליגה הספרדית השנייה.
בשנת 1950 חזרה לליגה הבכירה אחרי היעדרות של עשר שנים. מאז עברה הקבוצה בין הליגה הראשונה והליגה השנייה מספר רב של פעמים. בשנת 1991 הוכתרה לאלופת הליגה השנייה. בעונת 1994/1995 גברה על ברצלונה בתוצאה 5-0, מה שנחשב לאחד הניצחונות הגדולים בתולדות הקבוצה. בעונת 2000/2001 הגיעה לרבע גמר הגביע הספרדי והפסידה לקבוצת ריאל סרגוסה, באותה עונה נשרה סנטנדר לליגה השנייה אחרי 8 עונות רצופות בליגה הראשונה, אולם שבה לליגה הבכירה כעבור עונה.
בעונת 2007/2008 אומנה תחת מרסלינו גרסיה רשמה ראסינג את הישג השיא שלה בגביע המלך שעה שהגיע לחצי הגמר בה הפסידה לחטאפה וסיימה במקום השישי בליגה הבכירה בספרד ובכך השתתפה במוקדמות גביע האופ"א בפעם הראשונה אי פעם. בסיבוב הראשון ניצחה את קבוצת הונקה מפינלנד. בשלב הבתים סיימה במקום הלפני אחרון בבית והודחה מהטורניר.
בעונת 2010/2009 הגיעה הקבוצה פעם נוספת לחצי גמר הגביע הספרדי והפסידה לקבוצת אתלטיקו מדריד. ב-22 ינואר 2011 איש העסקים ההודי אחסאן עלי סעיד, מייסד ויו"ר של "Western Gulf Advisory" (חברת השקעות), רכש את ראסינג סנטנדר ומינה באופן מיידי את המאמן מיגל אנחל פורטוגל. בעונת 2011-12 חזרה הקבוצה לליגה השנייה לאחר עשור שלם ששיחקה בליגה הראשונה.
בסופו של הקמפיין סיימה הקבוצה במקום ה-20 בליגה השנייה וירדה לליגה השלישית. למרות הירידה לליגה השלישית הקבוצה הצליחה להגיע לרבע גמר גביע המלך הספרדי בעונת 2013-14. במשחק זה נרשמה תקרית ביזארית שבה השחקנים סירבו לשחק והציבו אולטימטום נשיא וההנהלה. דרישת השחקנים הייתה התפטרות לאלתר של כל הנהלת הקבוצה ובראשה הנשיא, אנחל לאבין. הנשיא סירב להתפטר ועם שריקת הפתיחה נעמדו כל השחקנים על המעגל במרכז המגרש ולא שיחקו. השופט, לאחר התייעצו עם קפטן הקבוצה, החליט להפסיק את המשחק. בסיום עונת 2013/2014 חזרה הקבוצה לליגה הספרדית השנייה. בסיום עונת 2014/2015, ירדה הקבוצה שוב לליגה השלישית.
בסוף עונת 2015/2016 סיימה הקבוצה במקום הראשון, אך הודחה במשחקי הפלייאוף על העלייה. בעונת 2018/2019 סיימה שוב במקום הראשון ועלתה לליגה השנייה.
וינה הצעירה

"וינה הצעירה" (Jung-Wien) הייתה תנועה רוחנית-ספרותית שפעלה בעיר וינה, בירת האימפריה האוסטרו-הונגרית, בעשורים האחרונים של המאה ה-19 וב"מפנה המאות", בין השנים 1890 ו-1914.
בקבוצת "וינה הצעירה" נקבצו טובי המשוררים וסופרים האוסטרים, והתנועה פעלה עד מלחמת העולם הראשונה. בין הבולטים שבחברי "וינה הצעירה" היו המשוררים ריינר מריה רילקה והוגו פון הופמנסתאל, המספרים ריכרד בר-הופמן, ארתור שניצלר, פטר אלטנברג וסטפן צוויג, וכן עיתונאים-הוגים כקרל קראוס.
התנועה הולידה הלכי רוח וזרמים ספרותיים שהתייחדו בנאו-רומנטיות, בליריקה בעלת הלך רוח קדורני, באסתטיזם קיצוני, ואפילו באימפרסיוניזם. התנועה צמחה על רקע הרגשת החידלון, סוף התקופה, האופיינית ל"מפנה המאות" באימפריה המתפוררת.
תנועת "וינה הצעירה" נטלה את שמה וחלק ממטרותיה מתנועת "גרמניה הצעירה", תנועה ליברלית של אנשי רוח ויוצרים, שקמה בגרמניה, באמצע המאה התשע עשרה, ברוחה של המהפכה הצרפתית.
אוח פל

מאפיינים

אוח זה הוא מהגדולים שבדורסי הלילה בעולם. הוא מגיע לאורך 51–63 ס"מ, למוטת כנפיים של 153 ס"מ ולמשקל 2-2.3 ק"ג. האוח בעל נוצות חומות-אדומות והבטן בהירה ומנומרת. ינשוף זה מתמחה בדומה למיני הקטופה בתפיסת דגים ויצורים מימיים דומים והוא בעל טפרים חזקות בעלות קרסים המונעים מטרפו להחליק. בניגוד למרבית הינשופיים הוא חסר את השמיעה המחודדת ואת הנוצות הרכות שמשקיטות רעשים, החשובות כ"כ לשאר דורסי הלילה והאוזניים גם לא בולטות כמו אצל שאר האוחים.
האוח מצוי בטבע באפריקה שמדרום לסהרה, בעיקר באזורי יערות טרופיים עד גובה 1,700 מטר וגדות נהרות, אגמים וביצות. הוא מתרחק מאזורים יבשים או מחופי הים. הוא נצפה מספר פעמים בניגריה, סנגל, גמביה, גינאה וסיירה לאון ובמרכז אפריקה ממזרח קונגו ולאורך דרום סודאן, סומליה, קניה וטנזניה ודרומה עד לזימבבואה, בוצואנה ודרום אפריקה.
אוח זה יוצא לצוד לפנות הערב, ובלילה ולפני הזריחה אם כי בעתות רעב יפעל גם ביום. הוא מחפש בקרבת המים טרף כמו דגים שונים שיכולים להגיע למשקל 2 ק"ג אך בדרך כלל קטנים בהרבה. לעומת מיני הקטופה הפיסקיבורים, אוח זה יכול לגוון אם לא ימצא דגים בצפרדעים ושאר דו-חיים, סרטנים וחרקים גדולים ואף צדפות. כמו כן הוא יחטוף צעירי תניני יאור פגיעים. האוח עוקב אחרי התנודות של המים ואז צולל מענף לעבר טרפו ואוחז בו עם טפריו הגדולות.
אוח זה הוא מונוגמי וטריטוריאלי ויתקוף משיגי גבול.
בבוא ספטמבר

תקציר העלילה

רוברט טלבוט (רוק הדסון) הוא איש עסקים אמריקאי עשיר ורווק. הוא בעל וילה מפוארת בפורטופינו לשם הוא מגיע פעם בשנה ומבלה עם חברתו/פילגשו ליסה פליני (ג'ינה לולובריג'ידה). בשאר 11 החודשים מתוחזקת הווילה על ידי אב הבית מוריס קלאבל (ולטר סלזק) וצוות עובדות. מוריס מנצל את היעדרו של רוברט והופך את הווילה למלון בשם La Bella Vista ללא רשותו של רוברט.
רוברט דוחה כל פעם את בקשתה להתחתן והיא לבסוף מחליטה להינשא לספנסר (רונלד הווארד - בנו של לסלי הווארד). וכבר מודדת את שמלת הכלה אך כאשר בשנה אחת מחליט רוברט להגיע ביולי ומבקש ממנה להצטרף אליו לווילה היא נכנעת ושניהם נוסעים לווילה.
לפני שהם מגיעים לווילה, מוזהר מוריס על ידי ידיד ומנסה למחוק כל סימן למלון אבל למקום מגיעה קבוצה של שש נערות בתוכן סנדי (סנדרה די) מלוות במשגיחה אליסון (ברנדה דה בנזי). רוברט מגלה את התרמית של מוריס ומורה לו להתפטר ולסלק את הנערות למחרת.
המצב מסתבך כשמגיעים למקום ארבעה בחורים סטודנטים אמריקאיים וביניהם טוני (בובי דרין) וביגל (ג'ואל גריי). מוריס אומר כי הזמנתם בוטלה. הם מתכוננים לעזוב אבל כשהם רואים את הבנות הם מחליטים להישאר ליד הווילה ולהקים שם אוהל.
בין הבחורים ורוברט מתפתחת תחרות גילים אך רוברט מנצח אותם בנהיגה על קטנוע, בריקוד ובשתיית אלכוהול.
בינתיים המשגיחה אליסון מחליקה על פקק מבקבוק שמפניה ומתאשפזת בבית חולים. הנערות נשארות במקום ובין טוני וסנדי מתפתחת ידידות.
רוברט מרגיש כעת את עצמו אחראי להתנהגותן של הבנות. הוא אומר לסנדי כי גברים לא אוהבים נשים שמתמסרות בקלות. כשסנדי אומרת זאת לליסה היא מתרגזת על הצביעות של רוברט ומודיעה לו שהיא עוזבת אותו. גם לאחר שהוא רודף אחריה היא מסרבת לחזור. היא חוזרת לספנסר שמוכן למרות הכל להתחתן אתה.
סנדי וטוני מתפייסים לאחר ריב ומשוחחים עם ליסה. בעקבות זאת משנה ליסה את דעתה ויוצאת למצוא את רוברט כשהיא לבושה בשמלת כלה. היא מוצאת אותו כבר על הרכבת. ליסה לוקחת בהשאלה תינוק ואומרת לשוטר כי אבי התינוק הוא אמריקאי הרוצה לברוח מאמריקה. רוברט מורד מהרכבת, פוגש את ליסה וקונה לה טבעת נישואים.
הם חוזרים שוב לווילה ששוב הפכה לבית מלון אבל הפעם הדיירים הן נזירות שלא משמיעות רעש...
שמעיה

המחלוקת על אודות הסמיכה

בכל הנושאים בהם מוזכרים שמעיה ואבטליון במקורות, הם מסכימים זה עם זה, ותמיד הלכות נמסרו בשם שניהם. מלבד, נושא הסמיכה, שבו הם חולקים זה על זה.
בית שמאי אומרים מביאין שלמים ואין סומכין עליהן, אבל לא עולות. ובית הלל אומרים מביאין שלמים ועולות וסומכין עליהם
— מסכת ביצה פרק ב' משנה ד'
המחלוקת היא האם מותר לסמוך (להניח את הידיים על ראש הבהמה המוקרבת) ביום טוב או לא; שמעיה סובר שיש לסמוך, ואילו לדעת אבטליון אין לסמוך.
מחלוקת זאת לא התחילה בימי הלל ושמאי, אלא עוד בראשית תקופת הזוגות. (מסכת חגיגה פרק ב', משנה ב'). המחלוקת נמשכה גם לאחר תקופת הזוגות, ונחלקו בה גם בית שמאי ובית הלל.

נשיא הסנהדרין

במשנה ובתלמוד מצוטטות אימרות ומעשים המראים על היחס המעריך שהיה לחכמי הדור כלפי שמעיה ואבטליון, ומעידים על כך שתפסו מקום חשוב בציבוריות היהודית של תקופתם, אף מעבר לכוהנים הגדולים. אלה היו בתקופת בית המקדש השני. התלמוד מספר על פגישה של הכהן הגדול בשמעיה ואבטליון (בתרגום לעברית):
מעשה בכהן גדול אחד שיצא מבית המקדש, והיו הולכים כל הציבור אחריו. כיון שראו (הציבור) את שמעיה ואבטליון - עזבו אותו והלכו אחרי שמעיה ואבטליון. בסוף באו שמעיה ואבטליון להיפטר בברכה מן הכהן הגדול. אמר להם: יבואו בני עממין לשלום (הזכיר להם את עובדת היותם בני גרים, לביישם)! אמרו לו: יבואו בני עממין לשלום - שעושים מעשה אהרן (שהיה אוהב שלום ורודף שלום ונוח לבריות), ולא יבוא בן אהרן לשלום - שאינו עושה מעשה אהרן.
— תלמוד בבלי, מסכת יומא דף ע"א עמוד ב'
.

מרבותיו של הלל הזקן

הלל הזקן היה תלמידם המובהק של שמעיה ואבטליון, וכך מסופר בתלמוד הבבלי:
בכל יום ויום היה עושה ומשתכר בטרפעיק, חציו היה נותן לשומר בית המדרש, וחציו לפרנסתו ולפרנסת אנשי ביתו. פעם אחת לא מצא להשתכר, ולא הניחו שומר בית המדרש להיכנס. עלה ונתלה וישב על פי ארובה, כדי שישמע דברי אלהים חיים מפי שמעיה ואבטליון. אמרו: אותו היום ערב שבת היה, ותקופת טבת הייתה, וירד עליו שלג מן השמים. כשעלה עמוד השחר אמר לו שמעיה לאבטליון: אבטליון אחי, בכל יום הבית מאיר, והיום אפל, שמא יום המעונן הוא? הציצו עיניהן, וראו דמות אדם בארובה. עלו ומצאו עליו רום שלוש אמות שלג. פרקוהו, והרחיצוהו וסיכוהו והושיבוהו כנגד המדורה. אמרו: ראוי זה לחלל עליו את השבת.
הלל חזר לבבל, כשעלה שוב לארץ ישראל, אחרי פטירתם של שמעיה ואבטליון, נזף במנהיגי הדור, בני בתירה, על שלא למדו מספיק מפיהם של שמעיה ואבטליון, ומכנה אותם בכינויים של כבוד:
...התחיל מקנטרן בדברים. אמר להן: מי גרם לכם שאעלה מבבל ואהיה נשיא עליכם עצלות שהייתה בכם שלא שמשתם שני גדולי הדור שמעיה ואבטליון.
— תלמוד בבלי, פסחים דף ע' עמוד א'
 
...התחיל מקנתרן בדברים ואומר מי גרם לכם לצרך לבבלי הזה לא על שלא שימשתם לשני גדולי עולם לשמעיה ואבטליון שהיו יושבין אצלכם...
קריסטיאנסנד

היסטוריה

את העיר הקים כריסטיאן הרביעי, מלך דנמרק בשנת 1641 כעיירת מסחר. היא נועדה להיות מרכז כלכלי שיתמוך בנוכחות הצבאית ובמאמצי בניית הביצורים באזור. הביצורים נועדו להגן על המעבר הימי במצר סקאגרק שבין האוקיינוס האטלנטי הצפוני והים הבלטי, ומכאן גם חשיבותו האסטרטגית.
חשיבות אסטרטגית זו הוכרה גם בזמן מלחמת העולם השנייה. לאחר שכבשה גרמניה הנאצית את דנמרק ונורווגיה, ביקשה גרמניה להקשות על מעבר אוניות בעלות הברית במצר, וכן לחסום עורק ימי חשוב לברית המועצות. כיוון שכך, התקינה ארבעה תותחים כבדים (380 מ"מ) בכל אחד משני צדי המצר, שנועדו ליירוט אוניות, וכיסו טווח של 55 ק"מ מכל קו חוף.
כיום מהווה העיר מרכז נופש קיצי עבור הנורווגים, ותיירים זרים עוברים בה בדרכם לערים הגדולות בנורווגיה, כשהם מגיעים למדינה במעבורות מדנמרק.
מרכז העיר נקרא "קוואדרטורן" (Kvadraturen) על שם הרשת המרובעת של רחובות מקבילים החוצים את מרכז העיר לאורכו ולרוחבו. אתרים מרכזיים בעלי עניין בעיר הם מבצר כריסטיאנהולם שנבנה בין 1662 ל-1672, הקתדרלה של קריסטיאנסנד, שנבנתה ב-1884 בסגנון נאו-גותי והיא הכנסייה הגדולה בנורווגיה ורובע פוסביין, על בתי העץ המסורתיים והציוריים של רובע העיר הישנה.
לוקומוטיב מוסקבה (כדורגל נשים)

היסטוריה

הניסיון הראשון להקים מועדון כדורגל נשים בחסות מועדון הכדורגל לוקומוטיב נעשה ב-1991, כמועדון כדורגל נשים של אגודת לוקומוטיב, אבל בעונת 1993 בשל קשיים כלכליים המועדון חדל להתקיים.
הניצחון הגדול ביותר בתולדות הקבוצה, ב-1992, היה הניצחון על ז'מצ'וז'ינה סוצ'י בתוצאה 12:0. ההפסד הכי גדול שנרשם ב-1993, היה בתבוסה 1:4 למועדון סיומביק זילאנט מהעיר טוליאטי.
ב-14 בפברואר 2018 באתר הרשמי של מועדון הכדרוגל "לוקומוטיב" נשיא המועדון איליה גרקוס הודיע כי כחלק ממועדון הכדורגל לוקומוטיב יוקם מועדון כדורגל נשים. באותו היום כבר מונתה ילנה פומינה למאמנת הקבוצה. המשחק הרשמי הראשון נערך ב-21 באפריל 2018 במשחק נגד יניסיי מקרסנויארסק בספסאן ארנה. המשחק הסתיים בשוויון 1-1.
אביגיל מק'קרן

ביוגרפיה

מק'קרן נולדה בלונדון ב-1955. אביה הוא השחקן ליאו מק'קרן. למדה בבית הספר התיכון "פאטני" ואחר כך בבית הספר למשחק "Webber Douglas Academy Of Dramatic Art".
בתיאטרון הופיעה מק'קרן בין השאר עם הלהקה השייקספירית המלכותית, שיחקה בתיאטרון רויאל קורט וב"תיאטרון אלמיידה", השתתפה בפסטיבל אדינבורו ובפסטיבל התיאטרון של צ'יצ'סטר. עוד הופיעה ברבים מתיאטראות הווסט אנד בלונדון. ב-1983 זכתה בפרס אוליביה לשחקנית המשנה הטובה ביותר על תפקידה כסיליה במחזה "כטוב בעיניכם". עוד זכתה באותה שנה בפרס מבקרי התיאטרון של לונדון כשחקנית החדשה הטובה ביותר.
ב-2014 השתתפה מק'קרן בעיבוד של מייק פולטון לרומן "בין שתי ערים" מאת צ'ארלס דיקנס שהועלה ב-"Royal and Derngate Theatre" בנורת'האמפטון. עוד שיחקה בעיבוד הבימתי לסרט "שייקספיר מאוהב" בתיאטרון נואל קווארד. ב-2015 גילמה את ליידי קתרין דה ברג בעיבוד ל"גאווה ודעה קדומה" מאת ג'יין אוסטן.
בטלוויזיה הופיעה מק'קרן לצדו של אביה בסדרה "רמפול" בתפקיד עורכת הדין ליז פרובט. עוד השתתפה במיני סדרה "The Charmer", ובתפקיד מיס לה קריבי ב"ניקולס ניקלבי". ב-1997 השתתפה בסרט הקולנוע "Seeing Things".
חסידות טאש

חסידות טאש (טאהש) היא חצר חסידית שמקורה בעיירה נירטאש (Nyirtass; "טאהש" בפי היהודים) בצפון מזרח הונגריה. מאז 1962 נמצא מרכז החסידות בקריית טאש שבבּוּאַבְּרִיאַן, פרבר של העיר מונטריאול בקנדה. האדמו"ר הנוכחי הוא רבי אלימלך לאווי.

השושלת

מייסד השושלת הוא רבי משולם פייש סג"ל-לאווי (תקפ"א, 1821 – כ"ח בסיון תרל"ג, 1873), בנם של מרדכי וזעלדע. מצד אביו היה מיוחס לבעל התוספות יום טוב. היה תלמידם בחסידות של רבי יצחק אייזיק מקומרנא, רבי דוד שפירא מדינוב ובתורה של רבי מאיר א"ש ורבי מאיר פערלס. נסע גם לדברי חיים, לישמח משה ועוד. הוא מכונה בקרב חסידיו "השרף".
אחרי פטירתו מילא את מקומו חתנו, רבי יהוסף רוטנברג מקוסון שכן בנו רבי אלימלך (תרכ"ז, 1867 - כ"ג בכסלו תש"ג, 1942) היה עדיין נער. רבי אלימלך גדל והתחנך בבית גיסו ויחד איתו עבר לעיירה מעזא-קוסוני (קוסון) שעל שמה הוא נקרא הרבי מקוסון. נישא לבתו של הרב יצחק אייזיק וייס אב"ד סבליאבה. לאחר נישואיו עבר רבי אלימלך למקום מגורי חותנו במונקאטש ובתרנ"ח (1898) התמנה לשבת על כיסא אביו בטאש בעידוד רבו, רבי אליעזר מקומרנא. היה גם תלמידו של רבי צבי אלימלך שפירא מבלאז'וב. הוא מכונה בקרב חסידיו "הסבא קדישא".
שנים מבניו של רבי אלימלך נרצחו בשואה: רבי מרדכי אבד"ק דעמעטשער (אביו של רבי רבי משולם פייש), ורבי יצחק אייזיק, שהיה אדמו"ר בקליינווארדיין. בן שלישי של רבי אלימלך, רבי חיים שלמה (נולד בתר"נ), חתנו של רבי ישראל יעקב מחוסט, שימש כאדמו"ר בחוסט ובשנת תרצ"ח היגר לארצות הברית וכיהן כאדמו"ר מחוסט-טאהש. לאחר שאחיינו (בן אחיו הגדול), רבי משולם פייש, התבסס בקנדה, הפסיק לקרוא לעצמו אדמו"ר מטאהש וכינה את עצמו רק בשם חוסט. נפטר בי"ב בשבט תשמ"א. צאצאיו משמשים גם הם כאדמו"רים.

לאחר מלחמת העולם השנייה

אחר מלחמת העולם השנייה שימש במשך שנים רבות כאדמו"ר נכדו של רבי אלימלך, רבי משולם פייש לאווי (השני). בתשי"א (1951) עבר להתגורר במונטריאול. בתשכ"ב (1962) יזם את הקמת השיכון החסידי 'קריית טאש' בעיר בּוּאַבְּרִיאַן הסמוכה, שבו התגוררו ב-2016 כ-250 משפחות השייכות לחצר (המהוות רק כמחצית האוכלוסייה, כשהקבוצה השנייה בגודלה היא חסידי סאטמר). בקריה רשת מוסדות של טאש. לחסידות מוסדות גם בבורו פארק, ויליאמסבורג, מונרו, מונסי ולונדון. דברי תורתו כונסו לסדרת הספרים "עבודת עבודה".
אחרי פטירתו של הרב משולם פייש ב-2015 הוכתר תחתיו בנו רבי אלימלך. קודם לכן היה הרב של קהילות טאש בעולם.
רביעיית כרמל

היסטוריה והווה

הרביעייה השתלמה בארץ עם חיים טאוב ובחו"ל עם חברי רביעיית אלבן ברג בתוכנית ללימודי מוזיקה קאמרית בבית הספר הגבוה למוזיקה בקלן. בנוסף, למדה הרביעייה עם חברי הרביעיות אמדאוס, האגן, ברטוק וינאצ'ק והשתתפה בכיתות אמן עם הכנרים אייזק שטרן, מרים פריד והנרי מאייר. הרביעייה משתתפת בתוכנית "פרו קווארטט" בצרפת. 
הרביעייה הופיעה בצרפת, אנגליה, אוסטריה, איטליה, שווייץ ובקארנגי הול בניו יורק. בישראל הופיעה הרביעייה בפסטיבל הבינלאומי למוזיקה קאמרית בירושלים, בפסטיבל ישראל, בפסטיבל קול המוסיקה בגליל העליון, וכן בסדרות שונות למוזיקה קאמרית.
פרויקט הדגל של רביעיית כרמל היא הסדרה המונחית "מעבר לקשת". מנחה אותה ויולן הרביעייה, ד"ר יואל גרינברג, מוזיקולוג במחלקה למוזיקה באוניברסיטת בר-אילן.
הקליטה דיסק מיצירותיו של פאול בן-חיים.
רביעיית כרמל זכתה בפרס ראשון בתחרויות האביב לשנת 2004 בתחום המוזיקה הקאמרית ובתחום ביצוע מוזיקה ישראלית ובפרס ראשון בתחרות הבינלאומית לרביעיות מיתרים של האקדמיה "פראג וינה בודפשט" שנערכה ברייכנאו, אוסטריה.
גרז רוטלוי

קריירה

בשנת 1906 חלק רוטלוי מקום 5-6 בתחרות שהתקיימה בעיר לודז' (ניצח: עקיבא רובינשטיין. בשנת 1907 הגיע למקום השלישי בתחרות לודז' (ניצח עקיבא רובינשטיין ומקום שני דוד דניוסצבסקי). 
רוטלוי הגיע למקום השישי באליפות רוסיה החמישית (ניצח: עקיבא רובינשטיין) ולמקום השני בתחרות אוסטנדה (ניצח: היילמן). בשנת 1908 הגיע למקום הרביעי בתחרות המשנית בפראג (ניצח: קארל טרייבל). 
בשנת 1909 חלק רוטלוי מקום ראשון עם דוד דניוסצבסקי בתחרות לודז, והגיע למקום השני, לאחר אלכסנדר אלכין בתחרות סנקט פטרסבורג.  
רוטלוי שיחק שני דו-קרבות נגד גרז סלווה; בשנת 1909 הפסיד +5 -8 =5 (+ ניצחונות – הפסדים = תוצאות תיקו) ובשנת 1910 ניצח +3 -1 =6. 
בשנת 1910 חלק מקום ראשון עם עקיבא רובינשטיין בתחרות ורשה, וניצג בתחרות המבורג דרג ב' ; ניצחון שזיכה אותו בתואר אמן ובזכות להתמודד בתחרות קרלסבאד 1911.
בשנת 1911 חלק מקום 2-4 בתחרות קלן (ניצח: משה לובצקי), הגיע למקום הרביעי בתחרות קרלסבאד 1911 (ניצח: ריצ'רד טייכמן) והגיע למקום השני בתחרות מינכן (ניצח: שמעון אלאפין). 
מחלה נפשית קשה מנעה ממנו להמשיך ולהתמודד בתחרויות שחמט, ובשנת 1920 מת בגיל 31.
מוזיאו רוזנבאך

מוזיאו רוזנבאך היא להקת רוק פרוגרסיבי איטלקי אשר אלבומה 'זרתוסטרא', למרות הצלחתו החלקית בשנות ה-70 של המאה ה-20, כיום נחשב לאבן פינה בז'אנר זה.

היסטוריה

הלהקה הוקמה במהלך שנת 1971, בשם Inaugurazione del Museo Rosenbach (חניכת מוזיאון רוזנבאך באיטלקית, משילובן של שתי להקות שניגנו בעיקר גרסאות כיסוי במחצית השנייה של שנות ה-60, La Quinta Strada (הדרך החמישית) וIl Sistema (המערכת). להקות אלה נגנו גרסאות כיסוי של ג'ימי הנדריקס ולהקות רוק כמו הקינקס, החיות ו סטפנוולף, אך גם רית'ם ובלוז: כוכבים כמו אוטיס רדינג ו ווילסון פיקט. הלהקה בחרה את שמה בתגובה לשתי להקות פרוגרסיביות אחרות שבלטו באותה תקופה בסצנת הפרוג האיטלקי - פי-אף-אם (PFM) אשר התבססה על מימון של מאפייה ; באנקו דל מוטואו סוקורסו, לעומת זאת התבססה על מימון של בנק; לכן החליטו חברי הלהקה, ברגע של הומור, להתבסס על מוזיאון בדיוני שיוקדש למו"ל הגרמני אוטו רוזנבאך (שם המשפחה בגרמנית = פלג ורדים).אחרים טוענים כי הכוונה כאן היא לאוסף התרבותי אשר נמצא בפילדלפיה. בזכות הצלחותיהן המסחריות של באנקו ופי-אף-אם, פנתה אליהם חברת "ריקורדי" וביקשה שיקליטו אלבום פרוג במהירות.

שנות ה-70

הלהקה הושפעה, בין השאר, על ידי פינק פלויד ובנקו, וכך הזיחה את סגנונה לצליל פרוגרסיבי יציב, והוציאה אלבום שהוא עבודתה המפורסמת ביותר: זרתוסטרא שיצא באפריל 1973.
השירים הציגו השפעה קלאסית בשילוב כבד של קלידים, מלוטרון וקטעי האמונד, במיטב מסורת הפרוג האיטלקי. למרות זאת, השפעתו על סצנת הרוק המתקדם באיטליה הייתה גדולה.
הסולן סטפנו גאליפי הופיע בקולו המחוספס והדרמטי, והקלידן פיט קוראדי הוסיף נגיעות יצירתיות בעבודת הלהקה. האלבום קרוי על שם גיבור ספרו של הפילוסוף הגרמני פרידריך ניטשה.
יש באלבום זה הדגמה טובה ביותר לסגנון האיטלקי-סימפוני הכולל בתוכו צליל מלוטרון חם החולש על מרבית היצירה ומעברים אלימים. הלהקה נתקלה בבעיות שנגעו כביכול לעמדותיהם הימניות, עד כדי פשיסטיות עקב הצגת תמונה של מוסוליני על כל צדו האחורי של תקליט הLP, כמו גם הבחירה במילים בהשראת פרידריך ניטשה.
 ]
ההרכב הראשון היה קצר חיים, והתפרק במהרה, מיד לאחר האלבום וכמה הופעות חיות ב-1973. היחיד מחברי ההרכב שהצליח ביותר לאחר הפרישה, הוא המתופף ג'נקארלו גולצי, שהצטרף במהרה ללהקת פופ מצליחה.

החזרה ופעילות נוכחית

אלבום חדש, יציאה, יצא לאור רק בשנת 2000 והציג אופי מסחרי יותר של הלהקה. הרכב הלהקה בעת יציאת האלבום החדש כולל רק שניים מחברי ההרכב המקורי:אלברטו מורנו וגולצי. ב-2002 מוזיאו רוזנבאך קיבלה את הצעת המגזין הפיני קולוסוס לקחת חלק בתרגום ועיבוד הפואמה הנורדית קאלוואלה ליצירת רוק. כך נוצרה יצירה תחת השם "פרח הנקמה", מעשייה אפלה וקודרת המספרת על קנאה השוררת בין שני אחים. זוהי היצירה היחידה של הלהקה שנכתבה באנגלית.
אסון אולמי ורסאי

הנצחה

מול המבנה שבו שכן האולם בדרך בית לחם 150, שנהרס ונותר שומם, נבנתה אנדרטה לזכר 23 ההרוגים באסון בפינת רחוב הקצין סילבר.
השיר "הרי את מקודשת לי" נכתב על ידי עוזי חיטמן והולחן על ידי שלומי שבת לזכר הזוג ויקי כהן ומוטי בוטיל שנהרגו באסון.
שרית חדד החליטה בעקבות האסון לא לבצע עוד את השיר "לב זהב", שהושמע בזמן קריסת הרצפה.
אברהם בלאט

אברהם בְּלָאט (1916 – 13 בינואר 2001) היה מבקר ספרות ומסאי ישראלי. שימש במשך עשרות שנים כמבקר הספרותי של "הצופה".

חייו

בלאט נולד בשנת 1916 בכפר אייסצה שליד העיר בנדין בפולין (אז בשליטת האימפריה הרוסית, כעבור זמן קצר בתחומי המדינה הפולנית הצעירה), בן יחיד להוריו. אביו נפטר כשהיה כבן 4–5, ואמו נשאה בעול הפרנסה של המשפחה הקטנה. בילדותו למד בבית ספר "יסודי התורה" ו"המזרחי".
ב-1935, בהיותו כבן 20, עלה עם אמו לארץ ישראל והתיישב בתל אביב.
עבד למחייתו כמנהל חשבונות. בשנת 1943 נישא לשרה לבית כהן, בת לוותיקי העיר.
בלאט היה אוטודידקט ואיש ספר. במשך כ-65 שנה, מאז עלותו לארץ ישראל ועד מותו, פרסם שירים, סיפורים ומסות ספרותיות בעיתונים, ומעל 50 שנה שימש כמבקרו הספרותי של העיתון "הצופה". פרסם ארבעה ספרי ביקורת ספרות, המשמשים גם כספרי עזר למורים ולתלמידים כאחד, ושלושה ספרי מונוגרפיות "דיוקן וקתדרה" במסגרת אוניברסיטת בר-אילן.
בעל פרס שפירא למחשבת הציונות הדתית ולספרות יפה לשנת תשל"ט, פרס עמינח לשנת תשמ"ד ופרס ראש הממשלה לסופרים עבריים לשנת תשנ"א.
בנו של בלאט, קלמן, נפטר בשנת 1956 במהלך ניתוח, כשהיה כבן 13.
אחיה של אשתו, טוביה כהן (1922–1988), שנודע בעיקר בשם העט "אליעזר בן משה", היה כתב ופרשן לעניינים ערביים ב"למרחב". בנו אבנר כהן הוא היסטוריון של הנשק הגרעיני.
ירג רוסקופף

הישגיו הבולטים

באולימפיאדת ברצלונה זכה במדליית הכסף בתחרות הזוגות ובאולימפיאדת אטלנטה זכה במדליית הארד בתחרות היחידים.
בגביע העולם בשנת 1998 זכה במקום הראשון. בתחרות זאת בשנת 2001 זכה במקום השלישי.
בגביע העולם לזוגות בשנת 1990 זכה במקום השני וב-1992 הגיע לשלב חצי הגמר.
באליפויות אירופה הגיע פעם אחת לשלב הגמר, ארבע פעמים לחצי הגמר ושלוש פעמים לשלב רבע הגמר.