google/wiki40b huggingface dataset:
מונז'ואיק

מוּנְז'וּאִיק (בקטלאנית: Montjuïc) הן מספר גבעות המצויות במספר ערים בקטלוניה שבספרד. הידועה בגבעות אלה היא הגבעה שבברצלונה, אולם גבעות בשם זה מצויות גם בגירונה ובמיורקה.

מקור השם

מקור השם שמשמעו ״גבעות היהודים״ במנהג היהודי לקבור את המתים מחוץ לחומות העיר (בניגוד למנהג הנוצרי לקבור את המתים בתוך הקתדרלה שבמרכז העיר או בקרבתה).
לאחר גירוש ספרד, ובהיעדר הסבר אחר לשם הגבעות סברו תושבי המקום ששם הגבעה במקורו בעיוות של השפה הלטינית - ובעצם מדובר ב"מונס ג'וביקוס" (Mons Jovicus), הר יופיטר.
בטקסטים בספרדית נכתב השם הזה בצורה Montjuich, על פי כללי הכתיב הישנים של הקטלאנית (לפני הרפורמה האורתוגרפית של פומפאו פברה).

מונז'ואיק בברצלונה

מונז'ואיק בברצלונה הוא גבעה נמוכה המשקיפה על נמל העיר, דרומית מערבית למרכז העיר. צידה המזרחי של הגבעה הוא מתלול המשקיף על נמל פורט ול. בראש הגבעה (173 מטרים מעל פני הים) נמצאת מצודת מונז'ואיק (Castell de Montjuïc) אשר נבנתה במאה ה-17 כחלק מסמלי השליטה של הקסטליינים בעיר ברצלונה לאחר ניסיונות המרידה של הקטלונים בימי מלחמת הירושה הספרדית. למצודה נוספו מספר תוספות במהלך המאה ה-18. בשנת 1842 הפציצו הכוחות הספרדיים אשר איישו את המצודה והיו נאמנים לממשלה שישבה במדריד את העיר ברצלונה.
המצודה שימשה ככלא עד תקופת פרנקו, ונערכו בה הוצאות להורג רבות, הידועה שבהם - בשנת 1897.

שימושי הגבעה והתערוכות העולמיות

גבעת מונז'ואיק שבברצלונה שימשה מאז הקמת העיר כאזור מרעה של תושבי העיר. בשנות ה-90 של המאה ה-19 החלו להיכרת היערות ובעצים נעשה שימוש לצורכי בנייה. לאחר שהגבעה נבחרה לארח את התערוכה העולמית של ברצלונה (1929) החלו הקמת מבני היריד ובהם הארמון הלאומי הגדול - הפלאו נסיונל (Palau Nacional), האצטדיון האולימפי (Estadi Olímpic) וכן מזרקת הקסם (Font Màgica) וגרם המדרגות המוביל אל ראש הגבעה והפלאו נסיונל. במסגרת התערוכה נבנה במקום פובלה אספניול (Poble Espanyol) - "הכפר הספרדי" בו הוקמו העתקים של מבנים שונים מכל רחבי ספרד על מנת להציג בפני המבקרים בתערוכה את האדריכלות הספרדית. כמו כן נבנה לצד הגבעה הביתן הגרמני בתכנון האדריכל מיס ואן דר רוהא אשר שימש כביתן הגרמני בתערוכה. המבנה נהרס בשנת 1930 אולם שוחזר בשנת 1988.
האצטדיון האולימפי הנמצא בפארק קרוי על שמו של לואיס קומפנייס המנהיג הליברלי שהוצא להורג בידי כוחותיו של פרנקו בסמוך לאצטדיון. האצטדיון שבנייתו הושלמה בשנת 1929 נועד לשמש לצורך המשחקים האולימפיים האלטרנטיביים שתוכננו להיערך כהתנגדות לאולימפיאדת ברלין שנערכה בגרמניה הנאצית. משחקים אלה לא נערכו בשל פרוץ מלחמת האזרחים הספרדית.
בשנת 1992 נבחר מונז'ואיק לארח את האולימפיאדה של 1992. האצטדיון האולימפי שופץ ונוספו לו מושבים רבים, וכיום הוא מסוגל להכיל 55,000 צופים. כמו כן נבנה הפלאו סן ז'ורדי ששימש כאולם ספורט המרכזי לכל התחרויות וכיום משמש לאירוח תחרויות ספורט ומופעי מוזיקה.
כמו כן נבנו מתקני ה-Anella Olímpica - "המעגל האולימפי" הכולל את מרכז מדעי הספורט (Institut Nacional d'Educació Física de Catalunya ) בנייני בריכת השחייה ומגדל התקשורת שתוכנן על ידי האדריכל סנטיאגו קלטרווה.
כיום משמש הפלאו נסיונל כמשכנו של המוזיאון הלאומי לאמנות קטלנית (Museu Nacional d'Art de Catalunya).

תחבורה

אל ראש הגבעה ניתן להגיע ברגל, במדרגות הנעות העולות לגבעה או באמצעות פוניקולר ורכבל. בגבעה נוסעים שני קווי אוטובוס פנימיים קווים 50, 55
שחף הגפני

ביוגרפיה

הגפני נולד בחיפה בשנת 1950. למד ב"תיכון חדש" בחיפה. את שירותו הצבאי עשה בחיל השריון, בסיירת של חטיבה 7.
עם שחרורו מהצבא, החל ללמוד באוניברסיטת חיפה. בעל תואר שלישי בהיסטוריה כללית מאוניברסיטת חיפה. התמחותו היא בהיסטוריה התרבותית והחברתית של צרפת, איטליה וספרד במאות ה-18 וה-19.
בשנים 1978–1982 שימש מנהל הספרייה במכללת אורנים, ב-1993–1996 ניהל את ספריית מכללת אורט בראודה ובשנים 1996–2017 שימש מנהל הספרייה באקדמית גורדון.
בשנת 1993 החל ללמד במסלול "העת החדשה" בחוג להיסטוריה כללית באוניברסיטת חיפה. במשך השנים עברה התמקדותו בהוראה לנושאים הקשורים במידענות ובספרנות. בעשור השני של המאה ה-21 משמש הגפני מרצה באוניברסיטת חיפה, במכללת גורדון, במכללה האקדמית גליל מערבי ובמכון מופ"ת. הקים את החוג ללימודי מידע וספרנות במכללת גורדון וניהל אותו בין השנים 2001–2009.
משנת 2005 ועד סוף 2012 שימש הגפני גם כיו"ר פורום מנהלי הספריות במכללות, במוזיאונים ובמכוני מחקר (המכונה גם "מאגד המכללות"), התארגנות הפועלת להטבת תנאי הרכישה של ספרות אקדמית וכתבי עת וליעול ההשאלה הבין-ספרייתית. הפורום מונה, נכון ל-2012, 50 מכללות, שני מוזיאונים ושלושה מכוני מחקר.
בשנת 2010 נבחר לשמש כיו"ר אס"י-אסמ"י, ארגון הספרנים והמידענים בישראל. בתוקף תפקידו כיו"ר הארגון פעל, בין היתר, נגד נעילתה של הספרייה העירונית בקריית שמונה. בבחירות לראשות הארגון, שנערכו בשלהי 2015, בחר הגפני לא להתמודד לתקופת כהונה נוספת.
נוסף על תפקידיו הרשמיים, אחראי הגפני גם על מפעל ייחודי, אשר זכה לפרסום בקהילת הספרנים הישראלית. מאז 2004 ועד אמצע 2017, הוא עסק בבניית קטלוג וירטואלי של ספרים חדשים, אשר יצאו לאור בעברית במדינת ישראל, ובו מטא-דאטא על הספרים. במידע שבקטלוג זה עושות שימוש ספריות רבות בארץ לצורכי קיטלוג ורכש.
ד"ר הגפני שימש כחבר מערכת כתב העת "מידע וספרנות". בשנת 2014 יצא לאור ספרו "'אגרופים' ו'קפה' במילנו" בהוצאת אוריון. ספר זה הוא החלק הראשון בטרילוגיה "איטליה במאה ה-18". החלק השני, "לכתוב היסטוריה בנאפולי", פורסם במרץ 2015 והחלק השלישי, שיעסוק בעיר ונציה, יקרא "קזנובה - בן ונציה, אזרח אירופה".
בסוף יולי 2017 סיים את תפקידו כמנהל הספרייה באקדמית גורדון, עת יצא לגמלאות. הוא ממשיך להעביר הדרכות והכשרות שונות בנושאי ספרנות במוסדות שונים ובמשך כשנה, עבד גם בהוצאת הספרים "פרדס".
נשוי לנורית ואב לשלושה. מתגורר בקריית חיים.
אפרים שטרן

קורות חייו

נולד בחיפה לרחל ומשה שטרן. למד ארכאולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים, וקיבל תואר דוקטור בשנת 1968. השתתף בהקמת המכון לארכאולוגיה באוניברסיטת תל אביב, ולימד שם שמונה שנים. אז חזר לירושלים, בה לימד עד 2002, שנה בה יצא לגמלאות. השתתף בחפירות רבות, החל במצדה, חצור ותל באר שבע מטעם אוניברסיטת תל אביב, ואחר כך בחפירות עצמאיות בקדש (יששכר) ובתל מבורך. ניהל את חפירות תל דור בין השנים 1980 ועד 2000. שטרן נחשב מומחה לתקופת בית ראשון ולפיניקים. שימש כעורך כתב העת "קדמוניות".
זכה בפרס א.מ.ת לשנת 2005.
פרופ' אפרים שטרן נפטר ב-23 במרץ 2018, ונקבר בקיבוץ קריית ענבים.
סיון יערי

ביוגרפיה

יערי היא המייסדת והמנכ"לית של עמותת "אינוביישן אפריקה" משנת 2008.
העמותה מספקת טכנולוגיות ישראליות כגון אנרגיה סולארית, ציוד לחקלאות ותשתיות מים לכפרים נידחים באפריקה.
יערי נולדה בישראל, גדלה בצרפת, ורכשה השכלה אקדמית בארצות הברית. יערי בוגרת תואר ראשון בהצטיינות יתרה באוניברסיטת פייס בניו יורק, ותואר שני בניהול ומדיניות אנרגיה בינלאומית באוניברסיטת קולומביה בניו יורק.
בזכות עבודתה והחדשנות הישראלית, מעל מיליון חיים באפריקה הושפעו לטובה. "אינוביישן אפריקה" זכתה במספר לא מבוטל של פרסים ובהם פרס החדשנות שקיבלה מהאו"ם.
יערי נבחרה על ידי מגזין גלובס לאחת מ"40 המבטיחים ביותר בישראל מתחת לגיל 40", ולאחת מ"50 הנשים המשפיעות 2016" על ידי פורבס ישראל.
מלבד עבודתה בעמותת "חדשנות אפריקה", יערי היא אשת עסקים שהעסיקה 160 נשים ברחבי המדינה בחברת ispaexpress. העסק נמכר בינואר 2018.
יערי מתגוררת בתל אביב. נשואה לדויד יערי ולהם שלושה ילדים.
קוטל חרקים

קוטל חרקים (באנגלית: insecticide ) הוא חומר המשמש להדברת חרקים. בהגדרה נכללים גם  חומרים קוטלי זחלים (larvicides) וחומרים קוטלי ביצי חרקים ( ovicides). חומרי ההדברה משמשים בחקלאות, ברפואה, בתעשייה וגם על ידי צרכנים. חומרי הדברה הם כנראה הגורם מרכזי בגידול הפיריון החקלאי של המאה ה-20. כמעט כל קוטלי החרקים הם בעלי פוטנציאל גבוה לפגוע בערכות האקולוגיות; רבים מהם רעילים לבני אדם, באופן ישיר או דרך שרשרת המזון.
חורבת מנים

חוּרְבַּת מִנִים, הידועה גם בשמה הערבי חִ'רְבַּת אל-מִנְיָה, היא אתר ארכאולוגי השוכן בבקעת גינוסר, דרומית לעין שבע וצפונית לקיבוץ גינוסר, בצפון מערב הכנרת. האתר מכיל ממצאים ממספר תקופות, שהחשוב שבהם הוא ארמון אומיי. האתר והשטח סביבו (39.7 דונם סה"כ) הוכרז גן לאומי ב-28 בפברואר 2002, אך אינו מוסדר לקבלת מבקרים.
בסמוך לארמונות נמצאים שרידי מרחצאות ביזנטיים, וכ-400 מטרים צפונה לארמונות שוכן ח'אן אל-מניה, שתקופתו מאוחרת לארמונות.

חקר האתר

ארמון מיניה מהתקופה האומאיית והחורבות שלידו היו ידועים כבר לראשוני חוקרי ארץ ישראל. אדוארד רובינסון זיהה את המקום ככפר נחום.
כ-30 שנה מאוחר יותר ביקרו חברי הקרן לחקר ארץ ישראל במהלך הסקר של ארץ ישראל המערבית. הם ערכו חפירות קלות במקום ולא הצליחו למצוא שום מבנה רב ממדים. חלקם הסכימו עם הערכתו של רובינסון כי מדובר באתרו של כפר נחום, וכך נותר הדבר עד סוף המאה ה-19, עת התגלה כפר נחום האמיתי במקום אחר.
בין השנים 1932–1939 חפרו באתר שלוש משלחות גרמניות. משלחת מעורבת, ישראלית-אמריקאית-צרפתית במימון אוניברסיטת מישיגן ובניהול ז'אן פרו, נערכה ב-1959. ב-2005 הגיעה למקום משלחת חדשה מטעם האוניברסיטה העברית.
עם תחילת החפירות הארכאולוגיות, התגלה מבנה מפואר, שבתחילה הייתה נטייה לסווגו כמבנה רומאי, אולם עם הזמן התברר כי למעשה מדובר בארמון אומיי, אחד מתוך שרשרת של ארמונות כאלו במרחב הישראלי-סורי.

תיאור הארמון

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.
דגל המרד הערבי

היסטוריה

הדגל עוצב בידי מארק סייקס, דיפלומט בריטי, במטרה לקדם תודעה כלל-ערבית ובכך לתרום להצלחתו של המרד הערבי. אף על פי שהמרד הערבי היה מוגבל בהיקפו וחשיבותו בעיני הבריטים הייתה גדולה יותר משל הערבים עצמם, הצליח דגל זה להשפיע על עיצובם של דגליהן הלאומיים של מדינות ערב אשר קמו לאחר סיומה של המלחמה.
הפסים האופקיים מייצגים את ח'ליפויות בית עבאס (שחור), בית אומיה (לבן) והשושלת הפאטמית (ירוק) ואילו המשולש האדום את השושלת ההאשמית. שילוב צבעים זה נודע כצבעי הלאומיות הכלל-ערבית.
השושלת ההאשמית הייתה בעלת בריתה של בריטניה בשנות הסכסוך מול האימפריה העות'מאנית ולאחר סיומה של המלחמה השושלת קיבלה תחתיה את השליטה בחג'אז (אזור בחצי האי ערב), עבר הירדן, סוריה הגדולה ועיראק.
בשנת 1920, התפרקה סוריה הגדולה, לאחר מספר חודשי קיום, וההאשמים איבדו שם את שלטונם, מאזור חג'אז גורשו ההאשמים לאחר שסופחה לנג'אד בהנהגת  בית סעוד בשנת 1925 ובעיראק הם סולקו מהשלטון בהפיכה צבאית ב-1958. כיום נותרו ההאשמים בשלטונם רק בממלכת ירדן.
מצר גיברלטר

חצייה בשחייה

חציית מצר גיברלטר היוותה אתגר לשחיינים, מאז שנת 1928. בגלל הזרמים בים, מסלולי השחייה אינם בדרך הקצרה ביותר, אלא מטריפה שלחופי מרוקו, מרחק של 16.5 עד 22 קילומטר. באפריל 1928 חצתה מרצדס גלייטזה את המצרים בניסיון הרביעי שלה, לאחר ששנה קודם לכן חצתה את תעלת למאנש.
עד שנת 1949 הייתה השחייה איטית יחסית והשחיינים השיגו זמן ממוצע של מעל 11 שעות. בשנת 1948 חצה שחיין מפרו את המצר ב-9 שעות ו-20 דקות. בספטמבר 1953 חצתה את המצר השחיינית פלורנס צ'דוויק בזמן שיא של חמש שעות ושבע דקות. בשנת 1955 חצה את המצר סאקונדו קאסטלו בפחות מ-5 שעות. בשנים 2000–2012 עמד זמן השחייה הממוצע על 4:31 שעות.
אדוארד קלאם-גאלאס

ביוגרפיה

קלאם-גאלאס נולד בפראג ב-14 במרץ 1805. אביו היה הרוזן כריסטיאן כריסטוף קלאם-גאלאס (1771–1838), שהתפרסם כאחד מפטרוניו של בטהובן. אמו הייתה הרוזנת ג'וזפין קלארי-אלדרינגן (1777–1828). ב-1823 הוא התגייס לצבא האימפריה האוסטרית, וב-1831 כבר החזיק בדרגת ריטמייסר ברגימנט הקירסירים ה-1. ב-1835 הועלה לדרגת מיור, ב-1840 לדרגת אוברסט וב-1846 לדרגת גנרל מיור. באותה שנה מונה למושל הכללי של עיר הולדתו, פראג. ב-1848 קיבל פיקוד על בריגדה ולחם עמה במלחמת העצמאות האיטלקית הראשונה כחלק מהכוח של הפלדמרשל רדצקי. יחידתו הפגינה אומץ לב בקרבות סנטה לוצ'יה, גויטו וקוסטוצה. לאחר המלחמה הועלה קלאם-גלאס לדרגת לוטננט פלדמרשל וקיבל את העיטור הצבאי של מסדר מריה תרזה. ב-1849 מונה למפקד קורפוס טרנסילבניה של הצבא האוסטרי. הוא השתתף עם הקורפוס בהצלחה בדיכוי המרד ההונגרי. 
ב-1850 קיבל את הפיקוד על הקורפוס הבוהמי ה-1, וב-1859 השתתף עמו במלחמת אוסטריה-סרדיניה, בקרבות סולפרינו ומגנטה. הקורפוס שלו לא הפגין ביצועים מרשימים במיוחד, אולם למרות זאת הוא הועלה לדרגת גנרל חיל הפרשים לאחר המלחמה. ב-1861 נעשה חבר בבית הלורדים האוסטרי. במהלך מלחמת אוסטריה-פרוסיה ב-1866, הוא נחל תבוסה משפילה בקרב גיצ'ין מידי כוח פרוסי שהיה קטן בהרבה מהכוח שלו. הוא נשפט בפני בית דין צבאי, זוכה, אולם נאלץ לפרוש מהצבא. הוא פרש לאחוזותיו בבוהמיה, ונפטר בווינה ב-17 במרץ 1891, שלושה ימים לאחר יום הולדתו ה-86.

משפחתו

ב-1850 הוא נשא לאשה את קלוטיד פון דיטרשטיין (1828-1899), בתו של הנסיך יוזף-פרנץ פון דיטרשטיין (1798-1858) וגיסתו של הפוליטיקאי החשוב אלכסנדר פון מנזדורף-פואילי (1813-1871). היה להם בן אחד פרנץ (גר'), ושתי בנות; אדוארדין וקלוטיד.
לי זלדין

קורות חיים

זלדין נולד בלונג איילנד למשפחה יהודית רפורמית. ב-2001 סיים תואר ראשון בהצטיינות במדע המדינה באוניברסיטת המדינה של ניו יורק באולבני וב-2003 סיים תואר JD במשפטים מבית הספר למשפטים של אולבני. 
ב-1998 התגייס לתוכנית קצונת המילואים של צבא ארצות הברית, הוא עבר קורס קצינים והכשרה כצנחן בפורט בנינג. בתום לימודי המשפטים הוצב בחיל המודיעין ועבר קורס קציני מודיעין בפורט האוצ'וקה שבאריזונה. במרץ 2004 עבר לפרקליטות הצבא ושירת כתובע ושופט צבאי בדיוויזיה המוטסת ה-82. ביולי 2006 נשלח לעיראק עם יחידתו, הוא שירת באזור תיכרית עד ספטמבר 2006 והיה מעורב במבצעי איתור ולכידת מבוקשים. בספטמבר 2007 השתחרר משירות סדיר ועבר לשרת במסגרת כוחות המילואים כפרקליט צבאי. במאי 2012 קודם לדרגת מייג'ור. לאחר שירותו הסדיר עבד תקופה קצרה כיועץ משפטי ברשות הנמלים של ניו יורק וניו ג'רזי ובהמשך פתח משרד פרטי.
ב-2010 נבחר לסנאט של מדינת ניו יורק וב-2012 נבחר לכהונה נוספת. בנובמבר 2014 נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית כנציג מחוז מס' 1 (מזרח לונג איילנד). הוא הדיח את טים בישופ מהמפלגה הדמוקרטית לאחר שש כהונות רצופות. זלדין הושבע לתפקיד בינואר 2015, הוא מכהן בבית הנבחרים בוועדת התחבורה והתשתיות, בוועדת החוץ ובוועדה לענייני חיילים משוחררים. זלדין הוא חבר הקונגרס היהודי היחיד מהמפלגה הרפובליקנית, הוא מכהן כיו"ר משותף של השדולה הרפובליקנית למען ישראל בבית הנבחרים, יחד עם פיטר רוסקאם, דאג למבורן ולאונרד לאנס. בבחירות ב-2016 נבחר לכהונה נוספת ברוב של 59% ובבחירות 2018 זכה ברוב של 51.5%.
זלדין נשוי לדיאנה ואב לזוג תאומות זהות. הוא חבר בקהילה היהודית רפורמית באוקדייל שבניו יורק.
דויד קלמן

קריירה

קלמן התחיל את הקריירה שלו בקבוצות הילדים של בקשצ'אבה, ובגיל 14 עבר למחלקת הנוער של מ.ט.ק. בודפשט. ב-30 במרץ 2009 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, במשחק מול אויפשט במסגרת הגביע ההונגרי. בעונת 2010/2011 הפך לשחקן סגל קבוע בקבוצה הבוגרת, ואת הופעת הבכורה שלו בליגת העל ההונגרית ערך ב-27 באוגוסט 2010, בניצחון 0-1 על אויפשט.
ב-25 במאי 2015 הגיע קלמן לישראל והוחתם בהפועל תל אביב, אך לאחר שזו לא הצליחה להשאילו לקבוצה אחרת הוא שוחרר מהמועדון. קלמן חזר להונגריה וכעבור כמה חודשים חתם בפקשי. בעונת 2016/2017 הושאל לקבוצת בקשצ'אבה, וביולי 2017 חתם בקבוצת נירג'האזה ספרטק.
בקיץ 2018 חזר לקדנציה שנייה בפקשי, אך כעבור זמן קצר הושאל לואשאש.
קלמן שיחק בכל נבחרות הנערים והנוער של הונגריה ואף שימש כקפטן הנבחרת הצעירה.
ולדימיר סטויצ'ב

ביוגרפיה

סטויצ'ב נולד בסופיה, ב-1911 סיים את האקדמיה הצבאית הטרזיאנית וב-1914 את האקדמיה הצבאית הבולגרית. הוא התגייס לחיל הפרשים ולחם במהלך מלחמת הבלקן הראשונה, השנייה ומלחמת העולם הראשונה. סטויצ'ב היה רוכב סוסים מצטיין ובין שתי מלחמות העולם ייצג את בולגריה באולימפיאדת פריז (1924) ואולימפיאדת אמסטרדם (1928).
בין 1930 ל-1934 כיהן כנספח צבאי של בולגריה בצרפת ובממלכה המאוחדת. בשנה זו, לאחר הפיכת הליגה הצבאית הועבר מתפקידו ובהמשך אף נכלא לתקופה קצרה. במהלך מלחמת העולם השנייה, הצטרף סטויצ'ב לחזית המולדת של בולגריה ובאוקטובר 1944 לאחר ההפיכה בה השתתף שהעלתה את חזית המולדת לשלטון הוחזר לשירות פעיל, הועלה לדרגת גנרל לויטננט ומונה למפקד הארמייה הראשונה. לאחר הצטרפות בולגריה לבעלות הברית, נותבה הארמייה הראשונה לסיוע לכוחות שלחמו בחזית האוקראינית השלישית תחת המרשל פיודור טולבוחין. במרץ 1945 לחמו הבולגרים במתקפת אגם בלטון בהונגריה, בהמשך במבצע וינה וב-8 במאי 1945 לחמו בקרב האחרון בו השתתפו כאשר כבשו את העיר קלגנפורט שבאוסטריה.
ביוני 1945, השתתף סטויצ'ב במצעד הניצחון של הצבא האדום במוסקבה. ולדימיר סטויצ'ב סיים את שירותו הצבאי בדרגת גנרל-קולונל. בין 1945 ל-1947 כיהן כנציג בולגריה בוושינגטון ובאו"ם. בהמשך, כיהן כיושב ראש הוועד האולימפי הבולגרי עד לפרישתו ב-1982. ולדימיר סטויצ'ב הלך לעולמו ב-1990 בסופיה והוא בן 98 שנים.
מנחם דיגלי

ביוגרפיה

דיגלי נולד בשם מנחם דרפקין בשכונת בורוכוב (לימים בגבעתיים). בגיל 16 עבר לקיבוץ רמת הכובש. בנובמבר 1955 התגייס לצה"ל, שירת בחטיבת גבעתי, ולחם במבצע קדש. לאחר קורס קצינים שירת כקצין מודיעין של גדוד 51 שעבר לחטיבת גולני, בהמשך שירת כמפקד מחלקה בגדוד וכסגן מפקד סיירת גולני. הוא פיקד על צוות מן הסיירת במבצע חרגול. לאחר מכן פיקד על קורס סמלי סיור בבה"ד 3. ב-1961 הצטרף בעקבות מפקדו יוסף קסטל לסיירת מטכ"ל ומונה לסגנו ביחידה. דיגלי היה מיועד להחליף את אברהם ארנן כמפקד היחידה, אך נפצע באורח קשה בתאונת דרכים ולאחר תקופת שיקום עבר ב-1963 לשרת ביחידה 154 של אגף המודיעין בה כיהן כמפקד בסיס. 
זמן קצר לפני מלחמת ששת הימים חזר לסיירת מטכ"ל תחת פיקודו של עוזי יאירי ושימש כמפקד כוח במבצע תשורה. בשנת 1969 מונה למפקדה. בתקופתו השתתפה היחידה במבצעים רבים, רובם נותרו עלומים, למעט הפשיטה על האי גרין, שהייתה פעולה חריגה באופי פעילות הסיירת. דיגלי פיקד על כוח הסיירת בפשיטה, בה נהרגו שלושה לוחמים מהסיירת ושלושה נוספים מהקומנדו הימי. 
לאחר סיום תפקידו כמפקד הסיירת, שהה מספר חודשים בהשתלמויות מקצועיות בצבא האמריקאי. בספטמבר 1971 מונה לעוזר ראש מחלקת איסוף באגף המודיעין, מאפריל 1972 שימש ממלא מקום בפועל של ראש המחלקה וביוני 1972 מונה למפקדה באופן קבוע. בתקופה שקדמה למלחמת יום הכיפורים ניסה לשווא לשכנע את ראש אמ"ן אלי זעירא להפעיל את "האמצעים המיוחדים", אמצעי איסוף מודיעין אותות שהותקנו במצרים. 
כאחד מלקחי מלחמת יום הכיפורים אל"ם דיגלי יזם תוכנית להקמת מערך איסוף מודיעין אוגדתי. התוכנית אושרה ובשנים 1976–1977 פיקד דיגלי על מערך ההקמה של גדודי המודיעין האוגדתיים. 
ב-1978 השתחרר משירות הקבע בדרגת אלוף-משנה. 
לאחר שיחרורו הקים כפר נופש בחבל ימית שכונה "הדקליה". לאחר פינוי ימית עסק בייעוץ ביטחוני ובערוב ימיו הגיש עם דליה יאירי את תוכנית הרדיו "עניין אחר". 
נפטר מסרטן ריאות ביוני 1998 ונקבר ברמת הכובש. ביקש שעל מצבתו, העשויה מאבן חול לזכר ימית, יירשם: "מצאה היונה מנוח לכף רגלה".
המעופפים הנועזים

העלילה

הסדרה מתמקדת בזן נדיר של דובים קטנים בעלי כנפיים, החיים ביער קסום חיי קהילה שיתופיים אוטופיים. המעופפים הנועזים יחד עם הידידים שלהם, לקחו על עצמם את המשימה להגן על היער שלהם מזיהום. אף על פי כן, המאמצים שלהם, לעיתים קרובות, מופרעים על ידי שני סמורים, חמי וסמי, אשר משתדלים לזהם את היער. מדי פעם הסמורים מקבלים עזרה מחיליק הנחש. שלושתם תמיד משתדלים למצוא דרכים להפריע להרמוניה של היער אבל תמיד בסוף הדובים מסכלים את תוכניותיהם.
הדובים תמיד קשובים לעצותיהם של הדוב הזקן, צור (אשר זקן מדי בשביל לעוף) וחברו שוף הינשוף.
רימון יד

רימון יד הוא פצצה שנועדה להיזרק על ידי חייל. מקור השם הוא מהפרי רימון, מהגודל הכללי שלו ומהעובדה שגרעיניו הרבים מזכירים את הרסס המצוי ברימון. בזמנים עתיקים היו גרנדירים (רמנים) - חיילים המתמחים בתפעול ובזריקת רימונים. כיום, כל חייל קרבי מאומן בזריקת רימונים, עקב הפשטת השימוש בהם.
הביזנטים גילו שניתן להשתמש ב"אש יוונית" - תערובת של נפט וכוהל, על ידי הטלת כדים המתפוצצים וניצתים עם נפילתם. צבאות המוסלמים למדו מהם ולחמו נגד הצלבנים עם רימונים מסוג זה. רימון כזה נתגלה ונמשה מן הים בחופי ישראל.
הטלת פצצות תבערה נמשכה במשך שנים רבות, ובצבא הצרפתי יחידות חיילים מיוחדות לצורך הטלתן נקראו גרנדירים. צבאות אחרים, של אנגליה, רוסיה ועוד, חיקו את הצרפתים וקראו גם ליחידותיהם הגרנדירים, ואף השתמשו בסמל דומה של רימון בוער בכובעיהם. רימונים חדשים מסוג זה - כלומר פצצות תבערה פותחו בידי הפינים ונקראו בקבוקי מולוטוב. הטלת בקבוק מולוטוב שימשה את היישוב העברי במלחמת העצמאות בתש"ח בין היתר בדגניה כאשר טנק סורי עצר בשערי דגניה, ושאר הכוחות נסוגו. בימינו פצצות התבערה משמשים את ארגוני האיבה בפעולות טרור, ופורסמו מספר מקרים בהם נשרפו למוות תינוקות ואזרחים שעל כלי רכבם נזרקו בקבוקי תבערה.
בשנת 1848 האנגלי רוברט ייל, שעסק בזיקוקין די נור תוצרת סין, המציא את רימון העשן הראשון, שייצר עשן רב ולאורך זמן, על מנת להסתיר את תנועת החיילים התוקפים או נסוגים.
במלחמת החפירות בתעלות ובביצורים במלחמת קרים, האנגלים השתמשו ברימון יד מאולתר שהוכן במקום. במלחמת האזרחים של ארצות הברית שני הצדדים השתמשו בסוג רימון יד שנתפוצץ בעת שפגע בקרקע והפעיל מדחף שגרם לפיצוצו.
בשנת 1902 החליט משרד המלחמה הבריטי על הוצאת רימוני היד מן הלחימה בגלל הסכנה שלהם לחיילים המטילים אותם ויעילותם הנמוכה, אך כבר שנתיים לאחר מכן, בעקבות דיווחים על הצלחת הלחימה איתם בקרבות התעלות של מלחמת רוסיה-יפן הוחלט לנסות ולייצר רימון יד קטלני לאויב ובטוח לנושא ומטיל אותו.
בעת מלחמת העולם הראשונה בשנת 1915, המציא לראשונה האנגלי ויליאם מילס את רימון היד המושהה המתפוצץ לרסיסים לאחר זמן, אחרי שחרור ידית נצורה. מילס רשם פטנט על המצאתו, וייצר אותו. רימון זה שימש בלוחמת התעלות של מלחמה זו.

מנגנון פעולה

בעת שחרור הניצרה מוחזק הנוקר אך ורק על ידי המנוף (ידית אחיזה קפיצית). עם זריקת הרימון משתחרר המנוף על ידי קפיץ והנוקר מסתובב ונוקר את הפיקה. הפיקה מדליקה ניצוץ קטן שמדליק פתיל ההשהיה שזמניו משתנים לפי סוג הרימון. (ברימון רסס צה"לי תקני מס' 26 משך ההשהיה הוא 4 שניות שמתוכן חצי שנייה הוא משך הזמן שלוקח לנוקר לפגוע בפיקה ועוד 3.5 שניות משך דליקת פתיל ההשהיה). מתחת לפתיל ההשהיה נמצא הנפץ. הנפץ הוא חומר נפץ רגיש ולכן כשפתיל ההשהיה הדולק פוגע בו הוא מתפוצץ ומפוצץ את המאיץ שיוצר פיצוץ גדול יותר שגורם לפיצוץ כל חומר הנפץ ברימון. ההדף שנגרם על ידי הפיצוץ מעיף את הרסיסים שנמצאים במעטפת וגורם נזק לכל סביבת הרימון.
ברימונים שאינם רימוני רסס מוחלף החלק האחרון בתהליך ברכיבים אחרים. לדוגמה, במקום חומר נפץ ישנו גז או חומר הגורם לרעש חזק, בדומה לרימון הלם.
משה ינאי

משה ינאי (נולד ב-1949) הוא מהנדס חשמל, ממציא, יזם היי-טק, איש עסקים ונדבן ישראלי. הוביל את פיתוח סימטריקס, מוצר הדגל של חברת EMC בשנות ה-90, ומקימן של חברות הזנק אחדות. הוא מומחה בעל מוניטין עולמי  לאמצעי אחסון נתונים.

ביוגרפיה

משה ינאי נולד בישראל בשנת 1949. בשנת 1975 קיבל תואר ראשון בהנדסת חשמל מהטכניון. החל את דרכו המקצועית בתכנון אמצעי אחסון נתונים למחשב תואם IBM מיינפריים שפותח ויוצר בחברת אלביט בשיתוף עם חברת "ניקסדורף" ונקרא "ענת". עם הפסקת מיזם זה, שלא הצליח כלכלית, המשיך ינאי בפיתוח אמצעי אחסון מתקדמים לחברת ניקסדורף בארצות הברית. בשנת 1987 הצטרף לחברת EMC, ועד פרישתו ממנה הוביל את פיתוח החומרה והתוכנה של מוצר הדגל של החברה, סימטריקס, שכלל חידושים טכנולוגיים רבים. צוות הפיתוח בראשותו התפתח מקבוצה קטנה של מהנדסים שגייס מקרב עמיתיו בישראל, וגדל לאלפי עובדים. המוצר שפיתח הוא הגורם העיקרי להפיכתה של EMC לחברת ענק, ששווי השוק שלה הוא עשרות מיליארדי דולרים. בשנת 2001 נבחר לעמית EMC.
ינאי הוביל ומימן את הקמתה של חברת ההזנק הישראלית XIV לייצור אמצעי אחסון נתונים, שנרכשה בינואר 2008 על ידי חברת IBM תמורת כ-300 מיליון דולר. הוא המשיך להוביל את החברה, ונבחר לעמית IBM. זמן קצר לאחר מכן, באפריל 2008, רכשה IBM חברת הזנק נוספת שינאי נמנה עם מקימיה, דיליג'נט, שעסקה אף היא באחסון נתונים. בשנת 2010 פרש ינאי מ-IBM על רקע מחלוקת בנוגע לפיתוח מערכות XIV.
חברת הזנק נוספת שהקים ומימן היא אינפינידט, העוסקת אף היא באחסון נתונים. באפריל 2015 גייסה החברה 150 מיליון דולר, לפי שווי של 1.2 מיליארד דולר. ינאי מעורב במספר חברות הזנק נוספות, ובהן Axxana.
בשנת 2010 רכש ינאי מחצית ממניות מפעל 'לגין טובופלסט' של קיבוץ יגור תמורת 40 מיליון ש"ח. באותה שנה תרם 40 מיליון ש"ח לטכניון, לקידום המצוינות בחינוך האקדמי, והתחייב לתרום מיליון ש"ח ל"קרן הדוכיפת" למחקר, חינוך ושימור הציפורים ובית גידולן בישראל.
HTTP POST

POST היא אחת ממתודות בקשה (request) משרת הנתמכת על ידי הפרוטוקול HTTP ונמצאת בשימוש רחב ב"World Wide Web". בקשה מסוג POST מתוכננת לבקש משרת אינטרנט שיקבל מידע עטוף בחלק "גוף ההודעה" (message's body). POST משמש תדיר להעלאת קובץ לשרת או למסירת (Submit) טופס אינטרנטי לאחר שמילאו בו פרטים, אך ניתן להשתמש בו כדי להעביר לשרת מחרוזות טקסט ארוכות לכל צורך שהוא.
בניגוד לכך, שיטת GET נועדה למשוך מידע מהשרת. כחלק משיטת GET, ניתן להעביר סדרה מצומצמת יחסית של פרמטרים עם ערכים בשורת ה URI (ב-Query String), שם ניתן לציין ערכים לפרמטרים שהלקוח מניח שהשרת יכיר ומצפה לערכים אלו, כגון טווח תאריכים, מספר מזהה של דף או אובייקט וכיוצא באלו. שיטת POST יכולה להכיל כמות מידע גדולה בהרבה (תאורטית ללא הגבלה) בתוך גוף ההודעה. בנוסף ישנו Header אשר מסווג את סוג המידע אשר מוכל בהודעה. בעבר נקראו סוגים אלו MIME types, אך הורחבו לכלול HTML, SMTP ועוד

שליחת (Posting) מידע

שליחת מידע ב"World Wide Web" וב-HTTP, מבוססת על מספר שיטות או "פעלים" (verbs), כולל POST ו GET וכן PUT, DELETE ואחרים. דפדפני אינטרנט משתמשים בשני הפעלים POST ו GET בלבד אולם אפליקציות המשתמשות ב-REST עושות שימוש במגוון פעלים נוספים.
תפקידו של POST בתוך מגוון הפעלים, הוא לשלוח ייצוג של סט חדש של נתונים לשרת כדי שיוכל לשמור אותו כמשאב חדש הניתן לזיהוי על ידי ה-URI. לדוגמה, עבור ה-URI‏ http://example.com/customers בקשת POST יכולה לייצג לקוחות (customers) חדשים ופרטיהם.
מתכנני טכנולוגיות אתרי אינטרנט ראשוניים סטו מהרעיון המקורי בשתי דרכים עיקריות. ראשית, אין סיבה טכנית שה-URI יתאר טקסטואלית את המשאב אליו ישמר המידע הנשלח ב POST. למעשה אם לא יעשה מאמץ לשנות זאת, החלק האחרון של ה-URI יכיל מידע אודות הדף המסוים באפליקציה והטכנולוגיה שהוא משתמש, לדוגמה: http://example.com/insertRecord.php (ר' PHP). ושנית, לאור העובדה שדפדפני אינטרנט בדרך כלל מוגבלים לשתי השיטות GET ו POST, מתכננים נאלצו לעשות שימוש עוקף בטכנולוגיית POST כדי לעשות מגוון חדש של פעולות על מידע, כגון עריכת רשומות או מחיקתן.

Submit

כאשר דפדפן אינטרנט שולח request מטופס אינטרנטי, סוג המדיה הדיפולטיבי הוא : application/x-www-form-urlencoded. זהו פורמט לקידוד צמדים (key-value pairs) של מפתח וערך (עם אפשרות למפתחות כפולים). כל צמד מופרד על ידי הסימן & וכל מפתח מופרד על ידי הסימן = מהערך שלו. מפתחות וערכים עוברים החלפה של רווחים בסימן + ועוברים קידוד URL‏(URL encoding) עבור שאר הסימנים שאינם אלפא-בתים.
לדוגמה צמדי מפתח-ערך אלו:

Name: Edo Tzumer
Age: 40
Formula: a + b == 13%!
יקודדו כ:

Name=Edo+Tzumer&Age=40&Formula=a+%2B+b+%3D%3D+13%25%21
HTML, מגרסה 4.0 ואילך, יכול למסור מידע בפורמט multipart/form-data כפי שמוגדר ב-RFC 2388 (וראה RFC 1867 גרסה מוקדמת ניסיונית המוגדרת כחלק מההרחבות של HTML 2.0 ומוזכרת ב HTML 3.2).
המקרה המיוחד של POST אל אותו הדף שהטופס שייך אליו קיבל שם מיוחד ונקרא Postback.