google/wiki40b huggingface dataset:
אלבר לברן

חייו

לברן נולד למשפחת חקלאים. הוא למד באקול פוליטכניק ובאקול נסיונל סופרייר דה מין (בית הספר הגבוה להנדסת מכרות בפריז), וסיים את שניהם בציונים גבוהים. לאחר מכן החל לעבוד כמהנדס מכרות, אך חדל מכך בגיל 29, עת נכנס אל הפוליטיקה.
לברן נבחר לבית הנבחרים (הבית התחתון של הפרלמנט הצרפתי על פי חוקת הרפובליקה השלישית) בשנת 1900, כחבר המפלגה הרפובליקנית השמאלית. לאחר מכן כיהן כשר המושבות בין 1911–1914. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה עזב את תפקידו בממשלה ונלחם כחייל קרבי. בין היתר לחם בקרב ורדן. בשנת 1917 שב לממשלה ועד שנת 1919 כיהן כ"שר האזורים המשוחררים". הוא היה קיצוני בדרישותיו מגרמניה ועל רקע מה שראה כויתורים של ז'ורז' קלמנסו התפטר מהממשלה.
הוא הצטרף ל"ברית הדמוקרטית" ונבחר מטעמה לסנאט (הוא הבית העליון) בשנת 1920 ממחוז מרת ומוזל. הוא נבחר לכהן כסגן נשיא הסנאט בשנת 1925, ובסוף 1931, בעקבות מותו של נשיא הסנאט שימש כנשיא הבית.

נשיא

עם הירצחו של נשיא צרפת פול דומר בידי מהגר רוסי לא שפוי בשם פאבל גורגולוף, ב-6 במאי 1932, נבחר לברן לנשיא צרפת. הוא מיעט להשתמש בסמכויותיו כנשיא וכיבד את החלטות הפרלמנט והממשלה, גם כאשר לתפקיד ראש הממשלה נבחר איש השמאל הקיצוני. במהלך כהונתו הראשונה התמודדה צרפת עם משבר כלכלי וידעה תהפוכות פוליטיות רבות, כאשר ממשלות רבות קמו ונפלו. בעקבות התחזקות גרמניה הנאצית, התהדקו הקשרים בין צרפת ואנגליה ולברן השתתף בהידוק הקשרים עם מלך אנגליה.
לברן נבחר לכהונה שנייה בשנת 1939, במידה רבה בשל העובדה כי הצליח לרצות את כל הצדדים במאבקים הפוליטיים בצרפת בשנים אלו.

במלחמת העולם השנייה

בעקבות ההצלחה הגרמנית במערכה על צרפת ועל ארצות השפלה במלחמת העולם השנייה, כיבוש פריז ומעבר הממשלה לבורדו, נוצר תיקו בממשלת צרפת בין תקיפים בראשות ראש הממשלה פול ריינו, שבקשו להמשיך בלחימה בדרך זו או אחרת, לבין תבוסתנים, בראשות המרשל אנרי פיליפ פטן, שבקשו להיכנע.
לברן עצמו נטה לתקיפים, ותמך בתוכנית ההולנדית למעבר הממשלה לצפון אפריקה, אולם הרגיש מחויב להחלטת הרוב וסירב להפעיל את כובד משקלו להכריע בין הצדדים. ב-16 ביוני 1940, לאחר שריינו ראה עצמו במיעוט בממשלתו, הוא ביקש להתפטר. לברן ביקש ממנו להמשיך בתפקידו ולהוביל בירורים עם גרמניה לגבי תנאים להפסקת אש, אך ריינו סירב לכך. בעקבות זאת, הטיל לברן על פטן להרכיב ממשלה. לאחר מכן נימק לברן צעדו זה בכך ששמע לעצתו של הרמטכ"ל הצרפתי, מקסים וייגאן אשר סבר כי המלחמה אבודה. ב-22 ביוני 1940 חתמה צרפת על תנאי הכניעה לגרמניה, ולאחר מכן הוכרזה ממשלת וישי בראשה עמד פטן כ"ראש המדינה". ב-12 ביולי 1940 נתבקש לברן להתפטר וכך הוא עשה.
לברן נמלט לעיירה ויזיל ב-15 ביולי, אך נתפס ב-27 באוגוסט 1943 על ידי הגרמנים, ונשלח לשבי בטירה בטירול. בשל בריאותו הלקויה הורשה לשוב לעיירה ויזיל לאחר כחודשיים, אך נשמר במעצר בית.
ב-13 באוקטובר 1944 כאשר שוחררה צרפת על ידי בעלות הברית, נפגש לברן עם דה גול, על מנת להביע בו את תמיכתו, להודות בכך שמינויו של פטן לראש הממשלה היה משגה, ולהכיר במנהיגותו. לברן טען כי להלכה לא התפטר מעולם מתפקידו כנשיא, ולמעשה המשיך לשמש בו עד שנת 1944, שכן לאחר פיזורה של האספה הלאומית לא היה לו למי להגיש את התפטרותו. לכך השיב דה גול בזיכרונותיו כי "כראש המדינה היו לו שני חסרונות: שיהיה ראש, ושתהיה מדינה".
לאחר המלחמה פרש לברן מן הפעילות הציבורית. לברן נפטר מדלקת ריאות בפריז בשנת 1950. שמו של לברן נודע בציבור כדמות אפרורית שאינה מובילה מהלכים, וכניגוד למנהיגים כמו ז'ורז' קלמנסו ושארל דה גול.
אנדרה ברגדולמו

קריירת מועדונים

ברגדולמו החל את קריירת הבוגרים בשנת 1991 בלילסטרום מליגת העל הנורווגית, בה שיחק עד לשנת 1996, והפך לאחד משחקני ההגנה הטובים ביותר בנורווגיה. בשנת 1996 עזב ברגדולמו את לילסטרום, בה צבר 119 הופעות ליגה והבקיע שישה שערים, וחתם בשורותיה של רוזנבורג, שללא עוררין הייתה הקבוצה החזקה ביותר בנורווגיה באותן שנים. ברגדולמו שיחק שלוש עונות ברוזנבורג, ובשלושתן זכה באליפויות ליגת העל הנורווגית. בשנת 1999 הוסיף ברגדולמו זכייה בגביע הנורווגי. לאחר שהציג יכולת טובה ביורו 2000 במדי נבחרת נורווגיה, נרכש ברגדולמו על ידי אייאקס אמסטרדם. ברגדולמו הפך עד מהרה לבלם הקבוע של אייאקס, שם שיתף פעולה בהגנה עם חאתם טרבלסי, כריסטיאן קיבו ופטרי פסאנן. בעונת 2001/02 זכה ברגדולמו עם אייאקס בדאבל, ונבחר ככדורגלן השנה בנורווגיה. 
בקיץ 2003 עזב ברגדולמו את אייאקס, וחתם בשורות בורוסיה דורטמונד מהבונדסליגה, שם שיתף פעולה בהגנה עם שטפן רויטר, כריסטיאן וורנס וניקלאס ינסן. ברגדולמו לא התאקלם בדורטמונד, ובשתי עונות בקבוצה ערך 28 הופעות בלבד, ולעיתים אף ירד לשחק בקבוצת המילואים. בקיץ 2005 חתם ברגדולמו בפ.צ. קופנהגן, עמה זכה באליפות ליגת העל הדנית, והשתתף עמה בליגת האלופות בעונת 2006/07. בשנת 2007 עבר ברגדולמו לסטרומסגודסט הנורווגית, שם חתם לשנתיים. למרות זאת, פרש בשנת 2008, והמשיך לשחק כדורגל ברמות חובבניות, כאשר חתם בסורום מהליגה הנורווגית השמינית, שם שיחק מספר משחקים.

קריירה בינלאומית

ברגדולמו ערך את הבכורה במדי נבחרת נורווגיה בשנת 1997, אך לא זומן לסגל הנורווגי למונדיאל 1998. לקראת סוף שנות ה-90 הפך ברגדולמו לבלם קבוע בסגל הנורווגי, ופתח בשלושת משחקיה של נורווגיה ביורו 2000. ברגדולמו הציג יכולת מצוינת בטורניר, אך נורווגיה הודחה כבר בשלב הבתים, על אף ניצחון על נבחרת ספרד, ועל אף שספגה שער אחד בלבד, בהפסד 0–1 לנבחרת יוגוסלביה, שהתברר כקריטי מאחר שיוגוסלביה סיימה עם מספר נקודות זהה לזה של נורווגיה, וניצחון זה נתן לה עדיפות במקום השני שמעפיל לרבע הגמר. ברגדולמו המשיך לשחק בנבחרת נורווגיה באופן קבוע עד למרץ 2005, אז ערך את הופעתו ה-63 והאחרונה במדים הלאומיים.

קריירת אימון

לאחר פרישתו, מילא ברגדולמו תפקידי אימון בלילסטרום, שם שימש עוזר מאמן ומאמן נוער. בשנת 2014 חתם ברגדולמו בקונגסווינגר ששיחקה אז בליגה הנורווגית השלישית בהייררכיה. בשנת 2015 העלה ברגדולמו את הקבוצה לליגת המשנה הנורווגית.
קתרין אוקסנברג

ילדותה ונעוריה

אוקסנברג נולדה בניו יורק וגדלה בלונדון, בתם הבכורה של אליזבת, נסיכת יוגוסלביה ובעלה הראשון הווארד אוקסברג (2010–1919), יצרן בגדים יהודי המקורב אל משפחת קנדי, אמה הייתה בתם של פאבלה, נסיך יוגוסלביה (שכיהן כעוצר המלוכה) והנסיכה אולגה מיוון ודנמרק, משפחתה של אמה מקורבת אל המלוכה באירופה והיא בעלת קשרי משפחה אל כל משפחות המלוכה האירופאיות כיום, אליזבת היא בת דודה של אדוארד, דוכס קנט ובת דודה מדרגה שנייה של סופיה, מלכת ספרד ואליזבת השנייה, סבתה מצד אימה הנסיכה אולגה הייתה בתם של הדוכסית הגדולה אלנה ולדימירובה מרוסיה ושל הנסיך ניקולאס מיוון ודנמרק (שהוא עצמו היה בנה של הנסיכה אולגה לבית רומנוב ובעלה גאורגיוס מלך היוונים), אחיהן של אלכסנדרה, מלכת הממלכה המאוחדת ודאגמאר, נסיכת דנמרק, הנסיכה אולגה הייתה אחותה של הנסיכה מרינה שנישאה לג'ורג', דוכס קנט, אחיו של ג'ורג' השישי ובן דודו של פיליפ, דוכס אדינבורו (דרך אביהם אנדראס, נסיך יוון ודנמרק והנסיך ניקולאס מיוון ודנמרק שהיו אחים) ועד היום היא נכללת בסדר הירושה לכתר הבריטי.
לאוקסנברג אחות, כריסטינה (1962) אשר הייתה נשואה לאומן דמיאן אולייז (אחיו של קרי אלווס) ואח למחצה, ניקולאס בלפור (1970) מנישואיה השניים של אמה לבנקאי נייל בלפור, בהמשך נישאה אמה לראש ממשלת פרו לשעבר מנואל אולואה אליאס, היא בוגרת אוניברסיטאות הרווארד וקולומביה.

קריירה

הופעת המשחק הראשונה של אוקסנברג הייתה בסרט הטלוויזיה "הרומן המלכותי של צ'ארלס ודיאנה" (The Royal Romance of Charles and Diana) בו גילמה את דיאנה, הנסיכה מוויילס, ב-1984 החלה לככב באופרת הסבון של רשת ABC שושלת בתפקיד אמנדה קרינגטון, בתם של בלייק ואלקסיס וממנו קיבלה את עיקר פרסומה וב-1986 הופיעה כמנחה אורחת בתוכנית סאטרדיי נייט לייב ובאותה שנה היא סיימה את תפקידה בשושלת, היא שיחקה את בתפקיד הראשי בגרסה המחודשת של הסרט חופשה ברומא ומספר סרטים נוספים ובתפקידי אורח בסדרות ספינת האהבה ומשמר המפרץ. ב-1992 היא שבה לגלם את הנסיכה דיאנה בסרט ההמשך "צ'ארלס ודיאנה: צרות מאז ומתמיד" (The Royal Romance of Charles and Diana) ב-2005 היא הנחתה את התוכנית "מי רוצה להיות נסיכה" (American Princess), בתוכנית לוקחים 20 נשים פשוטות ומהמעמד הבינוני בארצות הברית ומביאים אותן ללונדון ומלמדים אותן נימוסים והליכות ובסוף הסדרה מתמודדת אחת זוכה בתור אצולה שהיא תוכל להוריש לילדיה, ב-2013 ייצא הסרט "הנסיך פול הגולה המלכותי" (Prince Paul Royal Exile) שאותו היא כתבה הפיקה ומשחקת בתפקיד הראשי, הסרט עוסק בעבר של משפחתה כמשפחת המלוכה השלטת של סרביה והיא מגלמת בו את סבתה. הוריה, בעלה ובנותיה לקחו חלק בעשיית הסרט.

חיים אישיים

ב-1991 ילדה אוקסנברג את בתה, אינדייה ריבן אוקסנברג, ובמשך שנים סרבה לחשוף את זהות אבי בתה בציבור. רק עם הסתבכותה של הבת, במעורבות בכת, נחשף האב, וויליאם וויטס שפר, סוחר סמים לשעבר.
ב-1998 היא נישאה לבמאי ולמפיק רוברט אוונס המבוגר ממנה ב-31 שנה והם התגרשו לאחר שבוע.
ב-1999 היא פגשה את השחקן קספר ואן דיין כשהשתתפה בסרט "המחסלים" ובאותה שנה הם נישאו בלאס וגאס ומנישואין אלו נולדו לה שתי בנות: מאיה (2001) וסלסט (2003), ב-2005 הופיעו הזוג בתוכנית מציאות משלהם "התחתנתי עם נסיכה" שעוקבת אחר חייהם ומשפחתם, אוקסנברג התגוררה במאליבו ביחד עם בעלה, שלוש בנותיה ושני ילדיה החורגים מנישואיו של ואן דיין לקארי מיצ'ם (נכדתו של השחקן רוברט מיצ'ם) שעליהם הוא בעל משמורת מלאה. בשנת 2015 הזוג התגרש. אוקסנברג מחזיקה באזרחות כפולה אמריקאית וסרבית.
דון שולנדר

ביוגרפיה

שולנדר נולד בשארלוט, צפון קרוליינה וגדל במדינת אורגון. בגיל 16 הוא עבר לסנטה קלרה, קליפורניה כדי להתאמן אצל המאמן ג'ורג' היינס, מועדון שבו שחו מספר אלופים אולימפיים כמו קלאודיה קולב, דיק רות', דונה דה וארונה, מרק ספיץ, דבי מאייר וקארן מו.
ביולי 1963 היה שולנדר לשחיין הראשון בעולם שירד מגבול 2 דקות במשחה ל-200 מטר חופשי כשקבע 1:58.8 דקות. הוא הגיע לאולימפיאדה כמחזיק בשיאי עולם במשחים ל-200 מטר ו-400 מטר חופשי.

אולימפיאדת השיא

באולימפיאדת טוקיו (1964) זכה שולנדר ב-4 מדליות זהב, במשחה היוקרתי ל-100 מטר חופשי בשיא אולימפי חדש של 53.4 שניות, לפני בובי מקגרגור מבריטניה (53.5 שניות) והנס-יוהכים קליין מגרמניה (54.0 שניות), במשחה ל-400 מטר חופשי בשיא עולם חדש של 4:12.2 דקות, לפני פרנק ויגנד מגרמניה (4:14.9 דקות) ואלן ווד מאוסטרליה (4:15.1 דקות), במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי בשיא עולם חדש של 3:33.2 דקות, לפני גרמניה (3:37.2 דקות) ואוסטרליה (3:39.1 דקות) ובמשחה שליחים 4x200 מטר חופשי 7:52.1 דקות, לפני גרמניה (7:59.3 דקות) ויפן (8:03.8 דקות). בכך היה לשחיין הראשון שזכה בארבע מדליות זהב באולימפיאדה אחת. משחה 200 מטר חופשי בו החזיק בשיא העולמי לא נערך באולימפיאדה ולכן נמנע ממנו לנסות ולזכות במדליית זהב חמישית.
שולנדר למד באוניברסיטת ייל והיה חבר באחוות הגולגולת והעצמות (Skull and Bones) וכן במסדר האחוה דלתא, קפא ואפסילון יחד עם הנשיא לעתיד ג'ורג' ווקר בוש. הוא שימש כקפטן נבחרת השחייה של ייל.
במשחקים הפאן אמריקאיים שנערכו בויניפג קנדה בשנת 1967 זכה שולנדר ב-3 מדליות זהב, במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:56.01 דקות, במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:34.08 דקות ובמשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 8:00.46 דקות.
באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) זכה שולנדר במדליית זהב במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:52.3 דקות, לפני אוסטרליה (7:53.7 דקות) וברית המועצות (8:01.6 דקות) ובמדליית כסף במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:55.8 דקות, אחרי מייקל ונדן מאוסטרליה (1:55.2 דקות דקות) ולפני וג'ון נלסון מארצות הברית (1:58.1 דקות), למרות שזה היה המשחה החזק שלו, שבו החזיק בשיא העולמי. משחה זה נערך לראשונה באולימפיאדה זו. 
לאחר המשחקים האולימפיים בשנת 1968, הוא פרש משחייה תחרותית.
נועם פתחי

ביוגרפיה

פתחי גדל ברחובות, אח בכור לאחות צעירה ממנו בארבע שנים. עבד בשוק היהלומים בארצות הברית במשך ארבע שנים ולאחר מכן שב לישראל.
בתחילת המאה ה-21 החל את עבודתו בעולם הפרסום. תחילה עבד במשרד טמיר כהן, ולאחר מכן עבר לגיתם BBDO.
בשנת 2003 עבר למשרד הפרסום גליקמן נטלר סמסונוב, עבד בו כקופירייטר בכיר והוא אחראי ליצירת קמפיינים ובהם דמויות כמו "אשר", בגילומו של אסי כהן במסגרת קמפיין של הבנק הבינלאומי, ואת דמות המזכירה של שוקה, בגילומה של שני כהן. באוקטובר 2015 סיים את עבודתו במשרד לאחר קניית החברה על ידי רשת פרסום בינלאומית.
לפתחי כ-30 אלף עוקבים בפייסבוק, שם הוא מפרסם סטטוסים הומוריסטיים בנושאי רווקות, מזון ואקטואליה, לצד סטטוסים ביקורתיים על התקשורת ועל השמאל בנושא הסכסוך הישראלי-פלסטיני.
החל משנת 2013 מגיש פתחי פינה שבועית ברדיו תל אביב בשם "אחד החזקים", בה הוא מציג סטטוסים שפורסמו בפייסבוק ובטוויטר במהלך השבוע. בדצמבר 2015 הפיק אירוע תחת שם זה ובו התקיים מפגש בין כותבי הסטטוסים ועוקביהם.
בשנת 2014 החל לכתוב באתר nrg טורי דעה, וכן להשתתף בכתיבת המדור הסאטירי של מקור ראשון, "בריחת המוחות".
החל מיוני 2016 פתחי מגיש יחד עם יותם זמרי את התוכנית פתחי וזמרי בעם, תוכנית רדיו יומית ברדיו גלי ישראל ורדיו דרום. פתחי מגדיר את התוכנית כ"פאנטואליה" - שילוב של fun (כיף, בידור) ואקטואליה. באוקטובר 2018 זכתה התוכנית בפרס אגודת העיתונאים לתוכנית מלל ברדיו.
משתתף מאז שנת 2017 בתוכנית הסאטירה "עד כאן!" ב"כאן 11" ביחד עם קומיקאים צעירים וכוכבי רשת.
פתחי הוא רווק וגר בתל אביב.
צפע (סוג)

תיאור

צפע הוא הסוג הגדול ומוכר ביותר במשפחת הצפעונים. הראש נבדל מהצוואר, בעל צורה משולשת, ומכוסה בקשקשים קטנים במגוון צורות. מאפיין בולט של סוג נחשים זה הוא גוף קצר ועבה יחסית. הנחש הקטן ביותר בסוג הוא צפע גמד החי באירופה (כ-30 ס"מ), והארוך ביותר הוא הצפע הודי שמגיע עד 1.65 מטר והוא הארסי ביותר מבני הסוג. נחשים הנמנים בסוג הצפע משמעים קולות נשיפה מפיהם בעת סכנה (להבדיל מכמה סוגים אחרים המשמיעים קולות באמצעים אחרים כמו רשרוש הזנב (עכסנים) או חיכוך קשקשי הגוף זה בזה (שפיפון). בישראל מצויים שני מינים בלבד מסוג הצפע והם צפע מצוי וצפע החרמון.

מרחב גאוגרפי

ניתן למצוא את הצפע בבריטניה הגדולה וכמעט בכל רחבי אירופה, בחלק מאיי הים התיכון (אלבה, מונטקריסטו, סיציליה) והים האגאי, כמו גם בצפון אפריקה, במרוקו, תוניסיה ואלג'יריה. כמו כן הוא מצוי בחוג הארקטי מזרחה דרך צפון אסיה עד לסחלין וצפון קוריאה.

אזור מחיה

רוב המינים מעדיפים אזורים קרירים. המינים המצויים באזורים הדרומיים מעדיפים אזורים גבוהים ויבשים בעוד המינים החיים בחלקים הצפוניים מעדיפים אזורים נמוכים בעלי צמחייה ולחות. 
כל המינים הם טריטוריאליים.
עדית פאנק

עָדית פּאנק (נולדה ב-4 במאי 1952) היא ציירת, פזמונאית, מעצבת תפאורה,  עיתונאית וסופרת ישראלית.

ביוגרפיה

פאנק נולדה וגדלה בעיר תל אביב בשם עדית סופר. 
בשנת 1971 שיחקה בסרט "חסמבה ונערי ההפקר" בתור שולמית החובשת. ב-1972 סיימה לימודי אמנות בבית ברל. 
הופיעה בתוכנית "תופסים ראש" לצד נתן דטנר.
פאנק מרצה בתחום הפסיכותרפיה הגופנית במכללת רידמן. 
הייתה נשואה לאבי פאנק, מנחה תוכניות כושר.

כציירת

ציוריה הוצגו בתערוכות קבוצתיות רבות. כמו כן, הציגה במספר תערוכות יחיד, ביניהן, בשנת 1980 בתיאטרון הקאמרי ושנה אחר כך בתיאטרון הלאומי הבימה. 
איירה עשרות ספרים ואף עמלה על תפאורה למופעים.
קיבלה את פרס האיור לספרי ילדים מטעם אוניברסיטת חיפה.

כפזמונאית

כתבה שירים, שרבים מהם הולחנו והושרו על ידי אמנים מוכרים, וביניהם אריק סיני, שלומי שבת, יוני רועה, דין דין אביב, רמי קלינשטיין ועידן רייכל. 
בין פזמוניה: "הימים שעוד נכונו לנו" (לחן וביצוע: חנן יובל) ו"הניחי לי" (רמי קלינשטיין).
לאלבומה של גלי עטרי "צעד אחד לפני הנהר", שיצא בשנת 1988, כתבה פאנק את השיר "קסמים". השיר דורג במקום ה־20 במצעד השנתי תשמ"ח, והוא המצליח ביותר של פאנק במצעדים. 
שירה "איזה ילד", שהלחין טל סונדק הפך להמנון של "עמותת חיים".

כעיתונאית

פאנק כותבת הן בעיתונות הכתובה והן בזו האינטרנטית (כתבה בידיעות אחרונות, במעריב, במגזין הורים וילדים וכיום באתר nrg).
קרלה

היסטוריה

מקרלה ייצאו פלפל עוד לפני 5,000 שנה. נמל קליקוט היה נמל בינלאומי אלפי שנים, ממנו סחרו וממנו הפליגו ספנים בבלים, אשורים, פרעוניים, ערביים, סיניים ועוד. חופי מאלבר היו גם מוקד המשיכה לספנים אירופיים בשל התבלינים ובעיקר הפלפל השחור בו חפצו בעולם, למדינה היסטוריה קולוניאליסטית ארוכה, מאז הגיע אליה ואסקו דה גאמה בשנת 1498. לחופי מאלבר הגיעו והתיישבו פורטוגזיים, הולנדים, צרפתים ובריטים.
מדינת קרלה המודרנית קמה ביולי 1949 על ידי איחוד רוב שטחה של מאלבר, מדינת טריוונדרום – קוצ'ין וחלק ממדינת מדרס. היא נועדה להקיף את מרבית השטח המאוכלס דוברי מלאיאלאם. קרלה היא אחת המדינות הראשונות בעולם, אחרי סן מרינו, בהן נבחרה לשלטון מפלגה קומוניסטית באורח דמוקרטי, בשיתוף מפלגות שמאל אחרות, אם כי היו מקרים בהם הושעתה הממשלה הקומוניסטית על ידי הממשלה המרכזית, והוחלפה בממשלה ממונה, עקב שיבושים קשים בניהול ענייניה של קרלה.

טופוגרפיה, גאוגרפיה ואקלים

קרלה, השוכנת בין הים ההודי להרי הגהאט המערביים, יש בה מגוון טופוגרפיות ובהתאם גם מספר אזורי אקלים. באזורים הגבוהים שורר מזג אוויר קריר ונעים ברוב תקופות השנה. בין דצמבר לפברואר נמשך במדינה החורף, אף כי לא יורד בו גשם רב. הקיץ נמשך מפברואר עד יוני. בין מאי לספטמבר חלה עונת המונסון. תקופת מונסון שנייה חלה בחודשים אוקטובר-נובמבר.

כלכלה ותיירות


המדינה מהווה מוקד משיכה תיירותי בשל חופי הים והלגונות שלה, בתי הסירה, היוגה, שיטת הטיפול המסורתית האיור ודה והצמחייה הטרופית. 
קרלה מגדלת את כמעט כל הפלפל השחור והגומי בהודו. קרלה היא מדינת הקוקוס וזהו הגידול העיקרי בה. במרום הרי הגהאט המערביים ובכללם באזור העיר מונאר, ישנם מטעי תה, קפה וניל והל המיוצאים לכל העולם. בקרלה גדלים 72 סוגי בננות. 
המדינה היא גם אחת המדינות העשירות והמשכילות בהודו. שיעור יודעי הקרוא וכתוב בה הוא הגבוה בהודו: כ-95%. תוחלת החיים בה היא גם מהגבוהים בהודו- 75 לגברים ו-78 לנשים. קרלה היא גם אחת המדינות היחידות בהן יש יותר נשים מגברים.

דמוגרפיה

בקרלה מתגוררים כ-2.76% מאוכלוסיית הודו. הצפיפות היא 859 נפש לקמ"ר- פי 2.3 יותר מהממוצע הארצי. המדינה היא עם שיעור הצמיחה הקטן ביותר בהודו. 
96.74% מאזרחי המדינה דוברי מלאיאלאם, 1.87% דוברי טמילית ו-1.39% דוברים שפות אחרות. 
הבירה והעיר הגדולה ביותר בקרלה היא טירווננתאפורם, או בשמה הישן טריוונדרום, בה מתגוררים כ-657,000 בני אדם. העיר השנייה היא קוצ'י (לשעבר קוצ'ין) בה מתגוררים כ-600,000 בני אדם.

פוליטיקה וממשל

לאור חוקת הודו, שיטת השלטון בקרלה היא דמוקרטיה פרלמנטרית וייצוגית.  הפרלמנט החד-ביתי מורכב מ-140 נציגים הנבחרים אחת לחמש שנים ב -140 מחוזות בחירה לפי השיטה הרובנית. המושל (ראש המדינה) ממונה אחת לחמש שנים על ידי נשיא הודו. השר הראשי (ראש הרשות המבצעת וראש המדינה בפועל) הוא מנהיג המפלגה הגדולה\ קואליציית מפלגות בפרלמנט. המושל הוא זה שממנה את הממשלה, בעזרתו של השר הראשי.
במדינה ישנן כשתי מפלגות דומיננטיות- הקונגרס הלאומי ההודי והמפלגה הקומוניסטית.
קרלה שולחת 20 נציגים ללוק סבהה (הבית התחתון של הפרלמנט הארצי) ו-9 נציגים לרג'יה סבהה (הבית העליון של הפרלמנט הארצי).
ברד ליף

בראד ליף (באנגלית: Brad Leaf; נולד ב-17 במאי 1961) הוא כדורסלן-עבר אמריקאי שהתאזרח בישראל, ואף היה בנבחרת ישראל בכדורסל. גובהו 1.95 מטר והוא שיחק בשתי עמדות הגארד (קלע ורכז) ולעיתים אף כסמול פורוורד.
בילדותו הוא היה שחקן בייסבול. לאחר מכן, תחת השפעת אמו, שינה את מקצועו לכדורסל. בגיל 17 התגייר כדי להתחתן עם חברתו היהודייה, אך החתונה לא יצאה לפועל לבסוף.
ליף, בוגר מכללת אוונסוויל שבאינדיאנה, נבחר בסיבוב השביעי בדראפט ה-NBA ב-1982 על ידי אינדיאנה פייסרס, אבל לא התקבל לקבוצה. במקום זאת הגיע בקיץ 1982 כעולה חדש (תקן "מתאזרח") להפועל גליל עליון, אותה אימן אז פיני גרשון.
ליף שיחק 13 עונות במדי הפועל גליל עליון והיה קפטן הקבוצה. הוא רשם עם הקבוצה שתי זכיות בגביע המדינה תחת הדרכתו של מולי קצורין, בעונות 1987/1988 ו-1991/1992, ובאליפות בעונת 1992/1993 תחת הדרכתו של פיני גרשון, אחרי ניצחון בחצי הגמר על מכבי תל אביב ובגמר על הפועל תל אביב. 
הוא שיחק במדי הנבחרת הלאומית של ישראל בשנים 1993-1995, במסגרת טורניר המוקדמות וטורניר הגמר של אליפות אירופה 1995, בהדרכת המאמן צביקה שרף.
לקראת עונת 1995/1996 עבר לקבוצת מכבי תל אביב והיה שותף בזכייה בשלוש אליפויות במדי הקבוצה. בסוף עונת 1997/1998 פרש מכדורסל. בעונת 1998/1999 שימש כעוזר מאמן מכבי תל אביב (תחת יורם חרוש, שהוחלף בנובמבר 1998 על ידי פיני גרשון), ולאחריה חזר לארצות הברית עם אשתו ושני ילדיו, שנולדו בישראל. הוא השתקע בסן דייגו והחל לעבוד כקבלן בניין וכמאמן כדורסל בבתי ספר תיכוניים.
ליף לא ניחן ביכולות אתלטיות, אך פיצה על כך באמצעות חכמת משחק יוצאת דופן, ויכולת קליעה טובה.
באפריל 2015 הצטרף בנו, טי-ג'יי, לנבחרת הנוער של ישראל.
פרי העץ המורעל

פרי העץ המורעל במשפט הפלילי בישראל

במשך שנים רבות לא אימץ המשפט הפלילי בישראל את תורת "פרי העץ המורעל", וראיות שהושגו באופן בלתי חוקי קיבלו משקל נמוך יותר, אך לא נפסלו כליל. ב-4 במאי 2006 קבע בית המשפט העליון בפסק דין תקדימי כי ניתן לפסול ראיות שהושגו שלא כדין, אולם בניגוד למקובל במשפט האמריקאי אינו קובע כי חובה לפסול ראיות אלה, ומדגיש את ההפך - שרק במקרים בהם מאזן אי הצדק גדול במיוחד, ניתן יהיה לפסול את הראיות. עיקרון זה יושם בערעור של נהג שהורשע בהריגה על סמך אמירה שלו במהלך חקירה, לאחר שהחקירה לא הופסקה אף על פי שביקש לסיים את החקירה עד שייפגש עם עורך דין. שופטי הרוב בערעור ביטלו את הרשעתו בהריגה והמירו אותה בהרשעה בגרימת מוות ברשלנות.
גורדון בנשפט

קורות חיים

בנשפט נולד בשנת 1909 בבאפלו שבמדינת ניו יורק, כבן למשפחת מהגרים יהודים רוסים. כבר בשנות העשרה לחייו זיהה את סקרנותו העזה למבנים ולסביבה הבנויה.
בשנת 1933 השלים תואר ראשון באדריכלות (Bachelor of Architecture) ב-MIT, ולאחריו יצא למסע לימודי ברחבי אירופה בין השנים 1935–1937, אשר מומן ברובו על ידי מלגה. לאחר עבודה באירופה בעבור האדריכל אדוארד דורל סטון (Edward Durell Stone) והמעצב התעשייתי ריימונד לואוי (Loewy), חזר לארצות הברית בשנת 1937 והצטרף אל האדריכל לואי סקידמור, שבתורו חבר שנה קודם לכן אל האדריכל נתנאל אווינגס.
בשנת 1939 צורף לצמד סקידמור ואווינג האדריכל ג'ון מריל, וכך במהרה מצא עצמו בנשפט כאדריכל בכיר ובהמשך כשותף בקרב הפירמה סקידמור, אווינגס ומריל (Skidmore, Owings and Merrill;‏ SOM) שלימים הייתה לאחד ממשרדי האדריכלים הגדולים והמשפיעים בארצות הברית. במשך כל חייו המקצועיים פעל בנשפט תחת שם המשרד, מעולם לא צורף לשם המשרד ומעולם לא הקים פרקטיקה עצמאית, פרט אשר העלים במידה את שמו של בנשפט בקרב אדריכלי התקופה חרף השפעתו הרבה על האדריכלות בצפון אמריקה שלאחר מלחמת העולם השנייה.
במהלך מלחמת העולם השנייה שירת בנשפט בין השנים 1942 ל-1946 בחיל ההנדסה של צבא ארצות הברית. במהלך שנים אלה שהה באירופה ונפגש עם האדריכל הנודע לה קורבוזיה (Le Corbusier). לימים, יהיה זה בנשפט אשר יהיה מבין הראשונים לישם את עקרונותיו האדריכלים של הלה בארצות הברית.
שהותו של בנשפט בקרב משרד כה גדול ומשפיע איפשרה לו להתמקצע במגוון רב של סוגי בנייה ולהחשף לאנשי מקצוע מכל הקשת המקיפה את האדריכל, מאנשי עסקים ועד אומנים ואמנים. יחד עם זאת, ביטויו האדריכלי של בנשפט לאורך השנים לווה במיעוט יחסי של טקסט וכתיבה תאורטית (אשר מצידם עוד סייעו ב"השכחתו" היחסית), אך לעומת זאת ניחן במידה מרובה של מקצועיות מבנית וטקטונית.
עבודתו החשובה והמשפיעה ביותר של בנשפט, בית ליוור (Lever House), אשר הוגדרה על-ידו כ"בניין האמיתי הראשון שתכננתי", הושלמה בשנת 1952 בליבה של ניו יורק והייתה לרב הקומות הראשון בארצות-הברית בעל קיר-מסך (יש לזכור שבניין מזכירות האו"ם החל את בנייתו שנתיים מוקדם יותר בניו יורק, אולם בנייתו נסתיימה כמעט במקביל לבית ליוור), ותוכנית נועזת של תיבת זכוכית מלבנית אנכית המזדקרת מתוך קומת מסד אופקית, שמצידה רוכנת על אכסדרת עמודים ויוצרת רחבה פנימית ציבורית. בניין זה היה מבין הראשונים לחשוף את יבשת אמריקה אל הסגנון הבינלאומי.
במרוצת השנים המשיך בנשפט לבנות אייקונים אדריכלים רמי חשיבות כדוגמת ספריית ביינקה באוניברסיטת ייל, צ'ייס מנהטן פלאזה 1, מגדלי סולאו וגרייס בניו-יורק, הספרייה הנשיאותית של הנשיא ג'ונסון או מוזיאון הירשהורן בוושינגטון הבירה, אשר חושף תוכנית טבעתית וכמעט נטול חלונות כלפי חזיתותיו הציבוריות.
בנשפט שימש כמרצה אורח לאדריכלות באוניברסיטת ייל, ב-MIT ובהארוורד.
במהלך חייו הוכר בנשפט בחשיבות עבודותיו וזכה במספר רב של פרסים אדריכלים, ביניהם מדליית הזהב של איגוד האדריכלים האמריקאי. בשנת 1988 זכה בפרס האדריכלות המכובד ביותר, פרס פריצקר, לאחר שהיה המועמד היחיד עד כה שגם העמיד עצמו (ולא נבחר בידי אחרים) כמועמד לפרס וגם זכה בו. כיאה לאדריכל שנודע כאחד המרבה במעשים אך החוסך במילים, היה נאומו של בנשפט לרגל קבלת הפרס הנאום הקצר ביותר בתולדותיו.