google/wiki40b huggingface dataset:
לייזה מינלי

ביוגרפיה

מינלי נולדה בלוס אנג'לס, קליפורניה, למשפחה ידועה מעולם האמנויות. חייה של מינלי נתפסים כסוערים למדי. במהלך השנים היא כיכבה במדורי הרכילות בשל בעיות רפואיות, בעיות סמים ואלכוהול, אשפוזים עקב תאונות ובמכוני גמילה. מינלי נישאה והתגרשה ארבע פעמים.

קריירה

הופעתה הראשונה בקולנוע הייתה בגיל 3 בלבד במחזמר "In the Good Old Summertime" בכיכובם של אמה, ג'ודי גרלנד וואן ג'ונסון. בגיל 16 החלה מינלי בקריירה עצמאית בעולם הבידור, בניו יורק, בהופעות בתיאטרון, ופריצתה הגדולה אירעה כאשר אמה, גרלנד, צירפה אותה להופעותיה באולם הפלאדיום בלונדון. 
בהיותה בת 19 זכתה מינלי בפרס הטוני לשחקנית הטובה ביותר עבור תפקידה במחזמר Flora the Red Menace, והייתה לשחקנית הצעירה ביותר שזכתה בפרס זה. בהמשך זכתה מינלי בפרס פעמיים נוספות. ב-1969, בגיל 23, היא הייתה מועמדת לראשונה לפרס אוסקר, בו זכתה לבסוף ב-1972 עבור תפקידה כ"סאלי בולס" בסרט קברט. ב-22 ביוני באותה שנה (1969), היא התייתמה מאמה, 12 ימים לאחר יום הולדתה ה-47. ב-1981 הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב על משחקה בסרט ארתור לצידו של דדלי מור. כמו כן זכתה בפרסי הגראמי והאמי, והיא אחד האמנים הבודדים שזכו בכל ארבעת הפרסים הנחשבים ביותר בעולם הבידור. בסוף שנות ה-80 הייתה לזמרת פופ והוציאה אלבום סולו שהגיע לראש מצעדי הפזמונים.
ג'ון ברנן

ביוגרפיה

ברנן נולד וגדל בנורת' ברגן שבניו ג'רזי להורים שהיגרו מאירלנד. ב-1977 סיים תואר ראשון במדעי המדינה באוניברסיטת פורדהם במהלך התואר למד במשך שנה לימודי המזרח התיכון וערבית באוניברסיטה האמריקאית בקהיר. ב-1980 סיים תואר שני בממשל עם התמחות בלימודי המזרח התיכון באוניברסיטת טקסס באוסטין.
הצטרף ל-CIA ושירת במגוון תפקידים בהם סוכן בערב הסעודית, אנליסט לענייני המזרח התיכון ודרום אסיה. בשנים 1994–1995 שימש כמתדרך לענייני מודיעין מטעם הסוכנות לנשיא ארצות הברית ביל קלינטון. בהמשך שירת כראש שלוחת ה-CIA בערב הסעודית. ב-1999 מונה לראש המטה של ראש ה-CIA, ג'ורג' טנט. במרץ 2001 מונה לסגן מנהל ה-CIA וכיהן בתפקיד עד 2003. הוא מונה לעמוד בראש צוות אנשי מודיעין ממספר סוכנויות שהפך ב-2004 למרכז הלאומי למלחמה בטרור. ברנן ארגן מחדש את התיאום בין סוכנויות המודיעין השונות ובנה מאגר מידע משותף על טרוריסטים מבוקשים.
ב-2005 עזב את השירות הציבורי ומונה למנכ"ל Analysis Corp., חברה בתחום אספקת פתרונות טכנולוגיים לגופי מודיעין.
במאמר שפרסם ביולי 2008 קרא ברנן לממשל האמריקאי העתידי לחמם את היחסים עם איראן באמצעות ארבעה צעדים עיקריים: 1. הנמכת הרטוריקה התקיפה באשר לדרישה מאיראן להסיר את תמיכתה בארגוני טרור. 2. יצירת ערוץ דיאלוג ישיר ומינוי שליח מיוחד לטהראן 3. עידוד הטמעת ארגון חזבאללה במערכת הפוליטית והממשל הלבנוני. 4. הצעת "גזרים" ולא רק "מקלות" לאיראן, שיכללו הסרת חלק מהסנקציות על המדינה והגברת השפעתה בתהליכים אזוריים כגון בסכסוך הישראלי-פלסטיני.
במהלך קמפיין הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2008 מונה ליועצו של מועמד המפלגה הדמוקרטית ברק אובמה, וייעץ לו בעניינים הנוגעים למדיניות חוץ ומודיעין. לאחר היבחרו של אובמה לנשיא, הוזכר ברנן כמועמד להתמנות לראש ה-CIA, אך הסיר את מועמדותו לאחר ביקורת שנשמעה לאור התפקיד שמילא בתקופת ממשל הנשיא ג'ורג' ווקר בוש. במכתב פומבי לאובמה ציין כי המבקרים התעלמו מהתנגדותו למלחמת עיראק ולשימוש בטקטיקות עינויים בחקירות כגון עינוי במים.
בינואר 2009 מונה ברנן ליועצו של אובמה לענייני לוחמה בטרור. במסגרת זו נטל חלק במאמצים במצוד אחר אוסאמה בין לאדן שהסתיימו בחיסולו במהלך מבצע חנית נפטון. ב-2012 מונה לעמוד בראש הצוות שיקבע אילו מטרות יאושרו לחיסול באמצעות תקיפה בכלי טיס בלתי מאוישים, הן על ידי ה-CIA והן על ידי הכוחות המזוינים של ארצות הברית.
בינואר 2013 הודיע אובמה על כוונתו למנות את ברנן לראש ה-CIA. לאחר פיליבסטר אושר מינויו של ברנן בסנאט והוא הושבע לתפקיד ב-8 במרץ 2013.
ברנן נשוי ואב לשלושה.
מוניצ'יפל אוראדיה

היסטוריה

המועדון הוקם בשנת 2003. בסיום עונת 2004/05 העפילה הקבוצה לראשונה לליגה הבכירה. לאחר שלוש עונות בתחתית, החלה להיצמד לצמרת הגבוהה. את עונת 2012/13 סיימה הקבוצה במקום השני והפסידה בסדרת חצי גמר הפלייאוף לקבוצת אססופט פלוישט 3-1. 
בעונת 2013/14 השתתפה הקבוצה לראשונה ביורוצ'לנג'. כמו כן בליגה נציונלה הגיעה הקבוצה עד לסדרת גמר הפלייאוף והפסידה 3-2 לקבוצת אססופט פלוישט. בגמר הגביע הרומני הפסידה לקבוצת אנרגיה רובינאר 58-55. בעונת 2015/2016 זכתה לראשונה בתולדותיה באליפות.
למועדון יש ארגון אוהדים הנקרא "Leii Rosii" (אריות אדומים), התומך גם בענפים האחרים. הקבוצה מארחת באולם אנטוניו אלכס בעיר, המכיל 2,000 מקומות ישיבה.
יוהנה שאלר-קליר

ביוגרפיה

שאלר-קליר נולדה בארטן שבתורינגיה.

אלופה אולימפית

באולימפיאדת מונטריאול (1976) זכתה שאלר-קליר במדליית זהב בריצת 100 מטר משוכות בתוצאה של 12.77 שניות, לפני טטיאנה אניסימובה (12.78 שניות) ונטליה לבדבה (12.80 שניות), שתיהן מברית המועצות.

אלופת אירופה

באליפות אירופה באתלטיקה באולם שנערכה במילאנו, איטליה במרץ 1978 זכתה שאלר-קליר במדליית זהב בריצת 60 מטר משוכות בשיא תחרות חדש של 7.94 שניות. באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בפראג, צ'כוסלובקיה בספטמבר אותה שנה היא זכתה במדליית זהב בריצת 100 מטר משוכות בשיא תחרות חדש של 12.62 שניות ובמדליית ארד בריצת שליחות 4x100 מטר בתוצאה של 43.07 שניות.
באולימפיאדת מוסקבה (1980) זכתה שאלר-קליר במדליית כסף בריצת 100 מטר משוכות בתוצאה של 12.63 שניות, אחרי ורה קומיסובה מברית המועצות שקבעה שיא אולימפי חדש של 12.56 שניות ולפני לוצינה לנגר מפולין (12.65 שניות) ולא הצליחה להגן על תוארה.

תוכנית האימרוץ

לאחר איחוד גרמניה נחשפה תוכנית האימרוץ של גרמניה המזרחית, בה נתנו סטרואידים אנאבוליים באופן שיטתי לספורטאים רבים.
לב יאשין

קריירה

לב יאשין נולד במוסקבה, במשפחת פועלים. בגיל 14 עזב את בית הספר והחל לעבוד במפעל. בשעות הפנאי שיחק בקבוצת הכדורגל של המפעל. שנתיים אחר כך הצטרף לקבוצת הנוער של דינמו מוסקבה ובגיל 19 עבר לקבוצת הבוגרים. עד לשנת 1953 היה יאשין שוער מחליף, אך כאשר שוער הקבוצה עזב לדינמו מינסק, תפס יאשין את מקומו בקבוצה. בשנים 1950–1954 שיחק יאשין גם בליגת הוקי קרח, כשוער של קבוצת דינמו מוסקבה בהוקי קרח. הדבר התאפשר, כי משחקי ליגת הכדורגל לא נערכו בחורף, אך בסופו של דבר החליט להתמקד בכדורגל.
בשנת 1954 נבחר יאשין להיות שוער של נבחרת ברית המועצות. הוא הוביל את הנבחרת הסובייטית להישגים חסרי תקדים, ביניהם: מקום ראשון באולימפיאדת מלבורן ב-1956, אליפות אירופה לאומות בשנת 1960, סגנות ב-1964, וחצי גמר המונדיאל בשנת 1966. בשנת 1963 זכה בתואר כדור הזהב. יאשין הוא השוער היחידי בהיסטוריה הזוכה בתואר הזה (נכון למאי 2018. מ-2010 התואר הוחלף בכדור הזהב של פיפ"א). יאשין שיחק 78 פעמים במדי נבחרת ברית המועצות.
יאשין זכור לישראלים בעקבות צמד המשחקים בין נבחרת ישראל לנבחרת ברית המועצות בשנת 1956 במסגרת המוקדמות הקדם אולימפיים, באצטדיון על שם לנין במוסקבה (5:0 לברית המועצות) ובארץ (2:1 לברית המועצות). במשחק בארץ הבקיע את שערו החלוץ הישראלי נחום סטלמך.
במהלך הקריירה שלו עצר 150 שערים מבעיטות עונשין.
בגיל 41 פרש יאשין ממשחק. בשנת 1971 נערך לכבודו באצטדיון לוז'ניקי במוסקבה משחק הוקרה בין דינמו מוסקבה לנבחרת כוכבי העולם, בו השתתפו בין היתר פלה, פרנץ בקנבאואר, אאוזביו, בובי צ'רלטון וגרד מילר.
לאחר פרישתו ממשחק פעיל אימן יאשין קבוצות ילדים ונוער.
במהלך כל חייו היה יאשין מעשן כבד. עם השנים גרם העישון לנמק ברגלו, מה שחייב את הרופאים לכרות אותה בשנת 1984. גם לאחר הכריתה לא ויתר יאשין על הסיגריות וכעבור 6 שנים, ב-20 במרץ 1990, נפטר כתוצאה מסיבוכים הקשורים לניתוח הקודם.
קישומארו אואשיבה

חייו המוקדמים

אואשיבה נולד ב-27 ביוני 1921 בעיר איאבה שבמחוז קיוטו שביפן, לאביו מוריהי אואשיבה ולאמו אַצוּ אואשיבה, כילד הרביעי מבין שני אחיו (שמתו בילדותם) ואחותו.
בשנת 1927, עבר יחד עם משפחתו למגורים בעיר טוקיו.
הוא החל להתאמן באמנויות לחימה בעקבות אביו, בשנת 1937 לערך.

קריירה

בשנת 1942, כשהוא עדיין היה סטודנט באוניברסיטת ואסדה, מונה על ידי אביו (שפרש באותה עת לעיר איואמה) לראש ההומבו דוג'ו בטוקיו.
בנו מוריטרו אואשיבה סיפר, כי בתקופה שקדמה למלחמת העולם השנייה, לא הייתה פעילות רבה בהומבו דוג'ו, היות שקישומארו היה רוב הזמן באיואמה, זאת מאחר שהוא לא יכל להתפרנס מהדוג'ו, והוא הוצרך לעבוד לפרנסתו בחברה בשם אוסקה שוג'י בעיר. למעשה, עיקר הפעילות שלו בתחום האייקידו, הייתה אחרי המלחמה.
בשנת 1946 הוא קיבל תואר ראשון בכלכלה, מאוניברסיטת ואסדה.
בתחילת שנת 1948 הוא החל לפקח על הקמת ארגון שיטת האייקיקאי (הזרם המרכזי באייקידו, לאחר השינויים שהכניס המייסד בהשפעת הדת אומוטו).

חייו המאוחרים

לאחר מותו של אביו מוריהי ב-1969, הפך קישומארו לממלא מקומו של אביו כראש שיטת האייקידו (דושו).
בשנת 1995, קיבל אואשיבה מהממשלה היפנית, את המדליה הממשלתית צואי.
בשנות חייו האחרונות אך למרות זאת, הוא המשיך את האימונים בדוג'ו. מספרים, כי למרות שהוא נזקק לסיוע בדרך אל הדוג'ו, באימון עצמו, הוא היה מניע את גופו ללא כל קושי ובכוחות עצמו.
בשנת 1998, חלה הידרדרות במצב בריאותו והוא אושפז בבית חולים בטוקיו, וב-4 בינואר 1999, הוא מת כתוצאה מכשל נשימתי.
לאחר מותו המשיך בנו מוֹרִיטֶרוּ אואשיבה את דרכו כראש האייקידו (דושו), והוא עדיין מכהן בתפקידו.

ספריו

אואשיבה חיבר במהלך חייו כמה ספרים בנושא אייקידו, והמפורסם שבהם הספר אייקידו העוסק בטכניקות אייקידו, תורגם לשפות רבות כולל עברית.
יוקוסוקה

גאוגרפיה

יוקוסוקה שוכנת בחצי האי מיאורה , לפתחו של מפרץ טוקיו ממזרח, ולחופו של האוקיינוס השקט ממערב.

התקופה הפרה-מודרנית

באזור בו שוכנת העיר יוקוסוקה נמצאו עדויות להתיישבות אנושית זה אלפי שנים. במקום נמצאו כלי אבן וערימות פסולת מהתקופה הפלאוליתית ביפן, וכן שברי חרס מתקופת ג'ומון ומתקופת קופון. בתקופת הייאן ייסד השליט המקומי מוראוקה טממיצ'י את שבט מיאורה, ששלט באזור במשך המאות הבאות. השבט תמך במינמוטו נו יוריטומו במלחמת השליטה שלו, אך בסופו של דבר הפך כפוף לשבט הוג'ו, שהיו עוצרים עבור השוגון. לאחר שהביס טויוטומי הידיושי את שבט הוג'ו ב-1590, הורה לסגנו טוקוגאווה איאיאסו לכבוש את אזור קאנטו, ובכללו את חצי האי מיאורה.
הנווט האנגלי ויליאם אדמס היה הבריטי הראשון שדרך על אדמת יפן, אליה הגיע בספינה הולנדית ב-1600. ב-1612 קיבל אדמס את התואר סמוראי ופייף עבור הישגיו בשירות שוגונות טוקוגאווה.
בתקופת אדו שלט השוגון באופן ישיר באזור יוקוסוקה. בשל מיקומו הגאוגרפי בפתח מפרץ טוקיו נודעה לאזור חשיבות אסטרטגית, והשוגון הורה להקים שם תחנת ביקורת לספינות הנכנסות למפרץ ב-1720. בשל חשש מנוכחות זרים בגבולות יפן, והאיום על מדיניות הבדלנות שלה, הורה השוגון להציב סוללת תותחי חוף בסביבות יוקוסוקה. למרות זאת, ב-1853 אילץ קומודור מת'יו פרי את יפן לכונן יחסים דיפלומטים עם ארצות הברית באיום תותחי ספינותיו, שהפליגו ללא הפרעה למפרץ טוקיו.
בסוף תקופת אדו בחר השוגון להקים בסיס ימי מודרני ביוקוסוקה, ולשם כך שכר את המהנדס הצרפתי לאונס ורנה (Léonce Verny). הבסיס הימי ביוקוסוקה היה הבסיס המודרני הראשון מסוגו ביפן, והיה חלק בתשתית שהניחה יפן לקראת תהליך מודרניזציה מקיף שעברה המדינה.

מתקופת מייג'י עד ימינו

לאחר רסטורציית מייג'י עבר הבסיס לידי הצי הקיסרי היפני, ובעקבות שינויים בחלוקה המנהלית נוסדה נפת מיאורה, ובה העיירה אוראגה ומספר כפרים, ובעצמה שכנה במחוז קנאגווה. הכפר יוקוסוקה הפך לעיירה ב-1878, וב-15 בפברואר 1907 הפכה יוקוסוקה לעיר. ב-1916 הוקם ביוקוסוקה בסיס מרכזי של שירות האוויר של הצי הקיסרי היפני, בו נבנו ונוסו רבים מהמטוסים ששימשו את השירות. בראשית המאה ה-20 התרחב הבסיס הימי, ומספנותיו החלו לייצר כלי שיט גדולים כגון אוניות מערכה ונושאות מטוסים, והבסיס הפך לביתו של הצי הראשון.
ב-18 באפריל 1942, חמישה חודשים לאחר פרוץ המערכה באסיה ובאוקיינוס השקט, פשטו מפציצי B-25 מיטשל אמריקנים על ערי יפן כנקמה על ההתקפה על פרל הארבור, בהן גם יוקוסוקה, אך ההפגזה לא הסבה נזק רב. מלבד מספר הפצצות בודדות, לא הפגיזו בעלות הברית את יוקוסוקה במידה נרחבת, ביחס לערים אחרות. לאחר כניעת יפן ותחילת הכיבוש האמריקני, השתלט צי ארצות הברית על הבסיס הימי ועל מתקניו, והוא נמצא בשימושו גם כיום.
החל בשנות ה-50 הפך הבסיס הימי ביוקוסוקה לבסיס הבית של הצי השביעי של ארצות הברית, ומילא תפקיד חיוני במלחמת קוריאה ובמלחמת וייטנאם. גם לזרוע הימית של כוחות ההגנה של יפן יש בסיס ימי ביוקוסוקה, וכן בסיסים נלווים נוספים באזור.

כלכלה

מלבד השפעת הנוכחות הצבאית במקום, יוקוסוקה היא אף עיר תעשייתית, ובסביבתה מספר מפעלים ומרכזי מחקר ופיתוח של ניסאן מוטורס וחברות הבת שלה, המעסיקות אלפי תושבים.
פקק אנאלי

פקק אנאלי או פלאג אנאלי (באנגלית: Butt Plug) הוא אביזר מין המיועד להחדרה דרך פי הטבעת אל הרקטום.
פקק אנאלי הוא סוג של דילדו, בדרך כלל קצר ובעל בסיס רחב למניעת חדירה עמוקה מהרצוי. בניגוד לנרתיק שמסתיים בצוואר הרחם, הרקטום מוביל למעי הגס ומשם למעי, לכן חפצים המוחדרים במלואם דרך פי הטבעת עלולים להיתקע בצורה שתצריך התערבות רפואית.
החדרת הפקק האנאלי נעשית לשם הגברת הגירוי המיני, אצל גברים ונשים, והוא אביזר אחד מני רבים שמטרתם ליצור גירוי אנאלי.

עיצוב

הפקק האנאלי מגיע בצורות וגדלים שונים. לעיתים בצורת פין, בורג, מסולסל, גלי וכן הלאה. העיצוב הנפוץ בעל צורת קונוס עם קצה קהה כדי למנוע פגיעה בדפנות המעי, מעל צוואר צר יותר ובסיס מאונך לקונוס. מותני הפקק (בין הקונוס לבסיס) הצרים יותר נועדו למיקום בפי הטבעת. בזמן החדרת הפקק שרירי פי הטבעת נמתחים בהדרגתיות מעל הקונוס עד הגעתם למתניים הצרים המאפשרים את הרפיית השריר. מבנה זה נועד לקבע את הפקק במקומו ומונע ממנו להחליק החוצה. אף על פי שפעולת השרירים באזור זה רצונית הגוף נוטה לדחוף באופן אוטומטי גורמים זרים מהמעי וללא קיבוע הפקק הוא היה מחליק החוצה. גודל בסיס הקונוס ועומק המתניים קובע את עוצמת הקיבוע כאשר בסיס הקונוס קטן יחסית ניתן לדחוף את הפקק בעזרת הפעלה רצונית של שרירי הרקטום, פקק גדול יותר דורש עזרה חיצונית במשיכתו. הבסיס השטוח מונע את החדרתו של הפקק האנאלי לעומק המעי.
הפקק עשוי ממגוון חומרים שהנפוץ ביניהם הוא לטקס. חומרים שונים הכוללים סיליקון, עץ, מתכת, גומי סינתטי, אבן ואחרים נמצאים גם הם בשימוש.

שימוש

הפקק האנאלי יכול לשמש גברים ונשים כאחד, ואינו בהכרח קשור לנטיות הומוסקסואליות. אצל חלק מהאנשים (גברים ונשים), גירוי בפי הטבעת מגביר את ההנאה המינית. החדירה ותחושת המילוי גם הן יכולות ליצור גירוי. אצל נשים, הקרבה לנרתיק (המופרד מקצה המעי על ידי קרום דק) יוצרת לחץ נוסף עליו, היכול לגרום אף הוא לגירוי (בליווי חדירה לנרתיק או בלעדיה). אצל גברים, מגע בבלוטת הערמונית מגביר את ההנאה המינית. הנאה גברית משימוש בפקק יכולה להגרם גם בעקיפין, כאשר בת זוגו של הגבר משתמשת בפקק אנאלי בעת קיום יחסי המין, אם בשל רטט שהוא יוצר, או בשל הלחץ המצר את הנרתיק.
עיצוב הפקק יכול להתמקד בסוג גירוי מסוים: קיימים פקקים בעלי מנוע ויברטור המאפשרים תחושת רטט, וכן פקקים המעוצבים כך שיגרמו להגברת חיכוך או כך שיגרו את הפרוסטטה בגוף הגבר. ניתן גם להזיז את הפקק בדומה לדילדו. 
כמו בכל פעילות אנאלית החדרת הפקק דורשת שימוש בחומר סיכה מתאים כיוון שברקטום אין חומר סיכה עצמית כפי שניתן למצוא בנרתיק.
למען שמירת ההגיינה עדיף להלביש קונדום על הפקק ולזרוק אותו לאחר השימוש. בדרך זו ניתן לשמור על הפקק נקי יחסית מחיידקים ושאריות צואה. למרות אמצעי זהירות לא נהוג לשתף את הפקק בין כמה אנשים מפאת הסיכון הגבוה בהעברת מחלות המדבקות דרך נוזלי גוף כגון איידס. כמו כן, מטעמי הגיינה לא נהוג להעבירו בין פי הטבעת לפה או לנרתיק.

סכנות

החדרת הפקק לתקופה ארוכה במשך היום אפשרית, אך עלולה לגרום לשיפשוף בהיעדר חומר סיכה טבעי. בנוסף, בעת השימוש בפקק אנאלי והשארת פי הטבעת מורחב לאורך זמן יש לנקוט במשנה זהירות, היות שפעולה זו עלולה לפגוע באלסטיות הטבעית המאפיינת את שרירי פי הטבעת.

סוגים

פקק מתנפח - לפקק זה מחוברת משאבה הנותרת מחוץ לגוף, אשר מנפחת את הקונוס. הפקק ניתן להחדרה כאשר הוא צר ולאחר מכן הוא מנופח בתוך הרקטום, כך שהוא מאפשר מעבר קל דרך שריר פי הטבעת גם כאשר גודלו רב.
קיימים פקקים להחדרת נוזלים אשר לאורכם עובר צינור חלול כך שכאשר הוא בתוך הגוף ניתן להזרים דרכו נוזלים. הפקק מונע מהנוזלים לצאת החוצה.
רג'יב גנדי

רג'יב גנדי (בהינדית: राजीव गांधी‏; 20 באוגוסט 1944 - 21 במאי 1991) היה מדינאי הודי וראש ממשלת הודו בשנים 1984–1989. בנה של אינדירה גנדי ונכדו של ראש הממשלה הראשון של הודו העצמאית, ג'וואהרלל נהרו.

ביוגרפיה

רג'יב גנדי למד באוניברסיטת קיימברידג'. חבר בפרלמנט ההודי משנת 1981. בשנת 1983 נתמנה למזכיר הכללי של מפלגת הקונגרס ההודית. בעקבות רצח אמו, ראש ממשלת הודו, אינדירה גנדי בשנת 1984 נתמנה לראש ממשלת הודו. גנדי התפטר מראשות הממשלה לאחר תבוסת מפלגתו בשנת 1989.
הוא נרצח בפיגוע התאבדות על ידי מחבלת מתאבדת טאמילית בשם תֶנְמוּלי רַגַ'רַטְנאם (נקראה גם ד'נו Dhanu) ב-21 במאי 1991 ליד העיר צ'נאי (בעבר מדראס) שבדרום הודו, בעת מסע בחירות מקומי במדינת טאמיל נאדו. ארגון "הנמרים הטאמילים" בסרי לנקה ביצע את הרצח כדי לנקום בגנדי על כך שבהיותו ראש ממשלה שלח כוח צבאי הודי לשמירת השלום בסרי לנקה, וכי חששו שאם הוא יבחר שנית לראשות הממשלה הוא ישלח שוב כוח דומה. רג'רטנאם טענה שהיא נאנסה על ידי חיילים הודיים מכוח זה.
אלמנתו האיטלקייה, סוניה גנדי נכנסה גם היא לפוליטיקה לאחר הרצחו, והיא עומדת בראש מפלגת הקונגרס מאז 1998, אולם סירבה להתמנות כראש ממשלה כשהמפלגה ניצחה בבחירות. בנם רהול גנדי, ובמידה מסוימת בתם פריאנקה נכנסו גם הם לפוליטיקה.
אלי שגיא

אלי שגיא (לשעבר פרלשטיין, נולד ב-10 ביולי 1939 בפולין) הוא סופר, מחזאי ותסריטאי ישראלי. בתחילת דרכו התפרסם בזכות סדרת ספרי מדע בדיוני לנוער, "קפטן יונו", שכתב בתחילת שנות ה-60. בהמשך כתב מחזות, בהם "אמי הגנרלית", ויש הרואים בו המחזאי המצליח ביותר בתולדות התיאטרון המסחרי בישראל. נמנה עם יוצרי סדרת הטלוויזיה "המסעדה הגדולה" בטלוויזיה הישראלית בערבית, וביים את הסרט "שיגעון של אבא" המבוסס על שניים ממחזותיו.

תחילת דרכו

נולד בשם אליעזר פרלשטיין ליוסף פרלשטיין והלן בורקו בפולין. אביו היה סופר ועיתונאי ביידיש ואימו הייתה סופרת גם היא. 
בילדותו קרא ודקלם ביידיש באירועים שונים בפני קהל יהודי. ב-1949 עלה עם משפחתו לישראל.

קפטן יונו

הסדרה עוסקת בנער ונערה צעירים, המתגנבים לחללית כנוסעים סמויים, ועוברים סדרת הרפתקאות בחלל. הגיבורים הם רוסים, ככל הנראה בהשפעת הצלחתה של תוכנית החלל הסובייטית באותה תקופה. במהלך הסדרה הופכים הגיבורים לקוסמונאוטים בזכות עצמם.
הסדרה כוללת שלושה ספרים: "הרפתקותיו של קפטן יונו על הכוכב המסתורי" (הוצאת א. דר, 1963), "הרפתקותיו של קפטן יונו בשליחות מסוכנת" (הוצאת א. דר, 1963), ו"הרפתקותיו של קפטן יונו בין שודדי מערכת השמש" (הוצאת קרני, 1964). שגיא תכנן, ככל הנראה, גם ספר רביעי ושמו "הרפתקותיו של קפטן יונו בממלכת מאדים האבודה", אך הדבר לא הסתייע.
באותה תקופה פרסם שגיא גם ספר בשם תולדות המדעים ובו סקירה קצרה על שנים עשר תחומים במדע.

בתיאטרון המסחרי

באמצע שנות ה-60 עזב שגיא את תחום ספרות המדע הבדיוני, ופנה לקולנוע ולתיאטרון. הוא כתב וביים עשרות סרטי הדרכה ופרסומות. כדובר המכון לפריון העבודה והייצור, כתב את הדיאלוגים לסרט טלפון שבור  שביים נתן גרוס. 
בתיאטרון, החל שגיא בערבי מערכונים ובמחזה דרמטי אוטוביוגרפי, גבול האמת.
בהמשך כתב שגיא קומדיות עממיות שזכו להצלחה מסחרית חסרת תקדים. הראשונה שבהן, אמי הגנרלית, על אם המגיעה בהפתעה לבסיס הצבאי שבו משרת בנה, הוצגה בישראל 1,084 פעמים, הופקה ב-14 ארצות ושפות שונות, ועובדה לסרט בשנת 1979. העריכו כי רבע מתושבי ישראל ראו את ההצגה. הצגה אחרת, בני הדוקטור, הוצגה בישראל 380 פעמים, והופקה בעשר שפות שונות.
מצד שני, הצגותיו של שגיא זכו לביקורות גרועות. נטען שהן עוצבו לפי נוסחה קבועה: למקום סגור ובו קבוצה קטנה של אנשים מגיע אורח, או "פולש", מבחוץ; הופעתו יוצרת הפתעות וסיבוכים, ואנשי הקבוצה נאלצים להתאחד כדי להתמודד עמם.

שנים מאוחרות

ב-1981 כתב וביים את הסרט "שגעון של אבא" עם גבי עמרני בתפקיד הראשי.
ב-1994 יצר שגיא עבור ערוץ 2 את סדרת הטלוויזיה פאפא, העוסקת במשפחה בת חמש נפשות מאשדוד, בכיכובו של זאב רווח. הסדרה לא זכתה להצלחה.
ב-2008 הפיק תיאטרון גבעתיים, במסגרת שיתוף פעולה עם משרד הקליטה, מחזה מאת שגיא בשם המאהב של אשתו, בתרגום לספרדית. גם הפקה זו לא זכתה לתהודה ושגיא פרש מכתיבה לתיאטרון.
בשנת 2018 עלתה הפקה חדשה של אמי הגנרלית, בכיכובה של ציפי שביט.

חיים פרטיים

שגיא נשוי לרחל, אב לשניים וסב לארבעה.
איי הבתולה של ארצות הברית במשחקים האולימפיים לנוער

משחקי הקיץ

המשלחת הראשונה של איי הבתולה של ארצות הברית למשחקים האולימפיים לנוער הייתה לאולימפיאדת הנוער סינגפור וכללה שמונה ספורטאים שהתחרו בארבעה ענפי ספורט. המשלחת זכתה במדליית זהב יחידה. המשלחת הגיעה להישג בענף השיט עם זכייה במדליית זהב במפרשית ליחיד מסוג ביט לנערים. המשלחת לא הגיעה להישגים בענפים אתלטיקה, כדורסל ושחייה. המשלחת לאולימפיאדת הנוער נאנג'ינג מתנה חמישה ספורטאים שהתחרו בשלושה ענפי ספורט. המשלחת לא הגיעה להישגים בענפים אתלטיקה, כדורעף חופים ושיט.
בוז'עד

היסטוריה

בוז'עד הוקמה בשנת 1008 להג'רה (1630) על ידי סידי מחמד שרקי. קברו וכן הזאווייה (בית מדרש) אשר הקים נמצאים עד היום בעיר ומהווים אתר עלייה לרגל.
בוז'עד צמחה בהיותה תחנת מסחר עם הברברים שוכני ההרים ממזרח.
בסוף המאה ה-19 מנתה העיירה 2000 תושבים.
ב-1913 הקימו הכובשים הצרפתים עמדה צבאית במקום.
בסקר שנערך ב-1970 החשיבו עצמם שליש מן התושבים כצאצאים של סידי מחמד שרקי.
לפי מפקד אוכלוסין מ-2008, התגוררו בעיר כ-50,000 תושבים.

יהדות בוז'עד

בעיר נולדו הפוליטיקאים הישראלים שאול עמור (1940), יהודה לנקרי (1947), עמיר פרץ (1952) ואחותו פלורה שושן (1955). כמו כן שאול אלבז (1943) מנהל כפר הנוער מאיר שפיה. גם משפחתו של הרב ראובן אלבז הגיעה מהעיר. ראש הקהילה היהודית עד 1956 היה דוד פרץ, אביהם של עמיר ופלורה. באותה שנה עלו לישראל מרבית היהודים וביניהם משפחות פרץ ועמור.
בעיר בוז'עד נמצא קברו של הרב והמקובל יוסף גבאי (בבא חזן) הידוע בין היתר בזכות הספרים הרבים שחיבר (ביניהם בגדי שש, תפילה ליוסף) וגם בזכות הישיבה שהקים בעיר.
קאל מק'אנינץ'

ביוגרפיה

מק'אנינץ' נולד בגובן  שבעיר גלאזגו.
הוא שיחק בתפקיד רואן קולינס בעונה הרביעית של סדרת הדרמה "לב פראי" של ITV, וחזר לגלם את הדמות בעונה החמישית כשחקן קבוע בסדרה. בסדרת הטלוויזיה של ה-BBC "מרלין" גילם מק'אנינץ' את המכשף טאורן בפרק "To Kill the King". ב-2001 כיכב במיני-סדרה "The Best of Both Worlds" יחד עם אליס אוונס. ב-2011 השתתף בעונה השנייה של סדרת הדרמה "אחוזת דאונטון" וגילם את המשרת האישי הנרי לאנג.

חיים אישיים

מק'אנינץ נשוי לשחקנית שונה מקדונלד. לבני הזוג יש שלוש בנות. מק'אנינץ' הוא רץ מרתון נלהב.
מיכאל בן יאיר

ביוגרפיה

בן יאיר נולד וגדל בשכונת שייח' ג'ראח בירושלים. בינואר 1948, במהלך מלחמת העצמאות, נדרשה משפחתו על ידי ההגנה לפנות את ביתם, יחד עם כל המשפחות היהודיות בשכונה. במשך כחודש התגורו במבנה בית־ספר במערב ירושלים. לאחר מכן קיבלה משפחתו שתי דירות בבתים בכפר הפלסטיני שייח' באדר וחנות תמורת שלוש הדירות ושתי החנויות שהותירו מאחור בשייח' ג'ראח. למד בבית הספר הריאלי העברי בחיפה, במסגרת הפנימיה הצבאית. בשנים 1961–1963 שירת בצה"ל כקצין ביחידות שדה, ואת שירות המילואים עשה גם בבתי הדין הצבאיים. בוגר לימודי משפטים מאוניברסיטת תל אביב ב-1968. בשנים 1982-1978 כיהן כשופט בית משפט השלום בעכו ובחיפה, בשנים 1987-1982 כיהן בתפקיד שופט בית המשפט המחוזי בחיפה, בשנים 1990-1987 כיהן בתפקיד שופט בית המשפט המחוזי בתל אביב, וב-1990 כיהן בתפקיד שופט בית המשפט העליון במשך שישה חודשים, וחזר לבית המשפט המחוזי עד שנת 1993.

לאחר כהונתו כיועץ משפטי

בן יאיר לימד משפט מסחרי באוניברסיטת חיפה ובאוניברסיטת תל אביב, וכיום פועל כבורר וכמגשר.
כחמש שנים לאחר סיום כהונתו כיועץ המשפטי לממשלה, פרסם בן-יאיר מאמר בעיתון "הארץ" בו הצדיק את סרבנות מתנגדי השליטה הישראלית ביהודה שומרון ועזה עקב מה שלטענתו הם מעשים בלתי-מוסריים בשטחים שבעקבותיהם "סירובם (של סרבני השטחים) הוא סירוב מוצדק ומוכר בכל מדינת חוק דמוקרטית". בן-יאיר הוא חבר המועצות הציבורית של עמותות בצלם, יש דין והקרן החדשה לישראל.
בחודש מאי 2013 יצא לאור ספרו "שייח' ג'ראח", (הוצאת חרגול), המבוסס על הרצאה שנשא באוניברסיטה העברית. בספר מסביר בן-יאיר את ההשתלשלות ההיסטורית והמשפטית של פינוי שכונת שייח' ג'ראח מיהודיה במלחמת העצמאות ואת שובם של יהודים אחרים, תוך פינוי תושביה הערביים, בשנים האחרונות. בן-יאיר מצביע בספר על הפגמים המוסריים וההשלכות המעשיות של החוקים המאפשרים ליהודים לחזור לשכונה ולתפוס רכוש שכבר זכו עליו בעבר לפיצוי. 
באפריל 2013 פרסם בן יאיר בעמוד הפייסבוק שלו כי "ההתנחלות היא המעשה המרושע והאווילי ביותר מאז מלחמת העולם השנייה", ולאחר שנשאל על ידי אחד מחבריו בפייסבוק "האם מעשים אלו יותר גרועים מהשלטון של פול פוט בקמבודיה, מהפשעים של סטלין בבני עמו או ממה שקורה בדרפור?" תשובתו היתה: "אכן כן. מפעל ההתנחלות הוא מעשה מדיני של מדינה כלפי עם אחר, וככזה הוא המעשה המרושע והבלתי מוסרי ביותר מאז תום מלחמת העולם השנייה".
בעקבות קריסת הפסקת האש הארוכה של מבצע צוק איתן ב-19 באוגוסט 2014 פרסם בן יאיר למחרת פוסט בעמוד הפייסבוק ובו האשים את ישראל בביום הפרת הפסקת האש כדי לנסות לחסל את מוחמד דף.
בנו, ארנון בן-יאיר, הוא עורך דין בהכשרתו ועובד ככתב לענייני משפט בעיתון הכלכלי TheMarker.
רכס ג'וי

מקור השם

הרכס נקרא על שם אלפרד הרברט ג'וי, הידוע במסע המחקר שערך, לאורך 2,900 קילומטרים, במזחלות כלבים, לאורכם של איי המלכה אליזבת בשנת 1929.
לה פטי ז'ורנל

היסטוריה

המהדורה הראשונה של העיתון יצאה לאור ב-1 בפברואר 1863 וכללה 83,000 העתקים. מייסד העיתון, מואיז מיו היה במקור מבורדו, שם הוא התחיל בעסקי עיתונות. הפצה של 83 אלף העתקים הייתה חריגה ביחס לעיתונים אחרים באותה תקופה. תוך שנתיים תפוצת העיתון הגיע ל-259 אלף העתקים והוא היה העיתון הגדול בפריז. בשנת 1870 זה גדל ל-340 אלף, פי שניים מהעיתון המתחרה השני. למרות התפוצה הגדולה, העיתון לא היה הצלחה מסחרית ומשפחת המייסד נאלצה למכור את העסק. בשנת 1895 העיתון הגיע למיליון העתקים ואף ל-2 מיליון כאשר כ-80% נמכרו מחוץ לפריז. 
בתחילת המאה ה-20 תפוצת העיתון ירדה ו-Le Petit Parisien הפך להיות העיתון הנפוץ בצרפת. בשנת 1919 תפוצה הייתה כ-400 אלף העתקים. בשנת 1936 העיתון היה העיתון הרשמי של מפלגה סוציאלית, אך למרות תמיכה מאנשי בעלי השפעה בשנת 1937 תפוצת העיתון ירדה ל-150 אלף. העיתון נסגר באוגוסט 1944.
בין הסיבות להצלחת העיתון היה המחיר הנמוך. בתקופת הזוהר, העיתון עלה 5 סנטימים לעומת 15 סנטימים עבור עיתונים מתחרים.
בשנת 1894 העיתון היה בין המארגנים של מרוץ מכוניות הראשון בעולם "פריז-רואן".