google/wiki40b huggingface dataset:
קיטל

קיטל ("גלימה" ביידיש) היא גלימה לבנה שלובשים יהודים אשכנזים דתיים במועדים מיוחדים, בליל הסדר ובימים נוראים.

טעם לבישת הקיטל

לפי דעה אחת הקיטל מסמל ניקיון מן החטא כמו המלאכים. לפי סברה שנייה הקיטל נועד לעורר את האדם אל התשובה, משום שהקיטל מזכיר לו את יום המיתה בהיותו דומה לתכריכי המת. אכן יש שנהגו ללבוש קיטל התפור מכל עבריו ללא כפתורים ועיטורים, בדומה לתכריכים. 
טעם נוסף הוא שהקיטל נועד למשוך חסד ורחמים על האדם.

זמן לבישת הקיטל

לבישת הקיטל מוזכר בפירוש המפה של הרמ"א על השולחן ערוך לגבי יום הכיפורים. בקהילות מסוימות לובשים קיטל ביום הכיפורים בלבד כעיקר המנהג, אך בקהילות רבות מתקשר מנהג לבישת הקיטל לכלל הימים הנוראים ועל כן לובשים אותו גם בראש השנה; כך הוא המנהג בעיקר בקהילות "אשכנז המערבי" (מערב אירופה), ובמיעוט מקהילות מזרח אירופה (בהן חסידויות מסוימות). אולם רוב החסידים וקהילות אשכנז המזרחיים נוהגים שמלבד בעלי התפילה, בעל התוקע והמקריא (ולעיתים גם הכוהנים), הלובשים קיטל גם בראש השנה, כלל הציבור אינו לובש קיטל בראש השנה אלא ביום כיפור בלבד. על פי מנהג זה במנחה ובערבית של ראש השנה לא נהוג שהחזן לובש קיטל. יש קהילות מסוימות, בעיקר מחסידי פולין (כגון גור), שאף ביום כיפור אינם לובשים קיטל. יש הנוהגים גם כי שליח הציבור לובש קיטל במהלך תפילות הושענא רבה, משום שיום זה נחשב ליום החיתום האחרון של ימי הדין. בחסידויות ירושלמיות וכן בחסידות סלונים נוהגים כולם ללבוש קיטל בהושענא רבה. יש מנהגים נוספים, נפוצים פחות, בהם שליח הציבור לובש קיטל גם במהלך תפילת מוסף של שמיני עצרת, בו נאמרים פיוטי הגשם, ובמהלך תפילת מוסף של יום-טוב ראשון של פסח, כאשר נאמרת תפילת טל.
בנוסף, רבים נוהגים ללבוש קיטל במהלך ליל הסדר. יש סברה שאומרת כי הדבר נעשה כדי להבטיח שלא יהיה שום פירור של חמץ על הבגד, מה שמתאים רק לקיטל אותו נוהגים ללבוש ביום הכיפורים שהוא יום צום.

לבישת הקיטל בחתונה

על-פי מנהגים רבים, האדם לובש את הקיטל לראשונה בהיותו חתן, מתחת לחופה. צבעו הלבן מסמל טהרה ואיחוד עם הכלה שגם צבע בגדיה לבן. הסבר נפוץ אחר גורס שהדבר בא לרמז על כך שביום הנישואין נמחלים כל עוונותיו של האדם, בדומה לימים הנוראים. כן מובא הטעם להזכיר לחתן את יום המיתה. 
המנהג ללבוש בגדים לבנים בחתונה מוזכר כבר אצל הרב אהרון הכהן מלוניל בספר אורחות חיים. 
מנהג חב"ד ללבוש קיטל אחת בשנה בלבד, ביום הכיפורים או תחת החופה. לפיכך חתן הלובש קיטל ביום חופתו, אינו לובשו שוב ביום הכיפורים שלאחריו.  בקהילות אשכנז המערבי גם נוהגים שאינו לובש קיטל בשנה הראשונה של הנישואין, אבל מאחר שלא נוהגים ללבוש קיטל בחתונה, צריכים לומר שזה בגלל טעם אחר.

מנהגים שונים

הקיטל של הליטאים עשוי מבד רגיל, בדומה לחלוק רופאים. החסידים הירושלמים לובשים כתונת פסים לבנה וחלק מחסידי סלונים לובשים קפוטה חלקה בצבע לבן. 
נהוג שעד גיל 20 לא לובשים קיטל בימים הנוראים מכיוון שעד גיל 20 אין בית דין של מעלה מענישים, ובהרבה קהילות נוהגים שרק מי שנשוי לובש קיטל.
טייסת 118

היסטוריה

הטייסת הוקמה מיד לאחר מלחמת ההתשה, ב-6 באוגוסט 1970, תחת פיקודו של נחמיה דגן וקלטה את מסוקי היסעור הראשונים מטייסת 114. מאז פעלה הטייסת בכל מלחמות ישראל, במבצעים רבים ובפעולות נוספות.
במלחמת יום הכיפורים פעלה הטייסת תחת הנהגתו של יובל אפרת בשורה ארוכה של מבצעים מאחורי קווי האויב, העברת כוחות, חילוצם של מאות פצועים וגיחות לוחמה אלקטרונית.
גולת הכותרת של פעילות הטייסת במלחמה הייתה הטסתם של 626 צנחני מילואים מחטיבה 317 לחרמון הסורי ב-21 באוקטובר 1973 במהלך מבצע קינוח. היה זה מבצע ההטסה הגדול בתולדות צה"ל. בימים הבאים ועד לחתימה על הסכם הפרדת הכוחות עם סוריה ב-31 במאי 1974, המשיכה הטייסת לפעול ברכסי החרמון במשימות של הטסת כוחות, פעילות לוחמה אלקטרונית, פינוי נפגעים והטסת אפסניה. ב-19 באפריל נספו ארבעה אנשי צוות אוויר של הטייסת בהתרסקות מסוקם בשדה התעופה מחניים לאחר ששבו ממשימה מעל לרכסי החרמון. יחד עימם נספו ארבעה מפעילי ציוד לוחמה אלקטרונית שהיו במסוק. השמונה מונצחים באנדרטה בשדה התעופה במחניים.
ב-1997 התנגשו שניים ממסוקי הטייסת זה בזה, באירוע בו נהרגו כל 73 החיילים ואנשי הצוות כונה אסון המסוקים.
במלחמת לבנון השנייה הובילה הטייסת לוחמי צה"ל במגוון פעילויות, והשתתפה במבצע חד וחלק. 
בין מפקדי הטייסת: נחמיה דגן, יובל אפרת, שאול שפי (1974–1977), מוטי רגב (1980–1983), שמואל אלדר (1987–1990), שלמה משיח (1992–1994, 1997) עמירם לביא, גבריאל שחור, צבי טסלר, דוד ברקי, יואב עמירם.

סמל הטייסת

סמל טייסת עוצב על ידי רס"ן (מיל') אריה מוסקוביץ'. זה היה הסמל הראשון שעיצב מוסקוביץ' לחיל האוויר.
"זו הייתה הפעם הראשונה שראיתי כלי-טיס מקרוב והתרשמתי מאוד מהגודל והעוצמה שלו", מספר מוסקוביץ', שאייר מאז עשרות ספרי ילדים שהפכו לקלאסיקה ואף מועמד על כך בימים אלו לפרס ישראל. "נחמיה הזמין אותי לטוס על אחד המסוקים ואני לא יכול לומר שהרגשתי כל-כך טוב", הוא נזכר בשעשוע. "למרות שהמסוק היה מגושם יחסית, נחמיה הטיס אותו כאילו היה זה מטוס-קרב ועשה איתו לופים משוגעים". מוסקוביץ' מתאר חוויה זו כמעוררת השראה: "מראהו החיצוני של המסוק ומעופו באוויר, הזכירו לי דמות של עוף מאיים ודרקוני", הוא מתאר. "לבסוף ציירתי ציפור מיתולוגית עם לשון-ארס שיוצאת החוצה ונחמיה התלהב מאוד. זה הסמל האהוב עלי מכל הסמלים שאיירתי במהלך השנים לחיל-האוויר ואני שמח שהסמל נשאר זהה עד היום".
— קליה בן עמרם ונעה כפרי, ‏סיפורי סמלים, באתר חיל האוויר הישראלי, פברואר 2008

דגל הטייסת

לטייסת קיים, כמו בשאר טייסות החיל דגל ייצוגי המבוסס על דגלה הרשמי של זרוע האוויר-כאשר באמצעו מותקן סמל הטייסת-כתחליף לסמל החיל. הדגל מוצג במספר מועדים: במסדר הענקת דרגות, ביום חיל-האוויר, ובמסדר החלפת פיקוד.
רואים עולם

היסטוריה

בעבר ערכו והגישו את התוכנית עמנואל הלפרין ודוד ויצטום, וכיום עורך ומגיש את התוכנית יעקב אחימאיר שעבר מרשות השידור לתאגיד. ברשות השידור ערך את כתבות התוכנית גם אורן נהרי, ששימש כתב ועורך חדשות חוץ בדסק החדשות.
עם פתיחת שידורי התאגיד שודרה תוכנית של שעה שבתחילתה היה מבזק חדשות, בהמשך הורד מבזק החדשות ואורך כל תוכנית הוא 45 דקות עם כתבות חוץ בלבד. כיום משודר המגזין מיד אחר מגזין חדשות סוף השבוע של הערוץ.
What We Left Behind

רקע

בשנת 2017, אירה סטיבן באהר הכריז שגיבש חלק ניכר מהשחקנים ואנשי הצוות לשעבר של סדרת הטלוויזיה "מסע בין כוכבים: חלל עמוק 9" עבור סרט תיעודי בשם "What We Left Behind". נכון לפברואר 2017, הפקת הסרט הסתיימה באופן חלקי, על פי באהר, והחל פרויקט מימון המונים באמצעות Indiegogo לצורך גיוס הכספים הדרושים להשלמת הסרט. פרט לראיונות עם השחקנים ואנשי הצוות, הסרט יסקור את המורשת של הסדרה; כמו כן, באהר שב לחדר התסריטאים הישן של הסדרה על מנת לפתח תסריט עבור הפרק הראשון של עונה שמינית פיקטיבית, אשר יכלל בסרט. מועד ההפצה הסופי של הסרט נקבע לפברואר 2018.‏ פרויקט ההתרמה נפתח עם יעד של 150,000 $, שהושג תוך יום אחד בלבד.
הסרט אמור היה לצאת לאקרנים באמצע 2018 אך מועד ההפצה הרשמי שלו נדחה, ונקבע ל-13 במאי 2019.
יהושע ליבוביץ

ביוגרפיה

יהושע בן אלכסנדר זליג ליבוביץ נולד באביב 1895 בעיר וילנה שבמערב האימפריה הרוסית (ליטא), והתחנך בריגה. ב-1913 נסע מערבה ללמוד רפואה באוניברסיטת היידלברג שבגרמניה, אולם לימודיו נקטעו עקב המלחמה, והוא חזר לספסל הלימודים ב-1918, וקיבל תואר דוקטור לרפואה בהיידלברג ב-1922. בשנים שבתווך המשיך להשתלם בהשכלה כללית, בעיקר בעברית. עבר התמחות בבית החולים האוניברסיטאי בהיידלברג עד 1924, אז עבר לבית החולים המחוזי בדנציג, שם עבד עד 1926. התעניין ברפואה פנימית, פסיכיאטריה ובעיקר נוירולוגיה. בשנת 1927 התמנה כמנהל סנטוריום "טָאוּנוּס" (Taunus) בבאד הומבורג. נישא לחנה בינג (Bing). בשנותיו בבאד הומבורג קשר קשרים עם האינטליגנציה היהודית בפרנקפורט, והרצה על ספרות עברית ומחשבת ישראל בבית המדרש היהודי החופשי.
ב-1935, לאחר עליית הנאצים לשלטון, עלה לארץ ישראל, והביא עמו את ספרייתו העשירה, שכללה אוספי ספרים בנושא ההיסטוריה של הרפואה. השתקע בירושלים.
בשנת 1939 התמנה כמנהל בית ההבראה אַרזָה שבאזור מוצא, ומילא תפקיד זה עד 1948.
בשנת 1947 היה ממייסדי החברה הישראלית לתולדות הרפואה והמדע. ב-1952 ייסד את כתב העת "קורות" – שנתון לתולדות הרפואה ומדעי הטבע, והיה עורכו הראשי.
ב-1957 הציע את הקורס הראשון בהיסטוריה של הרפואה באוניברסיטה העברית בירושלים. ב-1959 התמנה כפרופסור חבר קליני וראש האגף לתולדות הרפואה באוניברסיטה העברית. ייסד את המדור להיסטוריה של הרפואה באוניברסיטה והיה ועמד בראשו. היה מרצה אורח בבית הספר לרפואה באוניברסיטת ייל. כיהן כרופא מחוזי בכיר של קופת חולים כללית בנחלת אחים שבירושלים.
שימש כנציג הישראלי לאגודה הבינלאומית להיסטוריה של הרפואה (International Society for the History of Medicine), היה ממוביליה והשתתף בכל כינוסיה מ-1950 ועד 1982. בשנות ה-60 ו70 נסע מספר פעמים עם אשתו לנסיעות מחקר ממושכות במכון וספריית ולקום (Wellcome) להיסטוריה של הרפואה בלונדון. ערך את תחום תולדות הרפואה באנציקלופדיה העברית. היה חבר מועצת מערכת מפעל הביבליוגרפיה העברית.
בשנת 1969 זכה בפרס משה איינהורן לחקר הלשון והספרות הרפואית העברית מטעם עיריית תל אביב על מפעל חייו בחקר תולדות הרפואה הכללית והעברית.
פרסם מאות מאמרים, וכן ההדיר והוציא לאור כתבים רפואיים היסטוריים.
בין מחקריים החשובים: המונוגרפיה The History of Coronary Heart Disease ("ההיסטוריה של מחלת לב כלילית"; לונדון 1970).
השיג תהילה בינלאומית, והיה במשך כמה שנים נשיא האקדמיה הבינלאומית להיסטוריה של הרפואה. 
ליבוביץ היה פעיל בשדה המחקר עד אחרי שנתו ה-95; המאמר האחרון מפרי עטו התפרסם ב"קורות" בתשנ"ב-1991.
נפטר בקיץ 1993 בירושלים, בגיל 98. נקבר בהר הזיתים.
אלמנתו חנה נפטרה בספטמבר 2004.
ארכיונו, ובו התכתבות, חומר ביוגרפי, פעילותו הציבורית והמחקרית בתולדות הרפואה ומחקריו על הרמב"ם, שמור משנת 2004 בספרייה הלאומית.
דודניו היו ישעיהו ונחמה ליבוביץ (בני דודו מרדכי קלמן) ושלמה לבב (בן דודו צבי).
הבולט שבין תלמידיו היה פרופ' שמואל קוטק שכיהן אחריו כראש היחידה להיסטוריה של הרפואה בפקולטה לרפואה של האוניברסיטה העברית.
היסאיצ'י טראוצ'י

ביוגרפיה

טראוצ'י נולד במחוז ימאגוצ'י, בנו הבכור של ראש ממשלת יפן טראוצ'י מסטאקה. הוא סיים במחזור ה-11 של האקדמיה הצבאית הקיסרית בשנת 1900, ושירת במלחמת רוסיה-יפן.
לאחר המלחמה שב טראוצ'י למכללת המטה הצבאי, אותו סיים במחזור ה-21 בשנת 1909. הוא בילה זמן מה כנספח צבאי בגרמניה ועבד כמרצה באקדמיה הצבאית.
ב-1919, קיבל טראוצ'י את תואר הקזוקו קוֹשָׁאקוּ (רוזן 公爵), וקודם לדרגת קולונל. ב-1924 הוא קודם לדרגת מייג'ור-ג'נרל. 
טראוצ'י קיבל את תפקד ראש המטה הכללי של צבא צ'וסן, הצבא היפני בקוריאה, בשנת 1927. לאחר קידומו לדרגת לוטננט-ג'נרל ב-1929, הופקדה בידיו "הדיוויזיה החמישית," ולאחר מכן, ב-1932, "הדיוויזיה הרביעית." ב-1934, הפך טראוצ'י למפקד "צבא טייוואן."
באוקטובר 1935, קודם טראוצ'י לדרגת גנרל, והחל להשתלב בסיעת קודו-הא, במסגרת הפוליטיקה הצבאית ביפן. לאחר מרד הנפל של 26 בפברואר 1936, היה טראוצ'י למועמד המועדף של הצבא לתפקיד שר המלחמה, עמדה שסייעה להסלמת העימות בין המפלגות הצבאיות והאזרחיות בפרלמנט היפני.
טראוצ'י חזר לתפקיד קרבי כאשר קיבל את הפיקוד על "ארמיית אזור צפון סין," מיד עם פרוץ מלחמת סין-יפן השנייה. ב-1938 הוענק לו עיטור מסדר השמש העולה מהדרגה הראשונה. ב-6 בנובמבר 1941, ניתן לו הפיקוד על קבוצת ארמיות המשלוח הדרומית, ומיד לאחר מכן החל להתוות ביחד עם אדמירל איסורוקו יממוטו את תוכניות הלחימה למערכה באסיה ובאוקיינוס השקט.
לאחר שהנהיג את קבוצת ארמיות המשלוח הדרומית לכיבוש דרום-מזרח אסיה, קבע טראוצ'י את מפקדתו בסינגפור. ב-6 ביוני 1943 קודם טראוצ'י לדרגת פילדמרשל, ובמאי 1944 עבר למפקדה בפיליפינים. כאשר התקדמותם של הכוחות האמריקאים הציבה את הפיליפינים תחת איום, עבר טראוצ'י למפקדה החדשה בסייגון, הודו-סין. לאחר שקיבל את הידיעות אודות ההפסד במערכה על בורמה ב-10 במאי 1945, לקה בשבץ.
בין הימים 9 באוגוסט 1945 ו 11 באוגוסט 1945 פגש טראוצ'י משלחת אינדונסית בדאלאת וייטנאם ודן בבקשת אחמד סוקרנו ומשלחתו להעניק עצמאות לאינדונזיה. פגישה זאת היא המקור להכרה המעורפלת של יפן בעצמאות אינדונזיה, שהוכרזה ב 17 באוגוסט 1945, שבוע לפני שהיפאנים התכוונו להכריז בעצמם על עצמאות אינדונזיה.
ב-12 בספטמבר 1945, נכנע גנרל סיישירו איטגאגי, ועמו 77,0000 חיילים יפנים, בסינגפור, וב-30 בנובמבר הגיש טראוצ'י את כניעתו הרשמית ללורד לואי מאונטבטן בסייגון. הוא נפטר משבץ נוסף פחות משנה לאחר מכן, בשבתו במחנה שבויים במלאיה.
טראוצ'י העניק את הואקיזאשי שלו, שהייתה ירושה משפחתית, למאונטבטן בעת כניעתו. החרב, שנוצרה ב-1413, שמורה כעת בטירת וינדזור. בשנות ה-80, כמעט היוותה החרב מוקד לתקרית דיפלומטית, כאשר אליזבת, המלכה האם רצתה להציגה לראווה בעת ארוחת ערב לכבודו של יורש העצר נרוהיטו, אולם המלכה אליזבת הטילה וטו בנושא.
טראוצ'י קבור בבית הקברות היפני בסינגפור.
שדולה (הכנסת)

בכנסת או בממשלה, שְׁדֻלָּה (או לוֹבִּי) היא קבוצה של חברי הכנסת, לאו דווקא מאותה סיעה, הפועלת לשם קידום רעיון מסוים. לשדולות אין מעמד רשמי. 
בכנסת ה-16 נמנו כ-44 שדולות, בכנסת ה-17 מעל 50 שדולות ובכנסת ה-20 קיימות כ-180 שדולות. השדולות עוסקות במגוון רחב של נושאים. בין השאר, היו שדולות למען אזורים גאוגרפיים: הנגב והגליל, יש"ע, ירושלים, הגולן, תושבי תל אביב, ראשון לציון, חיפה והקריות, אשדוד ובקעת הירדן ושדולות למען קבוצות אוכלוסייה: שדולה חקלאית, למען הבדואים בנגב, הגמלאים, המאבטחים, יוצאים בשאלה, אנשים עם מוגבלויות, נוער עולה וענף הבנייה. יש גם שדולות לנושאים, בין השאר למאבק בבעיית יוקר המחיה בישראל, למען חוקה, נגד קזינו, מאבק בתאונות דרכים מאבק בסמים, טיפול בחיילי המילואים ודאגה לבריאות הציבור. 
חלק מהשדולות הן בעלות חברים רבים (מעל חמישה). בכנסת ה-16 לדוגמה היו בעלות חברים רבים "השדולה לקידום היחסים עם הקהילות הנוצריות בעולם" (אשר המשיכה עם חברים רבים גם בכנסת ה-17), ו"השדולה להשכלה גבוהה" [אשר בכנסת ה-17 היה בה רק חבר בודד (מנחם בן ששון)]. בכנסת ה-17 היו חברים רבים בשדולה "הסביבתית-חברתית", ובשדולה "למען ירושלים". פעמים רבות יש לשדולות כמה יושבי ראש, ולעיתים השדולה מונה כמה יושבי ראש, ללא חברים נוספים. 
רוב השדולות בכנסת הן בעלות חבר אחד בלבד ואינן אלא מצג של שדולה שמשמש ככלי הצהרתי של חבר כנסת על חשיבות נושא מסוים בעיניו. יש אף מקרים שבהם שתי שדולות עוסקות בנושא אחד. כך למשל, בכנסת ה-16 הייתה שדולה לצרכנות של דני יתום, והשדולה להגנת הצרכן של אורית נוקד. בשני המקרים הם היו החברים היחידים.
דוד שמר

ביוגרפיה

שמר נולד בריגה שבלטביה, משם עלה לישראל בגיל 20. הוא למד נגינה בצ'מבלו, תאוריה וניצוח באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים, אצל המלחין חיים אלכסנדר ובהמשך למד גם אצל ואלרי מאיסקי ובוריס ברמן, בתל אביב. לאחר סיום לימודיו באקדמיה למוזיקה הוא התמחה בלונדון בביצוע מוזיקת בארוק בהדרכתם של מורים בעלי שם כגון כריסטופר קייט, ג'יל סוורס, טרוור פינוק ופיליפ פיקט. בעל תואר דוקטור לביצוע מוזיקה מטעם אוניברסיטת סטוני-ברוק שבניו יורק.
בשנת 1989 הקים שמר את תזמורת הבארוק ירושלים, ומאז הוא משמש כמנהלה המוזיקלי ומנצחה הקבוע. הוא מופיע רבות ומקליט בישראל, באירופה ובארצות הברית כסולן, כנגן מוזיקה קאמרית וכמנצח. התקליטור של "וריאציות גולדברג" מאת יוהאן סבסטיאן באך בביצועו זכה להצלחה רבה בקרב אוהבי המוזיקה והמבקרים.
שמר מלמד צ'מבלו ומוזיקה עתיקה באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים. הוא לימד בסדנה למוזיקה עתיקה בירושלים בכל שנות קיומה ונותן כיתות אמן רבות בישראל, באנגליה, בגרמניה, באיטליה ובארצות הברית (שם הוא משמש, בין היתר, כמרצה אורח קבוע בבית הספר למוזיקה הנודע לונג'י בבוסטון) וכן באקדמיה למוזיקה בעיר מולדתו ריגה.
באוקאו

הרס באוקאו

חלק גדול מהתשתיות של העיר וסביבתה נפגעו או נהרסו במהלך המהומות שלאחר המשאל על העצמאות בשנת 1999. עם זאת, בחלק הישן של באוקאו נשארו כמה שרידים מהתקופה הקולוניאלית הפורטוגזית, כגון בתים גדולים הבנויים בסגנון קולוניאלי, כנסיות ומבני ציבור. אחד מאלה הוא פאוסאדה דה באוקאו, בית מלון ורוד וגדול שמסעדה שלו מציעה נוף מרהיב על האוקיינוס. בבאוקאו יש כיום בית חולים, בית ספר לאחיות וברכה שחייה שבבעלות פאוסאדה דה באוקאו.
6 קילומטרים מהעיר נמצא שדה התעופה בעל המסלול הארוך ביותר במדינה והוא אחראי לקבלת המטוסים שאינם יכולים לנחות בשדה התעופה של דילי. שדה זה שימש כשדה התעופה הראשי של המדינה לפני הפלישה האינדונזית ב-1975.
הפצצת דרזדן

הפצצת דרזדן היא הפצצה אסטרטגית שערכו חיל האוויר של ארצות הברית וחיל האוויר המלכותי במשך שלושה ימים בשלהי מלחמת העולם השנייה (13 - 15 בפברואר 1945) על דרזדן, בירתה של מדינת סקסוניה שבגרמניה. 1,300 מפציצים כבדים הטילו 3,900 טונות של פצצות ופצצות תבערה בארבעה גלי הפצצה של מאות מפציצים. מספר הקורבנות בהפצצה נאמד בין 25,000 ל-40,000, וכ-85% ממבני העיר על פני שטח של 34 קמ"ר במרכז העיר נחרבו כליל.

המניעים להפצצה

דרזדן הייתה עיר תעשייתית חשובה וצומת תחבורה ותקשורת מרכזי. בזכרונותיו מתאר אותה וינסטון צ'רצ'יל כ"מרכז תקשורת של החזית המזרחית בגרמניה".
בשנת 1944 התחזקו בעלות הברית. הם עמדו לפני כיבוש רומא, אלפי מטוסים הפציצו את ערי גרמניה ויעדים תעשייתיים, כגון סכרים ובתי-חרושת, ויעדים צבאיים כמו בסיסי הטילים V1 ו-V2, שנורו על לונדון וגרמו הרס רב. ברית המועצות התחזקה והמשיכה להדוף את הגרמנים.
קיימות טענות שההפצצה נעשתה לפי בקשת ברית המועצות במסגרת ועידת יאלטה שהסתיימה יומיים לפני ההפצצה, כדי לחבל במעבר כוחות צבא גרמניים דרך העיר. לטענות אלו אין שום סימוכין במסמכי הוועידה, מה עוד שהבריטים תכננו את הפצצת דרזדן שבוע לפני תחילת הוועידה. עם זאת, המניעים הללו אינם מסבירים את עוצמת ההפצצה, ולדעת רבים יש להסבירה דווקא כפעולת נקמה, כתגובה להתקפות האוויר הגרמניות על ערי בריטניה, ובמיוחד הפצצת קובנטרי. באופן דומה ניתן לראות בה פעולת לוחמה פסיכולוגית, ניסיון לשבור את מורל הגרמנים במטרה לקצר את המלחמה. 
בשל מיעוט ההפצצות על העיר במשך כל המלחמה, היא הפכה למקום מקלט לפליטים מכל האזור, והפצצתה היוותה פגיעה קשה במוראל הגרמני. בגרמניה הייתה אמונה (חסרת כל ביסוס) כי בנות הברית מתייחסות לעיר כאל עיר מפורזת, אמונה שהביאה להעברת תותחי הנ"מ שהגנו על העיר לאזורים שנחשבו רגישים יותר, כך שבעת ההפצצה הייתה העיר נטולת הגנה אווירית. עוצמת נזקי ההפצצה מוסברים בעיקר בתנאי מזג אוויר טובים והיעדר הגנה אווירית. כתוצאה, דייקו המפציצים ונוצר אפקט מצטבר של קיר אש שהחריב את מרכז העיר.

השפעת ההפצצה על יהודי דרזדן

כבשאר ערי גרמניה, רוכזו יהודי דרזדן ורובם נשלחו למחנות ריכוז שם נרצחו עוד בטרם ההפצצה. ערב ההפצצה נותרו בדרזדן מספר מועט של יהודים, בעיקר אלו אשר היו נשואים לארים. ב-13 בפברואר נמסרו ליהודים אלה צווי התייצבות למשלוח האחרון שנועד להתקיים ב-16 בפברואר. ההפצצה והכאוס שהתחולל בעקבותיה אפשר ליהודים להימלט מהעיר תוך הסתרת זהותם היהודית ולהיטמע באוכלוסייה. כך ניצלו חייהם.
צאי אינג-ון

ביוגרפיה

צאי נולדה בטאיפיי בירת טאיוואן. ב-1978 סיימה תואר ראשון במשפטים מהאוניברסיטה הלאומית של טאיוואן , ב-1980 סיימה תואר שני במשפטים מאוניברסיטת קורנל בארצות הברית וב-1984 השלימה דוקטורט במשפטים בבית הספר לכלכלה של לונדון. היא התמחתה בהסכמי סחר בינלאומיים והגבלים עסקיים. בשובה לטאיוואן לימדה משפטים באוניברסיטה בטאיפיי ומילאה תפקידים ציבורים בהם בבנק המרכזי, במשרד הכלכלה, במשרד הפטנטים ויועצת כלכלית למועצה לביטחון לאומי של טאיוואן.
לאחר שנבחר צ'ן שואי-ביאן לנשיא טאיוואן בשנת 2000, מונתה צאי לשרה. ב-2004 הצטרפה למפלגה הפרוגרסיבית הדמוקרטית, בינואר 2006 מונתה לסגנית ראש ממשלת טאיוואן, וכיהנה בתפקיד עד התפזרותה של הממשלה במאי 2007. לאחר מפלת המפלגה בבחירות הכלליות ב-2008 נבחרה צאי ליושבת ראש המפלגה הפרוגרסיבית הדמוקרטית. היא התמודדה ללא הצלחה לראשות העיר ניו טאיפיי ב-2010. ב-2012 התמודדה לנשיאות טאיוואן, היא זכתה ל-45.6% מקולות הבוחרים והפסידה למנהיג מפלגת קוומינטנג, מא יינג-ג'יו שזכה ב-51.6% מהקולות. בעקבות ההפסד התפטרה מראשות המפלגה.
ב-2014 ניצחה בבחירות המקדימות לראשות המפלגה, והובילה אותה לניצחון בבחירות המקומיות באותה שנה. בינואר 2016 זכתה בבחירות לנשיאות טאיוואן לאחר שגרפה 56.1% מקולות המצביעים, לעומת 31% בהם זכה מועמד מפלגת קוומינטנג, אריק צ'ו. היא הייתה בכך לאישה הראשונה שנבחרה לנשיאות טאיוואן. צאי הושבעה לתפקיד ב-20 במאי 2016.
לאחר בחירתו של דונלד טראמפ לנשיא ארצות הברית קיימו השניים שיחת טלפון, הראשונה בין מנהיגי המדינות מאז ניתוק היחסים הדיפלומטים ב-1979.
מוטת כנפיים

מוטת כנפיים הוא מונח המתאר את גודל המרחק בין קצה כנף אחת לקצה הכנף שנייה, המופיע בעולם התעופה וחקר עולם החי.

תעופה: מוטת הכנפיים של מטוס

בתעופה, מוטת הכנפיים של מטוס נמדדת בקו ישר, מקצה כנף אחד לשני, ללא תלות בצורת הכנף או בזווית שבה היא משוכה. לדוגמה, מוטת הכנפיים של מטוס בואינג מדגם 777 היא 60 מטר. המונח נמצא בשימוש גם בתעשיית טילים.

המשמעות בתכנון מטוסים

מטוסים בעלי מוטת כנפיים ארוכה הם לרוב יעילים יותר, מפני שהם סובלים פחות מהתנגדות מושרית והמערבולות בקצות כנפיהם אינן משפיעות רבות על הכנף. עם זאת, כנפיים ארוכות משמען שלמטוס יש מומנט התמדה גדול יותר בציר האורך שלו ולכן הוא אינו יכול לפנות ולתמרן במהירות. לפיכך, למטוסי קרב ולמטוסי אירובטיקה יש מוטת כנפיים קצרה יחסית וזאת במטרה לשפר את יכולת התמרון.
מאחר שכוח העילוי שכנף מייצרת פרופורציוני לשטח הכנף, במטוסים בעלי כנפיים קצרות נדרש רוחב הכנף להיות גדול יותר. יחס אורך הכנפיים של מטוס לרוחבן חשוב מאוד בקביעת מאפייני טיסתו. מהנדסי תעופה מכנים ערך זה "יחס אורך-רוחב של הכנף".
קתדרלת רואן

הקתדרלה באמנות

קתדרלת רואן מוכרת מאוד מסדרת הציורים של הצייר הצרפתי האימפרסיוניסטי קלוד מונה אשר צייר אותה בזמנים שונים של היממה. מונה הציג בתערוכה בשנת 1895 20 ציורים שונים של חזית הקתדרלה - כל אחד בצבעים שונים ובתחושה אחרת לגמרי. כל הציורים גם הציגו רק את חלקה הנמוך של החזית ממבט של אדם העומד בקרבתה וצריחיה הגבוהים של הקתדרלה לא הופיעו בציוריו כלל.
הקתדרלה היוותה השראה אמנותית למספר אמנים צרפתיים נוספים ביניהם גוסטב פלובר אשר קיבל השראה מחלונות הויטראז' של ג'וליאן הקדוש וסלומה וביסס עליהם שניים מתוך שלושת הסיפורים שלו וכן גם הסופר ז'וריס-קרל וויסמנס שכתב את "La Cathédrale", רומן המבוסס על חקירה אינטנסיבית של קתדרלת רואן.
קורפוס הפרשים הקוזאקים אס אס ה-15

היסטוריה

הקורפוס הוקם ב-2 בינואר 1945, וכמפקדו מונה הלמוט פון פנוויץ. הוא נועד לאחד את כל יחידות הפרשים הקוזאקיות שלחמו במסגרת הוואפן אס אס. קוזאקים אלו היו ברובם עריקים מהצבא האדום, ואורגנו בשתי דיוויזיות: דיוויזיית הפרשים הקוזאקים הראשונה ודיוויזיית הפרשים הקוזאקים השנייה. שתי הדיוויזיות הוצבו באזור קרואטיה, וניהלו שם קרבות כנגד הפרטיזנים היוגוסלבים של טיטו. הקורפוס נכלל במסגרת קבוצת ארמיות F, ומאוחר יותר במסגרת קבוצת ארמיות E. פנוויץ נכנע לצבא הבריטי בראש הקורפוס ב-9 במאי, לאחר שהובטח לו כי הוא ואנשיו לא יוסגרו לידי ברית המועצות. כמה שבועות לאחר מכן הפרו הבריטים את ההבטחה, והסגירו את כל הקוזאקים העריקים לידי הסובייטים. פנוויץ התלווה אל אנשיו בעונש עבודות הפרך שקיבלו, וב-1947 הוצא להורג במוסקבה.
ג'סיקה טאק

ביוגרפיה

טאק נולדה בניו יורק. היא בעלת תואר שני בפסיכולוגיה מאוניברסיטת ייל.
טאק התפרסמה כששיחקה באופרת הסבון "לחיות את החיים" ועל תפקידה הייתה מועמדת לפרס אמי ול"פרס אופרות הסבון".
בין השנים 1999 ל-2005 היא כיכבה בסדרת הדרמה "המשפט של איימי". שיחקה גם בסרטים "המזכירה", "היי סקול מיוזיקל 2" ו"היי סקול מיוזיקל 3". ב-2008 לוהקה לדרמה "דם אמיתי".
היא ביצעה תפקידי אורח ביותר מ-50 סדרות טלוויזיה. ביניהן, "ימיי חיינו", "סיינפלד", "בוסטון ליגל" ו"האנטומיה של גריי", ובין היתר ב-"שחור-כזה" ב-2019. 
טאק נשואה ואם לבת.
שרה באדל

ביוגרפיה

באדל נולדה בלונדון. היא בתם של השחקן אלן באדל ושל השחקנית איבון אוון. למדה ב-Poles Convent בהרטפורדשייר, ובבית הספר למשחק האקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה. היא כיום חברה באקדמיה.
הופעת הבכורה שלה בתיאטרון הייתה בינואר 1963 בהפקה של להקת התיאטרון "בריסטול אולד ויק" ל"המלט", בסיור הופעות בהודו. הופעתה הראשונה בלונדון הייתה באוקטובר 1964 בתפקיד בלה הדלי במחזמר "רוברט ואליזבת" בתיאטרון ליריק. בברודוויי הופיעה באדל לראשונה באוקטובר שנה לאחר מכן במחזה "The Right Honourable Gentleman" בתיאטרון בילי רוז.
ב-1966 השתתפה בפסטיבל התיאטרון של צ'יצ'סטר בתפקיד מיס פאני במחזה "The Clandestine Marriage" ובתפקיד אניה במחזה "גן הדובדבנים". ב-1967 שוב הופיעה בפסטיבל צ'יצ'סטר וכן בשנת 1970. עוד שיחקה באדל עם להקת התיאטרון המלכותי הלאומי ובתיאטרון סנט ג'ורג' פלייהאוס באיזלינגטון.
היא השתתפה בתוכניות רדיו כמו בעיבוד למחזה " A Moon for the Misbegotten", ב-"Mourning Becomes Electra" וב-"Lucia in London".
ב-1970 הופיעה באדל לראשונה בקולנוע בקומדיה הבריטית "Every Home Should Have One". סרטים נוספים בהם השתתפה היו "The Shooting Party" ב-1985 ובסרט "לא בלי בתי" בשנת 1991. הופעת הבכורה שלה בטלוויזיה הייתה ב-1962 כשגילמה את פרדיטה בעיבוד הטלוויזיוני למחזה "אגדת חורף".
בסדרת הדרמה "משפחת פאליסר" משנת 1973, שיחקה באדל בתפקיד ליזי יוסטס, גיבורת הרומן של אנתוני טרולופ "The Eustace Diamonds". ב-1980 כיכבה בהפקה של ה-BBC למחזות שייקספיריים וגילמה את קתרין ב"אילוף הסוררת" לצדו של ג'ון קליז בתפקיד פטרוצ'יו. עוד בטלוויזיה שיחקה בסדרת הדרמה-קומית "The Irish R.M.", ובסדרה "הדיירת מאחוזת ויילדפיל", עיבוד משנת 1996 לרומן באותו שם מאת אן ברונטה.
ב-2001 השתתפה בסרט הקולנוע "מבקרים מטורפים".
ג'אמבטיסטה נולי

חייו

נולי נולד בעיר קומו באיטליה ולאחר מכן עבר לרומא הודות לחסותן של משפחות האצולה "אלבאני" ו-"קורסיני". הוא ידוע בעיקר בזכות תוכנית האייקונוגרפיה של רומא, Pianta Grande di Roma אשר החלה בשנת 1736 ונמדדה בשנת 1748 וכיום ידועה בתור מפת נולי. מפה זו מורכבת מ-12 תחריטים הכוללים צלחת נחושת וגודלה הוא 176x208 סנטימטר ופורסמה בהוקרה לכבוד האפיפיור בנדיקטוס הארבעה עשר.
מפת נולי משקפת המפה של "בופליני" משנת 1551, שממנה שאב נולי את ההשראה ליצירת המפה, אולם נולי עשה מספר חידושים חשובים. ראשית, מדד את העיר ממזרח (שהיה רגיל בזמן) לצפון המגנטי, בהסתמכותו על מצפן כדי להשיג השפעה על הטופוגרפיה של העיר. שנית, אף הוא יצר את המפה בדומה אל בופליני באמצעות ייצוג קרקעות של שטח בנוי עם רחובות ובניית מוצללים, נולי יצג שטח מוקף שטחים ציבוריים כגון העמודים בכיכר פטרוס הקדוש בותיקן ואת הפנתיאון ושטחים פתוחים בעיר. לבסוף, המפה הייתה שיפור משמעותי בדיוק, שבאה גם לציין את חוסר הסימטריה של המדרגות הספרדיות. המפה שימשה בתכנון הממשלה האיטלקית של העיר רומא עד שנת 1970 ושימשה בסיס למיפוי כל המפות הרומאיות עד תאריך זה.

מפת נולי

מפת נולי היא מפה למדידת צפיפות הערים בעיקר בצבעי שחור ולבן. מפת נולי הומצאה בשנת 1748 בעת שהאדריכל האיטלקי ג'אמבטיסטה נולי שרטט את מפת רומא עבור האפיפיור בנדיקטוס ה-14. נולי היה אחד האנשים הראשונים שהשתמשו בייצוג אורתוגונלי של העיר במפה, לעומת הייצוגים המקובלים בזמנו של מבטים ממעוף הציפור. המפה מדויקת וניתן להשוות אותה לצילום אויר.
אחד הדברים במפה הוא הצורה שנולי בחר לייצג את המרחב של העיר. בזמן שהבניינים מוצגים בשחור, נולי מציג כלבן את כל המרחב הציבורי של העיר, וכולל בזה גם את המרחב הפנימי של הכנסיות וגם את החצרות הפנימיות בארמונות ובמנזרים. שיטת הייצוג הזו הפכה למקובלת בעיצוב עירוני, כדרך להציג את המרחב הציבורי. כתוצאה מצורת ייצוג זו ניתן לעמוד על היופי והגוון הרב של המרחב הציבורי ברומא, ועל כך שכל פינה ממנו היא "חיובית". בכל מקום שאתה נמצא, אתה חלק ממרחב קמור שמקיף אותך כמו חדר. תכונה מעניינת נוספת היא ההשלמה והשילוב שיש בין המרחב הפתוח והבנוי כהגדרתם. הבניינים מגדירים את המרחב הפתוח, והמרחב הפתוח את הבניינים. זאת לעומת השיטה הנפוצה כיום שהיא בניינים הצפים במרחב ללא התייחסות אליו.