שמעון אגרנט

ביוגרפיה

אגרנט נולד בלואיוויל שבארצות הברית, בט"ו באלול ה'תרס"ו, 1906, לד"ר אהרון יוסף אגרנט (1881–1946), יו"ר הסתדרות רופאי השיניים בישראל ועסקן ציוני, ולפנינה בת שמעון שניצר. הוריו היגרו לארצות הברית מחיסלוויצ'י שברוסיה זמן קצר לפני לידתו. אביו התפרנס מהוראת עברית והיה ציוני שביקש לעלות לארץ ישראל. אגרנט גדל בשיקגו, למד בבתי ספר יהודיים ולזמן מה למד בגמנסיה העברית הרצליה. הוא למד באוניברסיטת שיקגו ובמקביל לימד עברית בבית ספר יהודי בעיר והיה אחראי על שיעורי העברית בבית הספר היהודי בו לימד. כן היה פעיל בארגון אבוקה בשיקגו.
בשנת 1926 קיבל תואר ראשון. בפילוסופיה ובהמשך הוכתר בתואר דוקטור למשפטים. ב-1930 הוא עלה לארץ ישראל עם הוריו, עבר את מבחני ההסמכה לעורכי דין זרים באפריל 1931 וקיבל רישיון עריכת דין באפריל 1932. את ההתמחות עשה בירושלים ולאחריה עסק כעורך דין פרטי בחיפה. בין השאר עבד עבור ועד הקהילה בחיפה בסיוע לעולים שנכנסו לארץ ישראל נגד חוקי המנדט הבריטי ונכלאו בכלא עכו. 
בסוף שנות השלושים נישא לכרמל פרידלנדר, בת לישראל פרידלנדר ולליליאן לבית בנטוויץ'. דודה של אשתו, אחי אמה, נורמן בנטוויץ', סייע לאגרנט לבחור במשרת שופט, ואף המליץ עליו בפני הנציב העליון. ב-1940, תחת שלטון המנדט הבריטי, מונה לשופט בבית המשפט השלום בחיפה וב-1948 לנשיא בית המשפט המחוזי בחיפה. עם ייסודו של בית המשפט העליון של מדינת ישראל בשנת 1948 היה שמו של אגרנט בין השמות הראשונים שהועלו לשמש בו כשופט, אולם הוא לא נמנה בין חמשת השופטים הראשונים (עקב העובדה שרק זמן קצר לפני כן מונה לבית המשפט המחוזי, והשופט חשין, שנבחר במקומו, היה שופט מחוזי ותיק יחסית). בדצמבר 1948 מונה לשופט בבית המשפט העליון בפועל וב-2 בינואר 1950 מונה במינוי של קבע. 
כן שימש בשנים 1954–1966 במשרת פרופסור אורח למשפט פלילי באוניברסיטה העברית.
ב-29 בפברואר 1960 מונה אגרנט לממלא מקום קבוע לנשיא בית המשפט העליון. ב-18 במרץ 1965 התמנה לנשיא בית המשפט העליון וכיהן בתפקיד זה עד לפרישתו ב-5 בספטמבר 1976.
אגרנט הוא חתן פרס ישראל למשפט לשנת ה'תשכ"ח.
בשנותיו בבית המשפט העליון כתב אגרנט פסקי דין רבים אשר דנו בשאלות מכריעות והרות גורל (כהרשעתו של אדולף אייכמן), ושימש אב בית דין במשפטים רבים אשר עיצבו את דמותה המשפטית של מדינת ישראל.
פסק הדין הידוע ביותר והמצוטט ביותר של אגרנט הוא פסק דינו בבג"ץ קול העם, בו דן ביסס אגרנט באריכות את חופש הביטוי כזכות עילאית במשפט החוקתי של ישראל, וקבע את מבחן "הוודאות הקרובה" הנדרש משיקולי ביטחון כדי לגבור על חופש הביטוי. פסק-דין ידוע אחר של אגרנט הוא פסק דין ירדור. 
בשנת 1962 מונה לעמוד בראש 'ועדת המשפטנים בדבר סמכויות היועץ המשפטי לממשלה' שכונתה על שמו ועדת אגרנט (הראשונה). הוועדה בראשותו הציגה לממשלה בחוות דעתה את מבנה סמכויותיו של היועץ, יחסיו עם שר המשפטים ועם הממשלה, ותוקפה של חוות דעתו ביחס לממשלה וביחס לרשויותיה המנהליות. מסקנותיה של ועדת אגרנט השפיעו על הגדרת תפקיד היועץ המשפטי לממשלה עשרות שנים קדימה והן עדיין מהוות נושא לדיון משפטי ער.
בשנת 1974 מונה אגרנט לעמוד בראש ועדת החקירה הממלכתית (שכונתה בהתאם ועדת אגרנט) לחקר נסיבות פריצתה של מלחמת יום הכיפורים. הוועדה הטילה את האחריות לכשלים המודיעיניים על הדרג המבצעי, ושיבחה את ראשי הדרג המדיני, משה דיין וגולדה מאיר. פרסום הדוח הגביר את התסיסה בציבור והעמיק את משבר האמון של רוב הציבור בהנהגה המדינית. לימים נודע כי שמעון אגרנט ידע על פגישתה של גולדה מאיר עם חוסיין, מלך ירדן, ב-25 בספטמבר 1973. בפגישה הזהיר חוסיין את ישראל מפני התקפה קרובה מצד מצרים וסוריה, אך גולדה בחרה להתעלם מהתרעה זו. אגרנט טען שלא ידע על פגישה זו.
בשנות חייו האחרונות, החל משנת 1988, כיהן אגרנט כנשיא האגודה לזכויות האזרח. 
אגרנט נפטר בי"א באב ה'תשנ"ב, 10 באוגוסט 1992, בן 86, ונקבר בירושלים. הוא הותיר אחריו שלושה בנים ושתי בנות.
הכיכר בין בית המשפט העליון למשרד החוץ בירושלים נקראת על שמו.