google/wiki40b huggingface dataset:
ישעיהו גזית

חייו

גזית נולד בשייח' אבריק, לבלה ואליעזר שוורצמן. בעקבות מאורעות תרפ"ט עברה משפחתו לחיפה בה הקים אביו חברה למוניות. גזית למד בבסמ"ת ובמקביל עבד בבית יציקה ובמוסך. כנער הצטרף לקלוב התעופה לישראל ועסק בדאייה. ב-1946 עבר קורס טיסה בחברת אווירון בשדה התעופה רמלה. בתחילת 1947 הוא התגייס יחד עם טיבי בן-שחר ומאיר רוף לשירות האוויר של ארגון ההגנה ושירת כטייס בטייסת א. באפריל 1948 נשלח במסגרת קבוצה של 11 טייסים לקורס טיסה קרבית בצ'כוסלובקיה, מתוכם נבחרו ארבעה: גזית, דני שפירא, מוטי הוד וטיבי בן-שחר לעבור הסמכה להטסת ספיטפייר. בשובם לישראל עברו קורס טיס מתקדם בבסיס סירקין (שכונה לימים "קורס מינוס 2") ובמרץ 1949 זכו הארבעה לכנפי הטיס הראשונות של חיל האוויר כשגזית הוא הראשון בהם, וכן דרגות פקד אוויר (המקבילות לסגן משנה). לאחר הקורס נותר להדריך בבית הספר לטיסה ופיקד על טייסת "ראשוני" (טייסת 138). 
ביולי 1951 מונה למפקד טייסת תעופה בבסיס רמת דוד (והיה למעשה סגן מפקד הבסיס), ובספטמבר 1951 מונה למפקד טייסת 105, טייסת קא"ם (קורס אימון מבצעי). הוא עשה הסבה להטסת מטוסי מוסקיטו, ובאוקטובר 1952 מונה במקביל להיותו סגן מפקד הבסיס גם למפקד טייסת 109. בפברואר 1953 עבר למטה חיל האוויר, ולאחר מכן חזר לפקד על טייסת 109. בתקופתו הוקם גף הצילום של הטייסת, והיא השתתפה בגיחות צילום ומיפוי רבות בסיני. הוא שירת במטה החיל בענף המבצעים מדור ב' (תכנון), שעסק בהכנות לקראת מבצע קדש ומבצע שחרית (הבאת המיסטרים מצרפת לישראל) והיה אחראי על מבצע אביבה (הבאת 23 מטוסי דקוטה מצרפת לישראל). 
ב-1957 מונה על ידי דן טולקובסקי למדריך ראשי בבית הספר לטיסה, גזית שהיה מעוניין לקבל פיקוד על טייסת מטוסי הווטור החדשים, החליט לפרוש משירות הקבע עד שטולקובסקי שכנעו להישאר כמפקד בית הספר. הוא שירת בתפקיד עד פברואר 1960. בתחילת כהונתו מנה קורס הטיס 17 חניכים בלבד (מהם סיים רק אחד), גזית פעל להעלות את הביקוש לקורס בקרב תלמידי התיכון וקורס הטיס של 1958 נפתח עם 80 חניכים מהם סיימו 25, המספר הגדול ביותר עד אז בחיל האוויר. בתפקידו הבא שימש יועץ צבאי באתיופיה, מונה לראש להק ההדרכה (אוויר 5) במטה חיל האוויר וסייע בהקמת חיל האוויר של אוגנדה. במאי 1965 מונה למפקד בסיס תל נוף ושירת בתפקיד עד מאי 1967. לאחר שלא קודם לתפקיד סגן מפקד חיל האוויר, נשלח לצרפת ושימש סגן ראש משלחת הרכש של משרד הביטחון.
אחרי שחרורו עבד כקברניט בחברת ארקיע עד פרישתו ב-1990. בתקופה זו הקים את חברת התעופה הלאומית של סווזילנד. 
היה נשוי לזהבה  ילידת 1927 שהייתה לוחמת בהגנה וקצינה בחטיבת קרייתי, ואב לשני בנים, אהוד ורן.
המאמרות

היסטוריה

כתיבת הספר השתרעה, ככל הנראה, על פני תקופה שאורכה כ-30 עד 50 שנה. תחילת הכתיבה בוצעה במהלך "תקופת האביב והסתיו" והמשכה במהלך "תקופת המדינות הלוחמות". לא ידוע מתי פורסם עותק ראשון שלם של "האמירות". נהוג להאמין ש"המאמרות" נכתבו ברובן על ידי תלמידיו של קונפוציוס ואולי אף ממשיכיהם, אך שהוא בכל זאת משקף רעיונות שמקורם בקונפוציוס ומחשבותיו.
הספר נחלק ל"פרקים" המחולקים ל"בתים" כאשר כל "בית" מכיל אמירה אחת, סיפור אחד או פיסת מידע אחת. הקישור בין הפרקים והבתים איננו מבוצע על פי סדר קבוע כלשהו וניתן לומר כי על-פניו הוא מקרי לחלוטין. יתר על כן, מספר קטעים חוזרים על עצמם יותר מפעם אחת, לעיתים בניסוחים שונים. דבר זה מוביל למחשבה כי הספר עבר תחת ידיהם של יותר ממחבר אחד, אם כי נוטים להעריך כי בסופו של דבר, עורכו הסופי היה דְזֶנְג-דְזְה (曾子), אחד מתלמידיו הבולטים של קונפוציוס.
בימי שושלת האן, התקיימו לספר שלוש גרסאות שונות: "המאמרות של לוּ" (魯論語), "המאמרות של צִ'י" (齊論語) וספר "כתבי המאמרות הקדומות" (古文論語). הגרסאות "צ'י" ו-"לו" היו דומות למדי בצורתן ובתוכנן, אך בגרסת "צ'י" נוספו שני פרקים בנוסף לעשרים הקיימים בגרסאות האחרות. מאידך, בספר "כתבי המאמרות הקדומות" חולק הפרק "זיז'אנג" לשני חלקים שונים, ולכן יש בו עשרים ואחת פרקים, כמו כן בגרסה זו סדר הפרקים שונה מן הגרסאות האחרות.
לקראת שלהי שליטתה של שושלת האן, נקבעה צורת הספר המוכרת לנו כיום על ידי ג'אנג יוּ' (張禹), מורהו של הקיסר צ'אנג. ג'אנג חיבר את הגרסאות "לו" ו-"צ'י" לכדי אחת בה שימר את מספר הפרקים של "צ'י". גרסה זו זכתה לשם "האמירות על פי המרקיז ג'אנג".
עבודתם המדוקדקת של ברוק ברקוס ושל טאקו ברוקס, "המאמרות המקוריות", מציעה פרשנות חדשנית לסדר הפרקים בהתבסס על תבניות לשוניות המובלעות בטקסט. לטענתם, הספר כפי שמוכר כיום, הוא גרסה שעברה שינויים ותוספות רבות שנתווספו במהלך הדורות על ידי אסכולות שונות שערכו את הספר. לטענתם, שינויים חברתיים, פוליטיים ותרבותיים גרמו לחלק מן העורכים לתת דגש לחלק אחד ולהפחית דגש מאחר.

חשיבותו והשפעתו

הספר השפיע עמוקות על המחשבה, הפילוסופיה והערכים בסין ובמזרח אסיה. ביחד עם שלושת הכרכים הנוספים של ארבעת הספרים הקונפוציאניים, הוא מלמד את עיקרי התורה הקונפוציאנית: האנושיות, הבינה, שמירת הטקסיות והמסורת ושמירת כבוד המשפחה וההורים.
במשך כמאתיים שנה, היה ספר המאמרות אלמנטרי עבור לימודיו של כל מתלמד סיני ואדם אשר לא קרא את הכתבים לא יכול היה להחשב לאדם משכיל, נאור או מוסרי. בבחינות לשירות המדינה בתקופת שלטון שושלת ג'ין הושם דגש על לימודי תורתו של קונפוציוס והמועמדים נדרשו לצטט את אמירותיו בכתביהם.
הפרק העשירי מתאר את חייו היום-יומיים של קונפוציוס. וולטר ועזרא פאונד הציעו כי פרק זה מנסה להראות עד כמה היה קונפוציוס אנושי. פייר ריקמנס, הידוע בשם העט סיימון לייז, מבין מתרגמי הספר לאנגלית ולצרפתית, טוען כי ייתכן וזהו הספר הראשון בהיסטוריה המתמקד בתיאור אורחות חייה של דמות היסטורית אחת.
ורד שנבל

ביוגרפיה

שנבל נולדה בתל אביב וגדלה ברעננה. למדה בתיכון אוסטרובסקי. בשירותה הצבאי הייתה מדריכת אימון גופני בחיל האוויר. בוגרת בית הספר "כותרת" לעיתונאות ותקשורת, ובעלת תואר ראשון משולב במדעי החברה והרוח.
לאחר סיום לימודיה האקדמאים החלה לעסוק בתחומי העיתונות והכתיבה, ובהמשך עסקה בכתיבה מגזינית בפלטפורמות שונות.
שנבל החלה את דרכה העיתונאית ככתבת מוניציפלית בעיתון תל אביב. משם המשיכה לאתר תפוז אנשים בתפקיד עורכת משנה, ובהמשך התמנתה לסגנית עורכת מגזין עולם האישה.
בינואר 2002 עברה להתגורר בניו יורק, ושם המשיכה לעסוק בכתיבה מגזינית (שימשה ככתבת מגזין "עולם האשה" בניו יורק) ובמקביל החלה לעסוק בעולם הטלוויזיה, לייצר תסריטים ולפתח רעיונות לתוכניות.
כששבה לארץ כתבה גם למגזינים "מנטה" ו"אטמוספירה". במקביל, נחשפה לעולם הטלוויזיה בעקבות סדרות דרמה שיצרה ופיתחה. בנוסף, החלה לכתוב טור אישי במגזין טיים אאוט ילדים.
ביולי 2013, יצא לאור רומן הביכורים שלה "עכשיו אפשר להתחיל". הוא החל כרעיון לתסריט. הרומן מבוסס על הבלוג הפופולרי "אלוהים יודע איך – הבלוג של מילי", שפורסם במשך שלוש שנים באתר "סלונה".
את הבלוג "אלוהים יודע איך", החלה לכתוב שנבל לפני שלוש שנים, בתקופה לא פשוטה בחייה. היא חזרה ממגורים בניו יורק עם משפחתה, והתפרנסה מעיתונות. "הייתי הרבה שנים סגנית עורכת של 'עולם האישה', ותוך כדי הכתיבה והחיפוש העצמי, עלה בי הרעיון לכתוב על אישה שביום שהיא מתגרשת - מגלה שהיא בהיריון. הרומן זכה להצלחה רבה ותורגם לאנגלית.
ספרה השני, "בית הקפה של נורה אפרון", יצא לאור ב-2016. במרכזו שני ישראלים המתגוררים בניו יורק ונפגשים במקרה.
שנבל מתגוררת ברמת השרון. נשואה לירון שנבל, ואמא לשלושה.
ג'ומאנה אמיל עבוד

ג'ומאנה אמיל עבוד (נולדה בשנת 1971) היא אמנית פלסטינית. חיה ויוצרת בירושלים.

ביוגרפיה

נולדה בשפרעם ב-1971 למשפחה פלסטינית. בצעירותה היגרה עם משפחתה לאונטריו בקנדה ושהתה שם בין השנים 1979–1991. בשנת 1991, חזרה לישראל ועשתה תואר ראשון באמנות בבצלאל. מתגוררת במזרח ירושלים, ועובדת בגלריה "אל מעמל" במזרח ירושלים.

פעילותה האמנותית

עבוד היא אמנית רב-תחומית המשתמשת בציור, וידאו, מיצגים, אובייקטים וטקסט כמדיומים כדי לנווט נושאים של זיכרון, אובדן וחוסן. היא מציבה שאלות הקשורות לזיכרון כנקרא בגוף, דרך פולקלור, דרך בית ומולדת, ובאמצעות פולחן תרבותי או תרגול.
האינטרסים של עבוד נוגעים גם בפרקטיקות של סיפורים, שכן הם קשורים למשל עם פולקלור, מיתוסים, סמלים וארכיטיפים, כמו גם בשפה, הן ככלי ויזואלי והן לטקסטואלי, וקריאה מחדש של המרחב. בדרך זו, עבודתה משקפת בעקביות נוף תרבותי פלסטיני, שבו המאבק להמשכיות בתוך ההקשר הפוליטי הרחב מחייב תהליך מתמיד של מטמורפוזה ותחכום.
בשנת 2010 החלה לחקור פולקלור פלסטיני, מיתוס ואמונות טפלות, מונעים על ידי איקונוגרפיה דתית או על טבעית. מקור השראה זה נובע מחינוכו של האמן בתוך סביבה פלסטינית - מוגן באמונה ובפעילות פולקלורית, אך מתנגד למציאות הקשה של הכיבוש. לפיכך, תהליך העבודה שלה, מעין ביקור חוזר או הטענה מחדש, ומסע אישי מסוגו, מנסה לחלץ את הגניאלוגיה של סיפורים שיוצרים פגז מגן כדי להשתחרר ממצוקות חיי היומיום.
עבוד שייכת לדור של אמנים פלסטינים צעירים, בוגרי בתי ספר לאמנות בישראל. עבוד השתתפה בתערוכות קבוצתיות בינלאומיות רבות, כולל הביאנלה בוונציה, הביאנלה של איסטנבול, המוזיאון הלאומי בחריין, מנאמה, מכון דוודה מונדה ערבי, פריז, המופע הירושלמי, דרת אל פון, עמאן, ובקרן ארט, נים. במקביל הציגה בתערוכות בגלריות מרכזיות בישראל.
Coconut Tree

רקע וכתיבה

את השיר כתבו והפיקו שאקירה ולואיס פרנדדו אוצ'ואה. השיר הוא שיר אהבה ורומנטיקה, המדבר על מערכת יחסים בין שני אנשים, כשבמילות השיר ניתן לראות כי הם מצאו את אהבתם תחת עץ קוקוס.
"What We Said", "When a Woman", והשיר עצמו, הם שלושת השירים היחידים מן האלבום שכתובים בשפה האנגלית.

ראיון

שאקירה דיברה על השיר בראיון שהתקיים ב-"Beats 1 Radio" שבבעלותה של אפל, עם המנחה אברו דרדן. כל הראיון הוקדש על הרקע של השיר, הכתיבה וההפקה שלו, והמשמעות שלו בעינייה של שאקירה. באומרה, שאקירה הצהירה כי השיר הוא אחד משירי האהבה שהיא הכי מחבבת, וכי בעינייה השיר מאוד אישי.
טהא באקר

ביוגרפיה

באקר נולד בשנת 1912 באל-חלה (Al-Hillah), עיר מודרנית השוכנת ליד האתר הארכאולגי של העיר העתיקה בבל. הוא למד ארכאולוגיה בארצות הברית במכון האוריינטלי של אוניברסיטת שיקגו, שם סיים תואר ראשון ושני בשנת 1938. באקר היה מהארכאולוגים הידועים של עיראק. בין עבודותיו: התרגום של עלילות גילגמש מאכדית לערבית, פיענוח לוחות מתמטיים שומריות-אכדיות, גילוי חוקי אשנונה - החוקים הקדומים ביותר שנמצאו בעולם התרבות השמית, וחפירותיו בערי בבל ושומר, כולל הערים דור-כוריגלזו ושדופום (Tell Harmal) ליד בגדאד.
באקר שלט בערבית, ארמית, אכדית ושומרית, אנגלית צרפתית וגרמנית.
בין השנים 1938–1958 עבד בתפקידים שונים במחלקת העתיקות והמורשת של עיראק ובין השנים 1941–1978 הרצה באוניברסיטת בגדאד. הנושאים בהם עסק היו היסטוריה של העת העתיקה וכן שומרית ואכדית. בתפקידיו השונים באוניברסיטה היה בחבר המנהלים של האוניברסיטה וכיהן גם כסגן נשיא האוניברסיטה. כיהן גם כפרופסור ב-"Baghdad University College of Arts". היה חבר וסגן נשיא של האקדמיה העיראקית למדעים.
כנסיות העץ בדרום פולין קטן

סגנון

סגנונן של הכנסיות התפתח במהלך המאה ה-15, וכלל בתחילה עיטורים גותיים ושימוש בצבעים רבים, אך בשל היותן בנויות עץ, נבדל סגנונן מזה של כנסיות הלבנים בנות תקופתן. בשלב מאוחר יותר ניכרות בכנסיות השפעות רוקוקו ובארוק, וכן השפעה של הנצרות האורתודוקסית (כמו כיפות בצל) והנצרות הקתולית היוונית (כמו שימוש בצלבים יווניים).
שנת זחג

שנת זחג היא אחת מארבעה עשר סוגי השנים בלוח העברי הקבוע. שנה מסוג זחג היא שנה המתחילה בשבת (ז), היא חסרה (ח) ועל כן יש 29 ימים גם בחשוון וגם בכסלו, וחג הפסח חל ביום שלישי (ג). שנה מסוג זחג היא שנה מעוברת ומכילה שני חודשי אדר.
שנת זחג אחראית ל-5.8% מהשנים בלוח העברי. אורך שנת זחג היא 383 ימים שבהם 55 שבתות. לאחרונה הייתה שנת זחג בה'תשנ"ז והיא צפויה שוב בשנת ה'תשפ"ד.
בודדה באפלה

תקציר העלילה

בלדרית סמים מעבירה סמים מוסלקים בתוך בובה, בטיסה ממונטראול לניו יורק. בשדה התעופה קנדי היא מבחינה בפושע מוכר האורב לה, ראוט, (אלן ארקין). היא מבקשת מאחד הנוסעים, הצלם סאם הנדריקס (אפרם צימבליסט הבן), לקחת את הבובה לביתו כי היא קנתה אותה לבתה המאושפזת בבית חולים ואינה רוצה שבתה השנייה האמורה לפגוש אותה בנמל התעופה, תראה את הבובה ותקנא וכי היא תבוא לביתו מאוחר יותר כדי לקחת אותה. בינתיים משתלט עליה הפושע וכשהם מגיעים לביתו של סאם ולא מוצאים את הבובה, הוא חונק אותה.
בינתיים מגיעים לדירה של סאם גם שני שותפיה של הבלדרית, מייק טלמן (ריצ'רד קרנה) וקרלינו (ג'ק וסטון). הם סורקים את הדירה ולא מוצאים דבר. למקום מגיע גם ראוט ומציע להם שותפות בעסקת הסמים. כאשר הם מוצאים את גופת הבלדרית הם מבקשים לברוח אבל רוט מאיים עליהם כי טביעות ידיהם נמצאות בכל הבית ואם יימצאו יואשמו ברצח. הם מסכימים ומסלקים את הגופה.
סוזי הנדריקס (אודרי הפבורן) מגיעה לדירה. היא עיוורת לאחר שנפצעה בתאונת דרכים. סאם הנדריקס הציל אותה והם התאהבו ונישאו למרות עיוורונה. סוזי מסתדרת לנהל את משק הבית למרות מגבלותיה. היא נעזרת בשכנתה גלוריה, נערה ממושקפת וחכמה (ג'ולי הרודס). הפושעים מתחילים להפעיל לחץ פסיכולוגי על סוזי. מייק מציג את עצמו בתור חבר של סאם מהצבא ומצליח ליצור יחסי אמון עם סוזי.
ראוט מתחפש למיסטר ראוט המבוגר המחפש את כלתו שהייתה לדבריו אהובתו של סאם וברחה אליו ולאחריו מגיע גם "ראוט הצעיר" המחפש את אשתו שנעלמה. מייק מזמין את ה"משטרה" ומופיע "סרג'נט" קרלינו המתחיל להסביר לסוזי שבעלה כנראה מסובך ברצח של האשה שגופתה התגלתה בשכונה. הם מסבירים לסוזי שברשות הנרצחת הייתה בובה שסאם נתן לה וכי אם תמסור להם את הבובה לא יוכלו להוכיח קשר בין שניהם. גם מייק לוחץ עליה פסיכולוגית למצוא את הבובה ואומר לה שמכונית משטרה עומדה ליד הבית.
חשדה של סוזי מתעורר לאחר שהיא מזהה דמיון בין חריקת נעליו של ראוט הצעיר והמבוגר. בעזרת סוזי היא מגלה שמכונית המשטרה היא למעשה רכב אזרחי. גלוריה למעשה "שאלה" את הבובה מסאם וכעת היא מחזירה אותה. סוזי מתקשרת למספר הטלפון שמייק נתן לה ומגלה לו שמצאה את הבובה אבל שני צלצולים מוסכמים מגלוריה מגלים לה שמייק הנאמן מדבר אליה מתא טלפון ברחוב הצמודה למכונית. כאשר מגיע מייק ומבקש את הבובה היא שולחת אותו לחפש בסטודיו של בעלה. היא שולחת את גלוריה להזעיק את סאם. לתדהמתה היא מגלה שקו הטלפון נותק והיא מתכוננת לעימות המכריע עם הפושעים. 
סוזי מנפצת את כל נורות החשמל בדירה ובפרוזדור. מייק חוזר לאחר שלא מצא את הבובה ומאיים על סוזי. לפתע נכנס ראוט ודוקר אותו למוות לאחר שחיסל בחוץ גם את קרלינו. הוא נועל את דלת הדירה בשלשלת וכאן מתחיל החלק המותח ומפחיד של הסרט.
הוא שופך בנזין על הרצפה, מבעיר נייר עיתון, מקרב אותו לפניה של סוזי ומאיים לשרוף אותה ואת כל הדירה אם לא תמסור לו את הבובה. בתגובה היא שופכת עליו חומר לפיתוח תמונות, הוא נדהם לפתע אך מתאושש, שולף סכין ומתקרב אליה. החדר חשוך פרט למקרר שמפיץ אור וסוזי אינה יכולה לכבותו. רוט מגיע אליה עם הסכין והיא נכנסת ומוסרת לו את הבובה. ראוט חותך בסכין את בטן הבובה ומוציא את שקיות הסם. בזמן שהוא עסוק עם הבובה נוטלת סוזי סכין מטבח גדול ומסתירה אותו מתחת לבגדיה.
ראוט מוביל אותה לקיר במטרה לחסל אותה אך היא דוקרת אותו בבטנו. הוא מתמוטט אך מצליח להתקרב אליה לאט והיא מסתתרת מאחורי המקרר. הוא מצליח כמעט להגיע אליה אך נופל ומת וברגע זה מגיעים השוטרים, סאם וגלוריה.
חוק טיטיוס-בודה

חוק טיטיוס-בודה (באנגלית: Titius-Bode Law) הוא כינויה של היפותזה העוסקת במרחקי כוכבי הלכת מהשמש. ההיפותזה הופרכה עם גילויו של כוכב הלכת נפטון ב-1846. ההתאמה החלקית, עבור מספר כוכבי לכת, בין המרחקים שמחושבים בעזרת החוק ובין המרחקים המדודים נחשבת כיום למקרית, ומקובל להניח שהחוק אינו מתאר תופעה פיזיקלית או אסטרונומית אמיתית.

גילוי החוק

במאה ה-18 ניסו האסטרונומים למצוא חוקיות מתמטית המתארת את סידורם של כוכבי הלכת במסלוליהם סביב השמש. חוקיות כזו נמצאה ב-1766 על ידי יוהאן טיטיוס והתפרסמה בשנים הבאות על ידי יוהאן אלרט בודה. החוק ידוע כיום בשם "חוק טיטיוס-בודה". 
עד לגילויו של אורנוס על ידי ויליאם הרשל ב-1781 לא יוחסה חשיבות רבה לחוק טיטיוס-בודה. ההתאמה הגדולה בין התחזית לגבי מיקומו של אורנוס ובין מיקומו בפועל הפנתה את תשומת לבם של האסטרונומים לחוק, ומאז מיקומו של כל גרם שמים שהתגלה במערכת השמש הושווה לתחזית של חוק טיטיוס-בודה. כך למשל, מיקומו של כוכב הלכת הננסי קרס שנמצא בחגורת האסטרואידים התאים לחוק. גילויו של קרס בשנת 1801 סיפק חיזוק משמעותי נוסף למעמדו של חוק טיטיוס-בודה, במיוחד לאור העובדה שקיומו של כוכב לכת במיקום זה נחזה על ידי בודה כבר ב-1768.

הפרכת חוק טיטיוס-בודה

עם גילוי נפטון התברר שהחוק שגוי, משום שמיקומו כלל לא התאים לחוק. כיום יודעים שחוק טיטיוס-בודה היה חוק מקרי לחלוטין עבור כוכבי הלכת שהיו מוכרים באותה עת. משערים שחוקיות פשוטה כגון זו המתוארת בחוק טיטיוס-בודה צפויה להתקיים במערכות בהן קיימת תהודה מסלולית כלשהי, אולם גם להשערה זו אין אישוש חד-משמעי.
תאוריית ההגדרה העצמית

הנעה

תאוריית ההגדרה העצמית טוענת כי המושג הנעה איננו אחיד, אלא קיימים סוגים שונים של הנעות, ובתוך כך יש מגוון השלכות להנעות אלו על הפרט.

תאוריית ההערכה הקוגניטיבית - הנעה פנימית

הנעה פנימית מוגדרת כדחף טבעי לחיפוש אתגר וחידוש כחלק מהתפתחות קוגניטיבית וחברתית של הפרט. לפי תאוריית ההערכה הקוגניטיבית, ישנם גורמים חברתיים וסביבתיים אשר תורמים או מעכבים את התפתחותה של הנעה פנימית. תאוריה זו מתמקדת בצרכים של "כשירות" ו"חירות אישית". נראה כי משובים חיוביים או שליליים (כגון תגמול) מצד הסביבה משפיעים על צורך ה"כשירות" ובכך יכולים לתרום להנעה הפנימית של הפרט. עם זאת, הצורך ב"חירות אישית" חייב ללוות את הצורך ב"יכולת" על מנת שהפרט יחוש כי ה"כשירות" שהפגין נובעת מתחושת "חירות אישית".
חותלות

חותלות הן פריטי לבוש שלובשים על הרגל. דמותן כשל שרוולים או גרביים ארוכים, ובדרך כלל הן מכסות את השוקיים אך לא את כפות הרגליים. חותלות יוצרו בתחילה מצמר, אך כיום ניתן למצוא גם חותלות עשויות כותנה, בד סינתטי או קטיפה.
רקדנים משתמשים בחותלות כדי לשמור על שרירי הרגליים שלהם חמים ולהימנע מהתכווצויות שרירים. בראשית שנות ה-80 הפכו החותלות לפריט אופנתי בקרב נשים, בהשראת סרטי ריקוד כ"תהילה" ו"פלאשדנס".

בתקופת הפלמ"ח

החותלות (בלעז: פָּאטֶס או פט'ס) היו אחד מסימני ההיכר של הלבוש הפלמ"חניקי. נתיבה בן יהודה הגדירה אותן כך: "פט'ס - חותלות מעל לנעליים, כדי לחזק את הרגל ולמנוע כניסת אבנים וקוצים לנעליים. בפלמ"ח לא הלכו מטר בלי פט'ס." (מתוך הספר "1948 - בין הספירות", עמ' 31).
כך סיפרה לוחמת הפלמ"ח רינה דותן, בסרט התיעודי "אחיותינו גיבורות התהילה":
מי שלבש חולצת חאקי עם כיס אחד, ידעו שהוא מהפלמ"ח ואם עוד היו לו פאטס, זה חותלות, זה היה עוד סימן.
— תמליל הסרט, באתר הפלמ"ח

ציוד סערה

בשונה מהסוג האופנתי, חותלות משמשות גם בשילוב עם מכנסי סערה להגנה מפני כניסת מים ושלג בין הנעלים למכנסים. מקובל מאוד בקרב מטפסי הרים. נקרא באנגלית Gaiters.
חטיפת ג'ייסי לי דוגארד

השתלשלות אירועי החטיפה והשחרור

החטיפה אירעה ב-10 ביוני 1991, בעיר סאות' לייק טאהו. דוגארד נחטפה לעיני אביה החורג, מנקודת איסוף של ההסעה לבית ספרה אשר ליד ביתה. חטיפה זו משכה את תשומת לב התקשורת הלאומית בארצות הברית ואף הגיעה לתוכנית "המבוקשים ביותר של אמריקה". 
דוגארד שימשה לחוטף שפחת מין, נאנסה במשך שנים, וילדה לחוטף שתי ילדות (כיום בנות 19 ו-23), שנהגו לספר לשכנים, במקרים הבודדים בהם נראו, כי היא אחותם הגדולה. הן מעולם לא הלכו לבית הספר או ראו רופא. 
החוטף היה עבריין מין מורשע, אשר שחרורו מהכלא היה מותנה בפיקוח של קצין תנאי שחרור לכל חייו. קצין זה לא ראה בביקוריו הקבועים, את "החיים האחוריים" שהוסתרו בביתו של החשוד. 
התפנית התרחשה ב-24 באוגוסט 2009 כאשר החוטף הביא את ילדותיה של דוגארד, באחד מן המקרים הבודדים בהם יצאו משטח חצר הבית, לאוניברסיטת קליפורניה, כדי לחלק פליירים. 
בעת שביקש אישור לקיים את פעילותו, הציג גארידו את הילדות כבנותיו, אולם קצינת הביטחון של האוניברסיטה חשה כי משהו חשוד באינטראקציה שבין החוטף לבין הילדות. "הן היו רובוטיות כאלה", סיפרה מאוחר יותר, וציינה כי לא יצרו עימה קשר עין ולא נראו כבעלות כישורים חברתיים כלל. 
לאחר שביקשה ממנו להזדהות, העלתה בבדיקה קצרה כי הוא עבריין מין מורשע תחת פיקוח של קצין תנאי שחרור לכל חייו, ויצרה קשר עם קצין תנאי השחרור. הקצין התפלא לגלות שהאסיר המשוחרר תחת פיקוחו מסתובב עם ילדות, וזימן את דוגארד וילדותיה לבירור במשרדו. בבירור שערך, חשפה ג'ייסי לי דוגארד את זהותה האמיתית, נוצר קשר עם אימה והיא שבה לחיק אמה ומשפחתה.
זהותה אומתה, בין השאר, באמצעות בדיקות די-אן-איי.

איחוד משפחות

אביה החורג, שצפה בחטיפה ונפרד מאמה בעקבות משבר בנישואין עקב העלמות הילדה, סיפר לאחר שנפגשה עם אמה לראשונה, כי "היא באמת עוברת מסע של רגשי אשמה", וכי היא מרגישה אשמה כי יצרה מעין "ברית" עם החוטף, ולאחר שראתה את אמה חשה אשמה על כך שלא ברחה משוביה. כמה פסיכיאטרים שהתראיינו לכלי התקשורת אמרו כי ייתכן וסבלה מתסמונת סטוקהולם, תופעה ידועה בקרב ילדים שנעלמו עקב חטיפה. אביה החורג גם הסביר את העובדה מדוע לא ניסתה לברוח, "לג'ייסי יש רגשות חזקים לאיש הזה. היא באמת חשה כאילו זה כמעט כמו נישואין", כך אמר לכתבים. עוד סיפר אביה החורג כי אמה אומרת כי היא נראית "כמעט כמו בזמן החטיפה", וכי "היא נראית ממש צעירה ואינה נראית בת 29 כלל".
רק לאחר המעצר של אביהם הביולוגי, אירוע שגרם לילדותיה של דוגארד לבכות ולכעוס על מעצרו, גילתה להם כי היא אינה אחותם כפי שחשבו וכי היא נחטפה בידי אביהם.
מתילדה, מלכת בלגיה

ביוגרפיה

מתילדה מארי כריסטיאן חיסליין ד'אודקם ד'אקוז נולדה ב-20 בינואר 1973 בעיר אוקל (Ukkel) שבבלגיה, אביה פטריק ד'אודקם ד'אקוז הוא רוזן ממשפחת אצולה בלגית, ואמה אנה מריה קומורובסקה היא בת למשפחת אצולה פולנית (צאצאים אחרים למשפחתה הם תדיאוש בור קומורובסקי וברוניסלב קומורובסקי), היא הבכורה מבין חמישה ילדים ולה שלוש אחיות ואח. היא למדה קלינאות והפרעות בתקשורת במוסד מארי האפס ללימודים אקדמיים וב-1994 סיימה את התואר, היא עבדה כקלינאית תקשורת במרפאתה הפרטית בעיר וב-2002 סיימה תואר שני בפסיכולוגיה מהאוניברסיטה הקתולית של לוון. ב-1999 נישאה לפיליפ, יורש העצר הבלגי ולזוג ארבעה ילדים. ב-2001 ייסדה את "קרן הנסיכה מתילדה" המקדמת התנדבות וצדקה. מ-2009 היא משמשת כנשיאת הכבוד של הסניף הבלגי של קרן החירום הבינלאומית של האומות המאוחדות לילדים.
בשנת 2013 ויתר חמיה אלברט השני, מלך הבלגים, אביו של בעלה פיליפ, על המלוכה לטובת בנו, ומאז נושאת מתילדה בתואר "מלכת בלגיה".
חומריו האפלים (סדרת טלוויזיה)

הפקה

בנובמבר 2015, רשת BBC One הכריזה שהיא הזמינה עיבוד טלוויזיוני עבור סדרת הספרים "חומריו האפלים", שתופק על ידי חברות "Bad Wolf" ו"ניו ליין סינמה". העיבוד הטלוויזיוני שיכלול שמונה פרקים היה עתיד לעלות לבכורה בשנת 2017, אך באפריל 2017, התסריטאי ג'ק תורן אמר ל"רדיו טיימס", שהסדרה עדיין נמצאת בתהליכי ההפקה. תורן אמר שהם נמצאים בנקודה שבה הם פשוט זורקים דברים לתסריט ומנסים להבין מה עובד ומה לא, ושהוא רצה לוודא שהם נאמנים לספרים.
ב-8 במרץ 2018, הוכרז שדפני קין לוהקה לגלם את דמותה של ליירה בלאקווה ושהבמאי טום הופר נשכר למלאכת הבימוי, ובמקביל, לין-מנואל מירנדה לוהק לגילום דמותו של לי סקורסבי. ב-8 ביוני 2018, נודע שג'יימס מקאבוי, קלארק פיטרס, ורות וילסון הצטרפו לצוות השחקנים. ב-10 באוקטובר 2018, מירנדה דיווח שהוא סיים את הצילומים עבור הסצנות בהן דמותו מופיעה. ב-14 בדצמבר 2018, הוכרז בטוויטר שהצילומים עבור העונה הראשונה הסתיימו. 
ב-24 בפברואר 2019, אושר שהסדרה תעלה לשידור מאוחר יותר בהמשך השנה. ב-17 במאי 2019 שוחרר קדימון רשמי ראשון.
Money for Nothing

הפקה

מילות השיר נכתבו מנקודת מבטו של עובד בחנות למוצרי חשמל, איש צווארון כחול, שמסתכל בקנאה בכוכב רוק המופיע על הטלוויזיות שבחנות. בהתאם לנקודת מבט זו נכתב השיר בלשון גסה ובלתי תקנית, הכוללת מספר ביטויים בוטים כנגד הזמר שעל המרקע, בין השאר: "המתרומם הקטן הזה עם העגיל והאיפור" (כלפי הזמר), ו-"דופק כמו שימפנזה על התופים" (כלפי המתופף). שם השיר (Money For Nothing - כסף בשביל לא־כלום) גם הוא חלק משורה אותה אומר העובד בקנאה - "(כוכב הרוק מקבל) כסף בשביל לא־כלום, בחורות בחינם". בחלק השני של השיר גם מביע העובד צער על כך שלא עשה זאת בעצמו ("הייתי צריך ללמוד לנגן על גיטרה/הייתי צריך ללמוד לתופף"). הביטויים ההומופוביים והבוטים בשיר גררו ביקורת מצד קבוצות שונות.
ההשראה לשיר, על פי מארק נופלר, באה כשהיה בחנות למוצרי חשמל ושמע עובד שאמר "Money For Nothing", כשראה קליפ בטלוויזיה.
סטינג, אשר ביקר שאולפני ההקלטה בזמן שדייר סטרייטס הקליטה שם את השיר, הוזמן על ידי חברי הלהקה לבצע את קולות הרקע בשיר. הוא מופיע בקרדיטים של כתיבת השיר למרות שלטענת סטינג השורה היחידה שהוסיף היא "I want my MTV" (אותה הוא שר לפי המנגינה של שירו "Don't Stand So Close to Me")
השיר, שיצא כסינגל עם יציאת האלבום, הפך במהרה לאחד הלהיטים המוכרים והמצליחים ביותר של להקת דייר סטרייטס. מכירות האלבום "Brother in Arms", בו הופיע השיר יחד עם מספר להיטים נוספים זינקו אל מעל 20 מיליון עותקים, ויחד איתן - גם הלהקה, שהפכה ללהקה המצליחה ביותר של אמצע שנות ה-80. הקליפ לשיר היה זה שפתח ב - 1 באוגוסט 1987 את שידורי תחנת MTV אירופה (שגם מוזכרת בשיר עם השורה החוזרת בתחילת ובסוף השיר - "I want my MTV").
הקליפ של השיר היה הקליפ הראשון שנוצר בעריכה ממוחשבת, אשר הוצג ב-MTV.
בזמן הופעות חיות, הזמר סטינג מרבה לבצע את השיר עם הלהקה (דוגמה בולטת לכך היא ה-Live aid)
50 השחקנים הגדולים בתולדות ה-NBA

רשימת 50 השחקנים הגדולים בהיסטוריית ה-NBA (נקראת גם נבחרת ה-50 של כל הזמנים ביובל ה-NBA או 50 הגדולים של ה-NBA) נבחרה בשנת 1996 בתור ציון חמישים השנים שעברו מאז הקמתה של ליגת ה-NBA. הרשימה כוללת את חמישים השחקנים שנבחרו כטובים ביותר וכמשפיעים ביותר בחצי המאה הראשונה של ה-NBA, ומבוססת על ההופעות ברמה המקצוענית, ספורטיביות, יכולת מנהיגות, ומידת התרומה להתפתחות משחק הכדורסל. השחקנים שזכו לכבוד חייבים לשחק חלק נכבד מהקריירה שלהם ב-NBA, והם נבחרו מבלי תשומת לב לעמדה בה הם משחקים. בנוסף ל-50 השחקנים הגדולים, נבחרו באותו זמן גם עשרת המאמנים הטובים ביותר ועשר הקבוצות הטובות ביותר בעונה בהיסטוריה של ה-NBA.
הרשימה הוכרזה על ידי קומישנר ה-NBA דייוויד סטרן באוקטובר 1996 בניו יורק, במקום שבו נחתם ההסכם על הקמת הליגה החדשה ב-6 ביוני 1947. ההכרזה פתחה עונה שלמה שבה חגגו את מלאת 50 השנים להיווסדות ה-NBA. השחקנים הנבחרים התאספו בקליבלנד שבאוהיו, במהלך סוף שבוע האולסטאר של ה-NBA‏ 1997; רק שלושה נפקדו מהאירוע: פיט מרוויץ', שנפטר בגיל 40 ב-1988 (יוצג באירוע על ידי שני ילדיו, ג'ושואה וג'ייסון); שאקיל אוניל, שהיה פצוע ולא יכול היה להגיע; וג'רי וסט, שעבר ניתוח באותו זמן. בזמן הכרזת הרשימה, אחד עשר שחקנים מתוכה היו פעילים בליגה.

הליך הבחירה

הרכבת הרשימה התבססה על הצבעה ללא דירוג של חמישים חברי פאנל מיוחד. 16 מחברי הפאנל היו כדורסלני עבר שהצביעו על שחקנים בתפקידם במגרש; 13 מחברי הפאנל היו אנשי תקשורת הספורט; ו-21 מחברי הפאנל היו נציגי קבוצות בליגה: ג'נרל מנג'רים, מאמנים ראשיים וחברי הנהלה. מבין קבוצת הבוחרים האחרונה, שבעה היו כדורסלני עבר. על שחקני עבר שהשתתפו בבחירת הרשימה נאסר להצביע בעד עצמם. רק שלושה שחקנים מבוחרי הרשימה (ביל בראדלי, ג'וני קר ובוב לניר) לא נבחרו אליה. כל 50 השחקנים ברשימה הם חברים בהיכל התהילה של הכדורסל (ביל שרמן ולני וילקינס נבחרו פעמיים; הן כשחקנים והן כמאמנים).