גדוד מגיני השפה

רקע היסטורי

עד לשנת 1908 הייתה העברית שפת ההוראה ברוב מוסדות החינוך היהודים החילוניים בארץ ישראל. בשנת 1913 נפוצו ביישוב שמועות שהנהלת הטכניון, שאמור היה להיפתח בחיפה, החליטה להנהיג בו את הגרמנית כשפת הוראה ראשית. כתגובה, החליטו בוגרי המחזור הראשון של גימנסיה הרצליה לשלוח תזכיר בשם כל תלמידי בתי הספר התיכוניים בארץ, שבו מחו נגד קיפוח השפה העברית ונגד הנהגת הגרמנית כשפת הוראה בבית הספר הגבוה הראשון בארץ. כאשר הוחלט, למרות המחאה, שגרמנית תהיה שפת ההוראה בטכניון, שכנעו בוגרי המחזור הראשון של "הרצליה" את תלמידי סמינר המורים של "חברת עזרה" (ששלטה גם בהנהלת הטכניון), לפתוח בשביתה בגלל קיפוח העברית בסמינר. אין פלא אם כך, שגם מייסדי "גדוד מגיני השפה בארץ ישראל" באו מקרב תלמידי הגימנסיה העברית "הרצליה".
בשנת 1922, בכנס של חובבי השפה העברית, הלל הרשושנים הקים בבוקובינה, שברומניה, את "גדוד מגיני השפה", שנאבק בקנאות למען השפה העברית והפצתה בקרב היהודים.
"גדוד מגיני השפה בארץ ישראל" נוסד בשבוע שבין ד' לי"א באייר תרפ"ג 27 באפריל 1923, בשלהי תקופת העלייה השלישית. נוכח המאבק על שפת ההוראה, ורצונם של מספר פלגים ביישוב לחזור לשפת היידיש, הייתה הרגשה כי מעמדה של העברית כשפת דיבור יום-יומית נפגע. עובדה זו הובילה קבוצה מתלמידי הגימנסיה "הרצליה", בסיוע מוריהם, לנסות ולהשליט את הלשון העברית בכול תחומי החיים. תלמידי הגימנסיה המתייצבים בראש המאבק הקימו את "גדוד מגיני השפה", ודרכו ניהלו את המאבק באמצעים תקיפים ובמטרה לשכנע את הציבור לדבר בעברית. המבנה של "גדוד מגיני השפה" היה מחולק לפלוגות בדומה ליחידה צבאית: פלוגת תעמולה, פלוגת הפצה, פלוגת הגנה ועוד.
מאחורי היוזמה להקמת "גדוד מגיני השפה" והאחראי על ארגון תלמידי הגימנסיה לפעולות עמד בוגר הגימנסיה הרצל בן-ארי (בנו של המחנך העברי הרפורמטור והעסקן הציוני יהודה ליב ברגר), שריכז את תלמידי הגימנסיה, ואליהם צירף גם מספר תלמידות מהסמינר ע"ש לוינסקי, תלמידים מבית הספר למסחר וקבוצת פועלים ופקידים. בי"ח בסיון קרא בן ארי לאספה באחד מאולמי בית הספר לבנות שבה נכחו 15 ל-20 מתלמידי הגימנסיה, ובה העלה את שאלת מצב השפה. באותו מעמד הציע הרצל בן ארי לייסד גוף שילחם בזלזול בשפה העברית. תוכניתו של בן ארי התקבלה במלואה, ובאסיפה נבחרה הנהלה מצומצמת לגוף החדש, שטרם נקרא בשם, שכללה מלבדו את החברים צבי נשרי, ליפא לויתן, עזרא דנין, אהרן חטר-ישי. הקמתו של הגדוד התקבלה בהתלהבות על ידי טובי הסופרים בתל אביב וגם על ידי מורי הגימנסיה, ועד מהרה הצטרפו אליו עשרות צעירים וצעירות מהעיר.

פעולות "גדוד מגיני השפה"

פעולתו הראשונה של הגדוד הייתה בליל שישי י"א באייר, אז עבר הגדוד בפעם הראשונה בחוצות תל אביב כשחבריו שרים שירים עבריים ובהם השיר "יהודי דבר עברית!". כל זאת בתור מחאה ל"בבל-הלשונות" ולשירה הלועזית הבולעים את צליל העברית בחוצות העיר העברית הראשונה. השירה ברחובות מידי ליל שישי וחלוקת כרזות ופתקאות תעמולה היוו פעולות הכנה לחברים להמשך פעילות רחבה של הגדוד על פי התוכניות שנקבעו באספה הכללית. אנשי הגדוד גם פעלו נגד תושבים ונהגים שזילזלו בשפה בדיבורים לא נאותים, כדוגמת כרוז שהופץ בתל אביב נגד נהגים אלה:
עברי! הנהגים מזלזלים בשפה בפרהסיה [...] הגיע הזמן לשים קץ לזלזול בשפה [...] בהיכנסך למרכבה ולאוטו פנה לנהג אך ורק בעברית! אל תענה לנהג אם שפה אחרת בפיו! [...] והיה והנ"ל יענך בחוצפה, רשום את מספרו והודע זאת למוסדות האחראים שלנו! [...]
 גם מהנהלת העיר תל אביב לא חסך "הגדוד" את ביקורתו. באחד המכתבים של הגדוד לעירייה נאמר: 
נתכבד לעורר בזה את תשומת לבכם על העובדה המחפירה שרוב השלטים בעירנו, או כתובים עברית שבורה ורצוצה, או שאין בעלי השלטים מקציעים די מקום לשפה העברית [...] על עיריתנו לשים לב לתקלה ציבורית זו ולהשתדל לתקנה על ידי זה שבעלי השלטים ישימו לב שחוץ מהברק החיצוני יהיה לשלט גם תוכן נאות [...] באופן שכל הבא לבקש רישיון לשלט, לא יקבלו אלא אם הובא תוכן השלט למשרד "גדוד מגיני השפה" לשם ביקורת [...]
עימות אחר של גדוד מגיני השפה התרחש כאשר המשורר חיים נחמן ביאליק נתבע לדין על ידי חבר הגדוד. ביאליק אמר לצעיר (שהעיר לו על כך שהוא מדבר יידיש בתל אביב) שיילך לעזאזל,  וזוכה במשפט.
בתוך זמן קצר נוסדו סניפים נוספים ל"גדוד מגיני השפה" בירושלים (שם עמדו בראשו יוסף קלויזנר, נפתלי הרץ טורטשינר וחמדה בן-יהודה), בחיפה, בצפת, בראש פינה, ברחובות, בראשון לציון, בעקרון, ביבניאל ואפילו בחוץ לארץ. נוסף על ענייני הגדוד עסקו הפלוגות גם בעבודה תרבותית עברית כללית במושבה ובגדוד עצמו. לדוגמה, בסניף ביבנאל שבגליל העסיק ויכוח ממושך על שמו של הגדוד: "היו כאלה וביניהם גם מנהל בית הספר במושבה, שהציעו לשנות את השם. בין ההצעות השונות הציעו גם את השמות "מגיני השפה" ו-"גדוד חובבי השפה". באספה כללית של הסניף הוחלט להשאיר את השם שנקראים בו שאר הקיבוצים של הנוער בארץ, אשר גם לקחו על עצמם את תפקיד ההגנה על השפה. באופן זה, החליט הסניף להישאר בקשר עם שאר הגדודים בארץ וכך, ככל הנראה, נקבע סופית השם "גדוד מגיני השפה בארץ ישראל". פעולות הגדוד נשמעו גם בגולה ועודדו קבוצות של נוער ציוני ללכת בעקבותיו. כך לדוגמה, התארגן סניף חוץ לארץ של הגדוד בעיר רדיץ שברומניה לעבודה משותפת להפצת הלשון העברית בקרב חוגי הנוער העברי. מקימי הסניף הצליחו לגייס כ-50 צעירים הדוברים ביניהם אך ורק עברית, למרות המכשולים של הסביבה, שהייתה זרה וראתה התנהגות זו כיוצאת דופן.