google/wiki40b huggingface dataset:
מופע הטלוויזיה של רוקי

תקציר העלילה

עלילת העיבוד הטלוויזיוני המחודש זהה במהותה לעלילת הסרט המקורי, עם מספר סצנות נוספות המציגות קהל הצופה בסרט באולם קולנוע.

הפקה

כבר בשנת 2002 החלו בפוקס תוכניות לייצר רימייק לסרט הפולחן "מופע הקולנוע של רוקי", עם הקרנת בכורה הצפויה לשנת 2003 - לציון 30 שנה למחזמר שעליו מבוסס הסרט. מפיק ברודוויי לשעבר גייל ברמן היה צפוי להיות מעורב בפרויקט זה, כמפיק-שותף. גם ערוץ MTV תכנון רימייק, שיועד לצאת בשנת 2008, גם הוא עם ברמן כמפיק, אולם גם תוכניות אלו לא יצאו אל הפועל בסופו של דבר.
ב-10 באפריל 2015 פורסם כי קני אורטגה, הידוע בעיקר בזכות בימוי סרטי הקולנוע "הוקוס פוקוס", "היי סקול מיוזיקל", "Michael Jackson's This Is It", וסרטי הטלוויזיה של "היורשים", יביים את הרימייק. ב-21 באוקטובר 2015, השחקנית המועמדת לפרס אמי לברן קוקס, הידועה בעיקר בזכות תפקידה כאסירה הטרנסג'נדרית סופיה בורסט מדרמת הכלא של נטפליקס "כתום זה השחור החדש", הצטרפה לצוות שחקני הסרט, בתפקיד המדען המטורף ד"ר פרנק נ' פורטר, תפקיד אותו גילם במקור, בשנות ה-70, השחקן טים קארי. לו אדלר, שהפיק את הסרט המקורי, מפיק גם את הרימייק, יחד עם גייל ברמן וקני אורטגה. פרט לבימוי ולהפקה, אורטגה הוא גם הכוריאוגרף של הסרט. צוות העיצוב האמנותי של הסרט מתכנן "לדבוק בנאמנות לטקסט ולמוזיקה של המקור, אבל לעצב מחדש את הסיפור מבחינה ויזואלית".

שידור

הקרנת הבכורה של הסרט התקיימה ב-20 באוקטובר 2016, בערוץ פוקס.
פייסל עזאיזה

ביוגרפיה

עזאיזה נולד וגדל בדבורייה שבישראל. ב-1981 סיים תואר ראשון בהצטיינות בעבודה סוציאלית באוניברסיטה העברית בירושלים, ב-1984 סיים תואר שני בהצטיינות בעבודה סוציאלית באוניברסיטה העברית. שימש עוזר הוראה ומורה באוניברסיטה העברית ומורה באוניברסיטת אל-קודס. ב-1992 קיבל תואר דוקטור מהאוניברסיטה העברית, עבודת הדוקטורט עסקה בדפוסי הנקה ותכנון משפחה בקרב נשים כפריות מוסלמיות בישראל ונעשתה בהנחיית יונה רוזנפלד וחוה פלטי. את הפוסט-דוקטורט עשה בבית הספר לכלכלה של לונדון. בשובו לישראל שימש מרצה בבית הספר לעבודה סוציאלית וב-1993 מונה למרצה בבית הספר לעבודה סוציאלית של אוניברסיטת חיפה. ב-1998 מונה למרצה בכיר עם קביעות, ב-2007 לפרופסור חבר וב-2011 לפרופסור מן המניין. בשנים 2006 עד 2009 עמד בראש התוכנית לתואר שני בעבודה סוציאלית ובשנים 2009 עד 2014 עמד בראש בית הספר לעבודה סוציאלית באוניברסיטת חיפה.
לאורך השנים מילא מגוון תפקידים ציבורים: ב-1991 היה ממייסדי עמותת סיכוי - לקידום שוויון אזרחי, בשנים 1995 עד 1998 שימש יועץ וסגן נשיא בקרן אברהם. שימש חבר הנהלת הקרן החדשה לישראל. בשנים 1998 עד 2001 כיהן כראש מועצת דבורייה, במקביל שימש דובר ועדת המעקב העליונה של הציבור הערבי בישראל. בשנים 2001 עד 2003 כיהן כיו"ר דירקטוריון החברה למתנ"סים, הוא היה בכך הערבי הראשון לכהן כיו"ר חברה ממשלתית. בשנים 2002 עד 2009 עמד בראש המכון היהודי-ערבי באוניברסיטת חיפה. משנת 2005 מכהן בחבר הנאמנים של מכון מופ"ת. משנת 2007 מכהן בדירקטוריון בנק ערבי ישראלי. שימש חבר ועדת פרס סוקולוב וחבר ועדת אות הנשיא למתנדב. בשנים 2005 עד 2011 שימש חבר בוועדה לבדיקת מינויים בחברות ממשלתיות והיה בכך לערבי הראשון המכהן בוועדה. בשנת 2013 מונה לחבר בוועדת המינויים בראשות נציב שירות המדינה.
משנת 2002 מכהן כחבר במועצה להשכלה גבוהה. ב-2010 מונה לחבר בוועדה לתכנון ולתקצוב (ות"ת), ב-2014 מונה לסגן יו"ר, והיה בכך לערבי הראשון בתפקיד זה. לאחר התפטרותו של מנואל טרכטנברג ב-2015 מונה לממלא מקומו.
בשנת 2016 נבחר לתפקיד דיקן הפקולטה למדעי הרווחה והבריאות באוניברסיטת חיפה.
עזאיזה נשוי ואב לארבעה. רעייתו מפקחת במשרד החינוך ודוקטור להוראת מדעים.
מט

מט עם שני רצים

מט כזה אפשרי (כל עוד הרצים לא על אותו צבע-מצב שיכול לקרות רק כתוצאה מהכתרה) אפשר לכפות אותו, אם מובילים את המלך לפינה.

מט עם פרש ורץ

מט כזה אפשרי בצד הלוח, אולם כדי לכפות אותו, חייבים שהמלך יהיה בפינה שצבעה כצבע הרץ. אפשר להכריח את המלך להגיע לפינה, אולם לא כצבע הרץ, ואז יש ל"הוביל" אותו לפינה השנייה של הלוח (זה קשה ביותר, ופעמים רבות המשחק מסתיים בתיקו, בגלל החוק שקובע שאם התבצעו 50 מסעים הפיכים המשחק מסתיים בתיקו).

מט עם שני פרשים

מט כזה אפשרי, אבל אי אפשר לכפות אותו. הצד בעל היתרון יכול לנצח רק אם יש לצד השני עוד כלי (למשל, רגלי) שימנע פט.

מט עם רגלי

מט עם רגלי איננו אפשרי, אלא אם מכתירים את הרגלי.

היסטוריה

הפסד לאחר הכאת המלך הוא חוק בסיסי מאז המצאת השחמט. לאחר מכן הוכנסו החוקים שצריך להזהיר מפני התראת שח, ושאסור להיכנס למצב שבו המלך מאוים. לבסוף החליטו באופן סופי, שרק הגעה למצב של מט ממש תיחשב לניצחון.
הוצאת תושיה

הוצאת תּוּשִׁיָּה הייתה הוצאת ספרים עברית בעיר ורשה. היא נוסדה בשנת 1896 על ידי הסופר בן אביגדור (אברהם ליב שלקוביץ), חלוץ המו"לות העברית המודרנית. פעילותו המו"לית החייתה את הספרות העברית ונתנה לה מעמד בתחרות עם ספרות היידיש ברחוב היהודי במזרח אירופה. בעיתוניו, בהוצאותיו ובכתבי העת שלו טיפח וגידל דור של יוצרים עבריים, סופרים ומשוררים, שהיו מראשי המדברים בספרות העברית החדשה.
בהוצאת תושיה התפרסמו בעברית יצירות מקוריות ומתורגמות, ספרי מדע פופולרי, ספרי מסע וביוגרפיות. בפרט הושם דגש על חינוך ועל ספרי ילדים. עם הסדרות של "תושיה" שהתחבבו על קהל הקוראים הצעיר נמנות "ניצנים" (לילדים קטנים ובניקוד מלא), "פרחים" (לגיל הביניים) ו"ביכורים" (לבני הנעורים). כמו כן הוציא בן אביגדור בהוצאת תושיה את עיתון הילדים המצויר בעברית "עולם קטן", וחוברת בשם "פדאגוג" להורים ומורים.
בן אביגדור איתר סופרים צעירים, ובנוסף לכך שהוציא את ספריהם בהוצאה גם תמך בהם כלכלית על ידי תשלום גבוה מהמקובל. עם סופרי ההוצאה נמנים יוסף חיים ברנר, אורי ניסן גנסין, גרשון שופמן, דבורה בארון, חוה שפירא, הרש דוד נומברג, יעקב כהן, זלמן שניאור, אהרן ליבושיצקי ויצחק קצנלסון.
בשנת 1911 התמזגו בן-אביגדור ו"תושיה" לסינדיקט הוצאה לאור בשם "צֶנטרָל" (מרכז) על ידי התאגדות עם כמה מן המו"לים היידיים והעבריים הגדולים באימפריה הרוסית: הוצאת "פּרוֹגְרֵס" של יעקב לידסקי (והוצאת "השחר" של מרדכי קפלן, שהתאחדה עִמה קודם לכן), הוצאת ב' שימין והוצאת ש. שְׂרֶבֶּרְק (שרעבערק) של שלמה שרברק. בהוצאה המאוחדת, שישבה בוורשה (שבה פעלו ארבעה מחמשת השותפים), ראו אור יצירותיהם של גדולי הסופרים, ההיסטוריונים והפדגוגים העבריים והיידיים, כמו גם סדרות ספרי ילדים ונוער וכן ספרי לימוד ומקראות.
בשנת תרע"ג-1912 נוסדה במסגרת "צנטרל", ביוזמתם של בעלי "תושיה", בן אביגדור ויעקב ראמברג, חברת אחיספר להוצאת ספרות עברית. החברה-הבת הוציאה ספרים עבריים וכן את המאסף "נתיבות" ("בימה חפשית לענייני החיים והספרות"). עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ב-1914 נפסקה פעילות ההוצאה המאוחדת.
בן-אביגדור נפטר בספטמבר 1921. שלמה שרברק, שותפו ל"צנטרל", רכש את הוצאת תושיה ושילב אותה בהוצאתו.
משולם עמית

קורות חייו

ב-1963 התגייס למשמר הגבול ושירת כמפקד מחלקה. בשנים 1964-1966 שירת באתיופיה במסגרת צוות ההקמה של המשטרה המקומית. לאחר שובו לישראל שירת כסגן מפקד פלוגה ח', מפקד פלוגה ח', מפקד פלוגה י"ג, קצין הדרכה וקצין מבצעים. לאחר לימודים בפו"ם מונה ב-1974 לסגן מפקד מחט"ב בדרגת סגן-ניצב, בשנים 1975–1978 שירת כראש מחלקת הדרכה במטה הארצי, החל מאוגוסט 1976 בדרגת ניצב משנה. ב-1978 קודם לדרגת תת-ניצב ומונה לעוזר ראש אג"ם במטה הארצי, ב-1981 מונה למפקד מרחב הנגב ובשנים 1981-1985 כיהן כמפקד מרחב חיפה. ב-1985 מונה לראש אגף מבצעים בדרגת ניצב. בין השנים 1989 - 1993 פיקד על משמר הגבול.
לאחר פרישתו מפיקוד על משמר הגבול היה בין השנים 1994 - 1999 נציג בוועדה העירונית לענייני חינוך, תרבות וספורט מטעם סיעת "ירושלים מלוכדת" בראשות ראש העיר אהוד אולמרט. בבחירות בשנת 1996 הוצב במקום השלישי ברשימת מולדת לכנסת, אולם מולדת זכתה רק בשני מושבים והוא לא נכנס לכנסת.
עמית נשוי לסופרת גלילה רון־פדר-עמית.
סירת נפץ

סירת נפץ היא סירה עמוסה בחומר נפץ, המשמשת לתקיפה של נמלים וכלי שיט. הסירה מופעלת על ידי ספן הנוטש אותה זמן קצר לפני הפיצוץ או על ידי ספן מתאבד.
במלחמת העולם השנייה הופעלו סירות הנפץ על ידי הצי המלכותי האיטלקי נגד הצי המלכותי הבריטי, ועל ידי הצי הקיסרי היפני נגד צי ארצות הברית.
סירות הנפץ הופעלו בחיל הים הישראלי מהקמת המדינה ועד מלחמת יום הכיפורים. יחידת הסירות היוותה בסיס לשייטת 13. הפעילות המפורסמת ביותר שלה הייתה טיבוע אל-אמיר פארוק בקרבת חוף עזה, שהיווה הצלחה קרבית משמעותית בזירה הימית במלחמת העצמאות.

רכישה והפעלה

כמות ראשונית של 6 סירות נרכשה באיטליה ביזמת רב החובל זאב הים. הגיעו במשלוח מוסווה לנמל יפו והועברו לכנרת, שם הופעלו תחת הכותרת "יחידת סירות הצלה". מפקד היחידה היה יוחאי בן-נון. זאב הים איתר באיטליה את פיורנצו קאפריוטי ממפעילי הסירות של 'השייטת העשירית', שהשתתף בתקיפת נמל ולטה במלטה ונשבה. קאפריוטי הגיע לאמן את אנשי היחידה בכנרת. בתום האימונים הועברה היחידה לנמל יפו.
סירת איסוף - מאחת הסירות הוסרה חבית חומר הנפץ והיא נעשתה סירת איסוף. היה זה חידוש לעומת 'השייטת העשירית' שבכל מבצעיה לא תוכננה פעולת איסוף התוקפים.
אוניית אם - נחוצה אונייה שתישא את הסירות בצורה מוסתרת תקרב אותן למטרה ועם מנופים תוריד אותן למים. לכך נבחרה בן הכט שהיו לה ירכתיים רחבים. האונייה "אח"י מעוז" בפיקוד מילה ברנר נעשתה בסיס צף ליחידת ההסתערות.

דור חדש

בתקופת מלחמת יום הכיפורים הסירות מהדגם האיטלקי כבר יצאו מכשירות. במקומן נמצאו בפיתוח סירות מדגם סנונית שחומשו והותקנו כסירת נפץ. שתי סירות שנקראו "פצחן" הועברו לשארם א-שייח' והופעלו בליל 19–20 באוקטובר כנגד ספינות קומאר מצריות במעגן ע'רדקה. הפעולה בפיקוד גדי שפי נקראה מבצע מגבית 15 וזכתה להצלחה חלקית. הסירות נדרשו לעבור מרחק רב מאוד בים גלי ומפעיליהן ספגו מי מלח בעיניהם. פצצות תאורה שנורו ממרגמה 52 כדי להאיר את המטרות נפתחו בגובה נמוך. מובילי הסירות סונוורו ולא ראו היטב את המטרה. סירה ראשונה שנהג יאיר מיכאלי פגעה ברציף בקרבת מקום העגינה של הקומאר והפיצוץ גרם לו נזק מועט. הסירה השנייה נהוגה על ידי ידידיה יערי לא שמרה נתיב למטרה הסתובבה במעגן וסיכנה את סירת האיסוף. שני המפעילים נאספו והכוח יצא מהמעגן.

סירות נפץ במקומות אחרים

ב-12 באוקטובר 2000 הפעילו מחבלים מתאבדים סירת נפץ ליד המשחתת USS Cole שהתקרבה לתדלוק בנמל עדן בדרום הים האדום. נהרגו 17 ימאים ונגרם נזק רב.
מחבלים פלסטינים בחופי רצועת עזה ובדרום לבנון משלחים מדי פעם סירות נפץ כנגד ספינות חיל הים המסיירות בגזרה.]
איראן - קיימות ידיעות שהצי ומשמרות המהפכה האיראנים מכינים סירות נפץ בכמות גדולה למתקפה כנגד יחידות צי ארצות הברית במפרץ הפרסי.
ג'יימס וילבי

ביוגרפיה

וילבי נולד ברנגון, בורמה. למד בבית הספר סדברג בקאמבריה, בהמשך למד לתואר במתמטיקה ב"גריי קולג'" שבאוניברסיטת דרהאם, ואחר כך באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה.
הופעת הבכורה של וילבי על המסך הייתה בשנת 1982 בסרט "Privileged" בהפקת "אוקספורד פילם קומפני" לצידו של יו גרנט. לקהל הבינלאומי הוא מוכר מתפקידו בסרט "מוריס" (1987), עליו זכה בפרס השחקן הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים של ונציה יחד עם יו גרנט. כמו גרנט, גם וילבי היה משתתף קבוע בסרטים שהפיקו מרצ'נט ואייבורי, בין שאר המשתתפים הקבועים היו רופרט גרייבס, הלנה בונהם-קרטר, אמה תומפסון ואנתוני הופקינס.
ב-1988 כיכב בסרט "A Handful of Dust", עליו זכה בפסטיבל הסרטים של בארי בפרס השחקן הטוב ביותר. ב-1989 שיחק בתפקיד הראשי בעיבוד ל"בין שתי ערים" מאת צ'ארלס דיקנס, ב-1992 השתתף ב"זיכרונות מאחוזת הווארד". עוד שיחק בסרט זוכה השבחים "Regeneration" מ-1997, ב-"Cotton Mary" של איסמעיל מרצ'נט (1999), "פארק גוספורד" (2001) וב-"C'est Gradiva qui vous appelle" של אלן רוב-גרייה (2006) לצידה של אריאל דומבל  שהוצג לראשונה בפסטיבל הסרטים של ונציה.
על הבמה כיכב וילבי ב-1995 בהפקה מחודשת של "פטריוט שלי" מאת ג'ון אוסבורן עם הרויאל שייקספיר קומפני בתיאטרון ברביקן. ב-2001 הופיע בהצגה "Helping Harry" בתיאטרון ג'רמין סטריט. ב-2001 שיחק בתפקיד הראשי במחזה "דון חואן" בתיאטרון ליריק. עוד שיחק ב-"Less Than Kind" מאת טרנס רטיגן (2012), ב-"On Emotion" בתיאטרון סוהו (2008) וב-"The Consultant" של ניל פלמינג ו-Hydrocracker Theatre Company בתיאטרון 503 בלונדון.
וילבי נשוי לשאנה לואיז ולהם ארבעה ילדים: ברנבי ג'ון לוקסלי, פלורנס האנה מרי, נתניאל ג'רום וג'סי ג'ק.
לוסיו קוסטה

חייו

קוסטה נולד בצרפת להורים ברזילאים וחונך באנגליה ובשווייץ עד 1916. את לימודי האדריכלות סיים בריו דה ז'ניירו ב-1924.
עבודותיו האדריכליות התאפיינו בשילוב בין הבנייה המסורתית של ברזיל, "הבארוק הבריזילאי" והשפעה ניכרת של האדריכלות המודרנית שהחלה לפרוח בימיו כאדריכל צעיר. בין 1930 ל-1932 היה שותף לעבודה עם האדריכל הרוסי גרגורי וורשבצ'יק, פוטוריסט שהביא למעשה לראשונה את המודרניזם לברזיל.
בשנת 1936, הזמין קוסטה את לה קורבוזיה להיות שותף בתכנון משרדיו החדשים של משרד החינוך והבריאות הברזילאי כמחאה על ההחלטה לתכננם בסגנון אר דקו על ידי ארכימדס ממוריה, אדריכל ברזילאי נוסף בתקופה זו. הזמנה הפגנתית זו הביאה כבר אז למחלוקת סביב מקומה של האדריכלות המודרנית בברזיל.
בסוף שנות ה-30 חבר קוסטה לאוסקר נימאייר ותכנן יחד איתו את הביתן הבריזלאי ליריד העולמי בניו יורק בשנת 1939, פרויקט שבו השפעתם של לה קורבוזיה והתפישה המודרניסטית הייתה רבה. החברות בין השניים נמשכה גם בזמן תכנון העיר ברזיליה בשנות ה-50.
תכנון העיר ברזיליה ב-1956 הושפע במידה רבה מתכנון העיר צ'אנדיגר בהודו על ידי לה קורבוזיה, שנים ספורות קודם לכן. את תכנון העיר ביצע קוסטה, ואילו נימאייר תכנן רבים ממבני הממשל והציבור של העיר החדשה. תכנון העיר, שגרר מחלוקות רבות הנמשכות עד היום, היה דוגמה לתכנון עירוני מודרניסטי שניסה ליצור סוג חדש של עירוניות. התכנון פרס את העיר על שטח עצום בגודלו ובצורה המזכירה צורתו של מטוס וכלל מערכת כבישים מתקדמת מאוד. עיקר הטענות כנגד התכנון הוא שהעיר בנויה למעשה עבור מכוניות ולא עבור הולכי רגל, אשר עבורם התנועה בעיר קשה מאוד.
טבח כרנתינא

טבח כרנתינא (בערבית: مجزرة الكرنتينا, מג'זרת כרנתינא) הוא טבח שהתרחש במהלך מלחמת האזרחים הלבנונית ב-18 בינואר 1976.
כרנתינא הייתה שכונת עוני בביירות, הממוקמת מזרחית לנמל וחולשת על שני גשרים שחיברו בין מזרח הבירה הנוצרית לאזורים הנוצרים בהר הלבנון ובין מזרח ביירות לנמל ג'וניה, דרכו זרמה תחמושת לפלנגות. אש"ף הקים מחנה אימונים בשכונה, בה מרבית התושבים כלל לא היו פלסטינים - מרביתם היו עובדים זרים כורדים וארמנים שעבדו בנמל. ביולי 1975 התגוררו כ-3000 איש בשכונה שהייתה אז חרבה, בגלל מלחמת האזרחים. בתחילת ינואר 1976 היו הכוחות המוסלמים במתקפה נגד הנוצרים ועלה חשש שחיבור בין הכוחות בכרנתינא ובנבעה יביא לכיתור הנוצרים בביירות.
במסגרת המגמה שרווחה במלחמת האזרחים בלבנון, של השתלטות על שטחים בעלי זהות עדתית וחיסול המובלעות העדתיות האחרות באותו השטח, תקפו מיליציות נוצריות, בתמיכה סורית את השכונה. ב-4 בינואר 1976 הטילו המיליציות הנוצריות יחד עם חיילי צבא לבנון נוצריים, מצור על השכונה. השכונה הופגזה במרגמות, אולם אנשי אש"ף סירבו לאפשר לתושבי השכונה לעזוב. 
במשך שלושה ימים נמשכו הקרבות, וגבו את חייהם של רבים. בסופו של דבר, השתלטו המיליציות הנוצריות על השכונה. הלחימה וההריגות גם התפשטו לרובע השכן מסלח', ומרבית בתי שתי השכונות שוטחו בדחפורים והועלו באש. לטענת הפלסטינים היו חלק מהפלנגיסטים מסוממים כשהם השליכו רימונים לתוך בתי מגורים, ירו בגברים שנקרו בדרכם, אנסו נערות ושדדו תכשיטים וזהב. בעקבות הפסקת אש פונו הכוחות הנוצרים מכרנתינא ב-1 בפברואר 1976.

מספר ההרוגים

החוקר ויליאם האריס, העריך כי מספר הקורבנות עמד על 1,500 פלסטינים ושיעים. יש לציין, כי הנוצרים טוענים שמרבית ההרוגים בקרבות היו לוחמי אש"ף, שלעיתים מנעו מהאזרחים המבוהלים לעזוב את השכונה במהלך הלחימה.

השלכות

רבים טוענים כי טבח זה היה המניע לטבח הפלסטיני בדאמור, שהתרחש יומיים לאחר מכן. שני האירועים, בסופו של דבר, גרמו לעזיבתם של לבנונים מוסלמים ונוצרים רבים את מקום מגוריהם בביירות, ולעבור לאזורים שנשלטו על ידי המיליציות העדתיות שלהם. עזיבה זו, גרמה לפילוגה של ביירות לחלק מזרחי, בו חיו הנוצרים ולחלק המערבי, בו חיו המוסלמים.
זמן מה לאחר הטבח הוקמה בכרנתינא מפקדת המיליציה הנוצרית המאחדת הכוחות הלבנוניים. במקום ערכו לוחמי הכוחות חקירות אכזריות. כ-2,000 עד 3,000 איש ששרדו את החקירות נורו והושלכו לבורות קבורה גדולים בפאתי כרנתינא. בשנות ה-80 הועברו העצמות לוואדי בקרבת הכפר סכינתא, המקום כונה מאז "עמק הגולגולות".
אויגן משה ורבר

ראשית חייו

אויגן משה ורבר נולד בסובוטיצה ב-1923 למשפחה יהודית אורתודוקסית. הוא רכש השכלה יסודית יהודית בעירו, ותיכונית בנובי סאד. בנובי סאד עסק בהוראת עברית. בינואר 1942 הצליח להימלט מהטבח בדרום באצ'קה, הגיע לבודפשט, ובהמשך נשלח לעבודות כפייה בחזית המזרחית. הוא הצליח להימלט מהמחנה בו הוחזק ולהצטרף לכוחות הצבא האדום, והגיע עמם בהמשך ליוגוסלביה. ב-1945 שוחרר מהצבא.

קריירת המשחק

הוא החל לשחק בתיאטראות בוויבודינה ובמקביל כתב בשני עיתונים שהופיעו בקרואטית ובהונגרית. בהמשך, עבר לסרייבו ושיחק בתיאטרון הלאומי הבוסני, עבד בתחנת הרדיו המקומית כמפיק תוכניות, וככתב בעיתון מקומי. בסרייבו הקים להקת תיאטרון, וב-1949 הפיק פסטיבל תרבות ראשון מסוגו בעיר. ב-1951 עבר לשחק ולביים בתיאטרון בניש. ב-1963 עבר לבלגרד, ושם שיחק בתיאטרון הדרמה של בלגרד  עד 1975.
מ-1960 ועד 1990 שיחק בכ-60 סרטי קולנוע, טלוויזיה וסדרות טלוויזיה.

הקריירה הספרותית

ורבר חקר את תרבותם ושפתם של יהודי יוגוסלביה, והחל מראשית שנות ה-60 פרסם מאמרים בתחום היהדות וכן תרגם לסרבו-קרואטית מאמרים וספרים בהונגרית, ארמית, עברית ויידיש. ב-1977 הצטרף לברית עברית עולמית, השתתף והרצה באופן תדיר בכנסי הברית. ב-1979 פורסם הספר בעריכתו: "השפה, הכתב והספר של יהודי יוגוסלביה". הוא תרגם לסרבו-קרואטית מיצירותיו של יצחק בשביס זינגר. ורבר השתתף והרצה בקונגרס העולמי למדעי היהדות. ב-1988 פרסם מהדורה של הגדת סרייבו ובה ביאורים, פירושים ורקע כללי, אשר נודעה כ"הגדת סרייבו – מהדורת ורבר". היה נשיא איגוד מתרגמי הספרות הסרבית.
סמל גרמניה

סמל גרמניה הנאצית

סמל גרמניה הנאצית מציג את עיט הרייך, ניצב מעל צלב קרס הנתון בזר דפנה ונושא מבט לימינו. 
למרות שמוצאו מימי הביניים, המונח "עיט הרייך" (Reichsadler) מזוהה בעיקר עם תקופת שלטונה של גרמניה הנאצית. בשנת 1933 הנאצים השתלטו על סמלה של רפובליקת ויימאר, העיט הקיסרי, והוסיפו לו את צלב הקרס וזר הדפנה. בשנת 1935 הוא נהפך לסמלו הלאומי של הרייך השלישי (Hoheitszeichen) בצו של אדולף היטלר. 
המפלגה הנאצית השתמשה בסמל דומה מאוד, "העיט של המפלגה" (Parteiadler). ההבדל ביניהם הוא כיוון מבטו של העיט (ניתן לראות את ההבדלים כאן). למראהו של העיט ניתנה חשיבות מיוחדת. לפי התאוריה הפופולרית ביותר, עיט המפלגה מייצג את "גבו" של העיט הקיסרי. בהתחשב בתפיסה הטוטליטרית ועקרון המנהיגות של המשטר הנאצי, באופן סמלי, עיט המפלגה ועיט הרייך מציגים שני חצאים תלויים: המפלגה והמדינה. בהתאם לכך, שניהם התאחדו תחת דמותו של הפיהרר, במהלך הגלייכשאלטונג.

המגן הפדרלי

המגן הפדרלי (Bundesschild) הוא גרסה מוקטנת של סמל גרמניה. מגן זהב זה מציג בתוכו עיט שחור בעל רגליים, מקור ולשון אדומים - כצבעיה הלאומיים של גרמניה. צורתו של המגן מעוגלת בתחתיתו.
בניגוד לסמל הלאומי, מופיע המגן הפדרלי רק על דגל השירות של הרשות הפדרלית, על דגל השירות של הצי הגרמני ועל דגל ראש המטה הכללי של הבונדסוור.
דגל השירות של הרשות הפדרלית נועד לשימושה הבלעדי של הממשלה הפדרלית של גרמניה וכל שלוחותיה, וכל שימוש אחר אסור. מי שמשתמש בדגל עלול לספוג קנס.
טום פרז

ביוגרפיה

פרז נולד בבאפלו, ניו יורק, לזוג הורים שהיגרו מהרפובליקה הדומיניקנית. הוא קיבל תואר ראשון ביחסי חוץ באוניברסיטת בראון ב-1983. ב-1987 סיים תואר J.D במשפטים ותואר שני במדיניות ציבורית באוניברסיטת הרווארד. בעת לימודיו בהרווארד התמחה אצל התובע הכללי של ארצות הברית בממשל רייגן, אדווין מיס.
בתום לימודיו עבד כנציג מחוז קולורדו בבית המשפט המחוזי של ארצות הברית 
ובין 1989 ל-1995 עבד במשרד המשפטים כתובע פדרלי וכסגן עוזר היועץ המשפטי לממשלה לזכויות האזרח תחת היועץ המשפטי לממשלה ג'נט רינו. 
ב-1995 שימש כיועץ מיוחד לסנטור טד קנדי עד שנת 1998, אז החל לכהן כמנהל המשרד לזכויות האזרח במשרד הבריאות והרווחה בארצות הברית בשנים האחרונות של ממשל קלינטון.
פרז נבחר למועצת מחוז מונטגומרי (מדינת מרילנד) ב-2002, וכיהן כנשיא המועצה מ-2005, עד תום כהונתו ב-2006. 
הוא ניסה לרוץ כמועמד הדמוקרטי ליועץ המשפטי לממשלה של מרילנד, אך נפסל בשל חוסר ב-10 שנות ניסיון משפטי.
בבחירות ליו"ר הוועדה הדמוקרטית הלאומית (DNC) שנערכו ב-25 בפברואר 2017 ניצח פרז את המועמד המוסלמי הפרוגרסיבי קית' אליסון ביחס של 200–235 קולות, ונבחר לתפקיד. לאחר שנבחר, מינה את אליסון לסגנו.

חיים אישיים

פרז גר בפארק טאקומה, מרילנד, עם אשתו, אן מרי סטודנמאייר, עורכת דין במקצועה, יחד עם שלושת ילדיהם.
פרז הוא קתולי.
מפרץ חממת

מפרץ חממת (ערבית: خليج حمامت, צרפתית: Golfe d'Hammamet) הוא מפרץ בים התיכון, השוכן בצפון-מזרחה של תוניסיה. המפרץ משתרע בין חצי האי שריק בצפון לעיר מונסתיר בדרום, והוא קיבל את שמו מהעיר חממת שבחלקו הצפוני.
רבי ישמעאל בן אלישע כהן גדול

לפני ולפנים

רבי ישמעאל היה כהן גדול בסוף ימי בית המקדש השני, ובתלמוד מובאים דבריו, שבהם הוא מספר בתיאור ציורי על כניסתו לקודש הקודשים ("לפני ולפנים"), שנכנס אליו רק הכהן הגדול, ביום הכיפורים:
תניא: אמר רבי ישמעאל בן אלישע: פעם אחת נכנסתי להקטיר קטורת לפני ולפנים, וראיתי אכתריאל יה ה' צבאות שהוא יושב על כיסא רם ונישא, ואמר לי: ישמעאל בני, בָּרְכֵנִי! אמרתי לו: יהי רצון מלפניך שיכבשו רחמיך את כעסך, ויגולו רחמיך על מדותיך, ותתנהג עם בניך במדת הרחמים, ותכנס להם לפנים משורת הדין. ונִענע לי בראשו...
— בבלי מסכת ברכות דף ז, ע"א

הוצאתו להורג

חבריו העידו בו כי ידע את השם המפורש וכי עלה בעזרתו לרקיע כדי לברר אם גזירת הרוגי מלכות נגזרה מן השמיים. 
שמואל הקטן חזה את הריגתו מראש, וסיפר לסובבים אותו בשעת פטירתו: "שמעון וישמעאל לחרבא, וחברוהי לקטלא, ושאר עמא לביזא, ועקן סגיאן עתידן למיתי על עלמא". בתרגום לעברית, על פי פירוש רש"י: רבן שמעון בן גמליאל ורבי ישמעאל בן אלישע כהן גדול - ייהרגו בחרב, וחבריהם להריגה בשאר מיתות, ושאר העם לביזה, וצרות גדולות עתידות לבוא על העולם.
רבי ישמעאל כהן גדול הוצא להורג, יחד עם רבן שמעון בן גמליאל הזקן, על פי המסורת, בתאריך כ"ה בסיון, בשנת ג'תתכ"ח לבריאת העולם.
על יומו האחרון של רבי ישמעאל מספרים חז"ל, כי כאשר עמדו הרומאים להוציאו להורג בין שאר עשרת הרוגי מלכות, הביטה בו בת הקיסר וחמדה את יופיו, שהיה משבעת האנשים היפים שהיו בעולם, ופניו דומים למלאך ה'. נתמלאה בת הקיסר חמדה וביקשה מאביה: תן לי בקשה אחת! אמר לה: כל מה שתאמרי אעשה חוץ מרבי ישמעאל וחבריו. אמרה לו ביתו: בקשה ממך, החיה אותו! השיב הקיסר: איני יכול, שכבר נשבעתי להרגם. אם כן, ביקשה הבת, צַווה ויפשיטו עור פניו כדי להסתכל בו במקום מראה. הסכים האב האכזרי לכך, וציווה להפשיט מעל רבי ישמעאל את עור פניו בעודו חי. ונפטר לאחר עינויים קשים. האגדה מראה עד היום חורבות של ארמון המיוחס לבת הקיסר, ומספרת שלאחר הוצאת רבי ישמעאל להורג חנטה בת הקיסר את עור פניו באפרסמון כדי שתוכל לראותו תמיד. לפי האמורא שמואל, ברומי יש להם חג מיוחד שחוגגים אחת לשבעים שנה ומלבישים עור פניו של ישמעאל על אדם אחד שלם שמרכיבים אותו על אדם חיגר, כדי לסמל שלטון בני עשו על בני יעקב.

קברו

המסורת מזהה את קברו של רבי ישמעאל כהן גדול בכפר סאג'ור. ככל הנראה מקורה של מסורת זו בשם שניתן לו, לפי חלק מהגרסאות, בתוספתא: "רבי ישמעאל שזורי" המזוהה עם הכפר. אך יש המגיהים שם ומחליפים את רבי ישמעאל בתנא "רבי שמעון שזורי". מקור אחר, קדום יותר גורס כי הקבר נמצא בסביבות כפר יונה, בסמוך לקבר יונה הנביא, אולם דעת מיעוט זו לא התקבלה.
ביום ההילולה שלו, כ"ה בסיוון, המונים פוקדים את קברו באירוע מאורגן שבו נוטלים חלק רשויות מהאזור, כולל ראש מועצת סאג'ור שמשתתף באופן מסורתי באירוע, עקב העובדה שגם הדרוזים, תושבי המקום, מכבדים את הקבר ומייחסים לו סיפורי ניסים.

רבי ישמעאל בן אלישע בחלום

התלמוד במסכת ברכות אומר כי החולם חלום ורואה בו את ישמעאל בן אלישע, ידאג מן הפורענות. ומסביר רש"י במקום כי רבי ישמעאל שהיה מעשרת הרוגי מלכות פשטו את עור קרקפתו בחייו, ועל כן מי שחולם עליו צריך לחשוש.
סמיון לאבוצ'קין

קורות חיים

לבוצ'קין נולד בעיר סמולנסק בשם שמעון מגזינר. אביו, אלתר, היה מלמד ב"חדר". בשנת 1918 התנדב לאבוצ'קין לצבא האדום. לחם כטוראי ביחידת חיל רגלים במהלך מלחמת האזרחים. בדצמבר 1920 השתחרר מן השירות הצבאי. למד הנדסה באוניברסיטה הטכנית של מוסקבה. סיים את לימודיו בשנת 1927. לקראת סיום הלימודים עבד במשרד תכנון בהדרכת אנדריי טופולב. בשנת 1939 החל לעבוד במשרד לתכנון מטוסים כמתכנן ראשי. במהלך מלחמת העולם השנייה תכנן לאבוצ'קין שורה של מטוסי קרב עבור חיל האוויר של ברית המועצות, ובהם הדגם La-5, אחד ממטוסי הקרב הטובים ביותר של ברית המועצות במלחמת העולם השנייה. על פועלו הרב בתכנון מטוסים, הועלה לאבוצ'קין לדרגת גנרל מאיור.
לאחר המלחמה עסק משרד התכנון לאבוצ'קין בפיתוח טילים, ובהם הטיל נגד מטוסים S-75 דווינה, שהיה לימים לטיל הנ"מ נפוץ בעולם. משרד התכנון עסק גם בפיתוח לוויינים וחלליות מסוגים שונים, כולל רובוט הירח הראשון בעולם, לונוחוד, חלליות מחקר לנוגה ולמאדים.
נפטר בשנת 1960 מהתקף לב במהלך ניסוי של מערכת טילים.
סינתטיזם

סינתטיזם הוא סגנון אמנותי ששמו מבוסס על המילה סינתזה, כלומר חיבור בין גורמים קיימים היוצרים משהו חדש. בסגנון זה האומן משלב סגנונות שונים. זרם זה שייך לפוסט-אימפרסיוניזם וקשור גם לקלואזוניזם ולסימבוליזם. הסגנון פותח בסוף המאה ה-19 בצרפת על ידי האומנים פול גוגן ואמיל ברנאר, ששאפו לבטא את העולם הרגשי בשילוב עם העולם המוחשי. הסינתזה אמורה לבוא לידי ביטוי בשילוב של קו המתאר של הדמיות והעצמים הטבעיים, תחושת האמן כלפי הנושא והאמנות האסתטית הטהורה המתבטאת בצבע וצורה וכל זאת ביצירה דו-ממדית מובהקת. גוגן ובנאר הושפעו מסגנונות אומנותיים הרחוקים מהתרבות המערבית כמו הדפסים יפניים המתאפיינים בצבע לוקלי, צורות שטוחות, קו מתאר שחור ועבה ונקודות מבט אלכסוניות. גוגן, שחיפש אחר תחליפים לתרבות המערבית, ראה בסגנון היפני שפה אמנותית שאפשרה לו להתבונן במציאות בדרך חדשנית. אחת מהיצירות הראשונות בהן נראית ההשפעה היפנית הוא החיזיון לאחר הדרשה: יעקב נאבק עם המלאך. 
ראשית הסגנון בשנת 1888, בה הצטרף גוגן לקבוצת אומנים שחיה ופעלה בפונט אוון, כפר בברטאן שבצרפת, אשר קיוו למצוא בכפר את רוח התקופה שקדמה למהפכה התעשייתית. בפונט-אוון פגש גוגן את אמיל ברנאר, שניהם שאפו לבטא את העולם המוחשי בשילוב עם העולם הרגשי והדמיוני. ב-1890 גיבש צייר אחר, מוריס דני  את מניפסט הזרם.