google/wiki40b huggingface dataset:
פרשת חילמי שושא

חילמי שושא (1986 – 27 באוקטובר 1996) היה ילד פלסטיני מהכפר חוסאן, אשר נהרג בידי נחום קורמן, רכז הביטחון של ההתנחלות הדר בית"ר (המהווה כיום שכונה של ביתר עילית).
ב-27 באוקטובר 1996 טען קורמן כי ראה קבוצת נערים פלסטינים משליכה אבנים לעבר כלי רכב ישראלים. לטענתו, הוא רדף אחריהם ותפס את שושא. לפי גרסתו של קורמן הוא ראה את שושא נופל לאחור באזור מכוסה אבנים וברזלים ומאבד את הכרתו, והחל לבצע בו החייאה. עדים פלסטינים שהיו במקום טענו שקורמן הכה את שושא, בעט בו והפיל אותו לאדמה, והכה בראשו באקדח. שושא פונה להדסה עין כרם שם מת כתוצאה משטף דם במוחו.
ההריגה משכה תשומת לב תקשורתית רבה. בשונה מהסיקור הרגיל בתקשורת הישראלית של מותם של ילדים פלסטינים בסכסוך הישראלי-פלסטיני, במקרה זה פורסמו תמונתו ושמו של ההרוג.
נחום קורמן הועמד לדין באשמת הריגה. בית המשפט המחוזי זיכה אותו בשנת 1999, תוך דחיית עדותו של פרופ' יהודה היס, שלפיה שושא מת כתוצאה מבעיטה בצווארו, וקבלת טענות מומחים רפואיים מטעם ההגנה, לפיה ייתכן שהחבלה שגרמה לשטף הדם נגרמה עקב מום מולד, וייתכן שפעולות ההחייאה של קורמן או עצמים שהיו בשטח גרמו לחבלות אחרות. 
הפרקליטות ערערה על פסק הדין לבית המשפט העליון, וזה ביטל ב-12 בנובמבר 2000 את הזיכוי והרשיע את קורמן בהריגה. השופטות דליה דורנר, דורית ביניש ואילה פרוקצ'יה קבעו כי הגרסה שמסר קורמן אינה מתקבלת על הדעת, אך ציינו שההריגה בוצעה בקלות דעת, ללא כוונה או רצון להביא למותו של שושא, והתחשבו בכך שקורמן ביצע החייאה בשושא. הדיון הוחזר לבית המשפט המחוזי לקביעת גזר הדין, ובעסקת טיעון, שאישרה השופטת רות אור, נקבע כי קורמן ירצה שישה חודשי עבודות שירות, ויוטלו עליו 15 חודשי מאסר על תנאי.
בעקבות פסק הדין הראשון של בית המשפט המחוזי, שזיכה את קורמן, האגודה לזכויות האזרח מתחה ביקורת על תקופת מעצרו הממושכת של קורמן עד לתום ההליכים המשפטיים (כ-9 חודשים).
פרופ' אליאב שוחטמן מתח ביקורת על החלטת בית המשפט העליון לשוב ולדון בהחלטת בית המשפט המחוזי, וטען כי "פרשת הרשעתו של נחום קורמן בהריגת הילד חילמי שושא, מעוררת חששות כבדים, שמא הורשע כאן אדם על לא עוול בכפו". 
ב-1997 פרסמו אריאלה אזולאי וחיים דעואל לוסקי ספר בנושא: "חילמי שושא מגש הכסף". סרט הסטודנטים התיעודי משנת 2006, "חילמי שושא מת מעצמו" של הבמאית עידית אברהמי, עוסק בפרשה.
המשפט היסודי של החשבון הדיפרנציאלי והאינטגרלי

המשפט היסודי של החשבון הדיפרנציאלי והאינטגרלי (נקרא גם המשפט היסודי של החשבון האינפיניטסימלי או משפט ניוטון-לייבניץ על שם מפתחי החשבון האינפיניטסימלי) קושר בין שני מושגי היסוד של החשבון האינפיניטסימלי, הנגזרת והאינטגרל, ומראה שגזירה ואינטגרציה הן פעולות הופכיות זו לזו: אם פונקציה רציפה עוברת אינטגרציה ואחר כך גוזרים את התוצאה, חוזרים לפונקציה המקורית. פרט לקשר זה, המשפט גם מספק שיטה מעשית לחישוב האינטגרל המסוים, שהוא מושג שמוגדר בצורה שאינה מאפשרת חישוב פשוט, באמצעות האינטגרל הלא מסוים, שלחישובו יש דרכים רבות (ולרוב פשוטות) יותר.
המשפט היסודי של החשבון האינפיניטסימלי קובע, שעבור פונקציות אינטגרביליות שיש להן פונקציה קדומה, האינטגרל המסוים בין שתי נקודות שווה להפרש הערכים של האינטגרל הלא המסוים שלה בנקודות אלו.
לכאורה שני מושגים אלה שונים זה מזה ובאים מעולמות שונים, אבל המשפט היסודי של החשבון הדיפרנציאלי והאינטגרלי קובע את הקשר העמוק בין שני התחומים.

ניסוח פורמלי

המשפט היסודי של החשבון האינטגרלי מורכב בעצם משני משפטים:

הפונקציה f היא נגזרת של F בנקודות הרציפות שלה

תהא  נקודת רציפות של . אנו רוצים להראות כי  כאשר .
בסימון פורמלי יותר: אנו רוצים להראות כי .
על פי ההגדרה ואדיטיביות האינטגרל המסוים, אנו יודעים שמתקיים: .
כמו כן מתקיים , שכן  היא קבוע, ולכן האינטגרל שלה על הקטע  הוא פשוט אורך הקטע כפול .
לכן מתקיים, על פי אי שוויון המשולש האינטגרלי: .
נזכור כי  רציפה בנקודה , ולכן עבור  כלשהו קיים  כך ש- גורר .
אם  אז לכל  מתקיים . לכן:
.
כלומר, הראינו כי לכל  ניתן למצוא  כך שלכל  יתקיים , כלומר , כמבוקש.
מ.ש.ל.

קיום פונקציה קדומה בקטע ונוסחת ניוטון-לייבניץ

אם  רציפה בכל הקטע  אז היא בפרט אינטגרבילית בו (רציפות גוררת אינטגרביליות) ואז כפי שראינו קודם, הפונקציה  מקיימת לכל נקודה שבה  רציפה (במקרה זה, כל הקטע) . לכן  היא פונקציה קדומה של  בקטע.
על פי הגדרה: .
כעת, כל שתי פונקציות קדומות של  נבדלות ביניהן בקבוע. כי נניח ש- שתיהן פונקציות קדומות של , אז , כלומר הפונקציה  היא קבוע, כלומר .
על כן: , וזאת לכל פונקציה קדומה  של . 
בזאת הושלמה הוכחת הנוסחה היסודית.
מ.ש.ל.

הוכחה לנוסחת ניוטון-לייבניץ שאינה מתבססת על המשפט היסודי

תהי  חלוקה  כלשהי של . אז לפי משפט הערך הממוצע של לגראנז' מתקיים:

עבור ; כעת נגדיר 

ונקבל

כלומר

נסכום את המשוואה האחרונה עבור  ונקבל:

נשים לב ש- 
(שהרי זהו סכום טלסקופי) ונקבל:

עבור כל חלוקה . אם כך מהגדרת האינטגרל התוצאה נובעת ישירות

הכללות

הכללה טבעית של המשפט היסודי של החדו"א לשני ממדים היא משפט גרין. בממדים גבוהים יותר קיימות הכללות מורכבות יותר, כגון משפט גאוס, משפט סטוקס ומשפט הדיפרנציאציה של לבג.
הכרזת מלחמה

הכרזת מלחמה היא הכרזה פורמלית של ממשלה, שבה היא מודיעה על קיומו של מצב מלחמה בין אותה מדינה ובין מדינה אחרת או מספר מדינות אחרות.

רקע

הכרזות מלחמה היו אמצעים דיפלומטים מקובלים מאז תקופת הרנסאנס.
לפי החוק הבינלאומי, הכרזת מלחמה מובילה להתנגשויות צבאיות בין הצבאות של המדינות המעורבות. הקמת חבר הלאומים, שהוקם בשנת 1919 לאחר מלחמת העולם הראשונה, הראתה שהמעצמות מחפשות דרכים אמיתיות למנוע את הקטל והזוועות של מלחמת העולם הראשונה. מאידך, המעצמות לא הצליחו למנוע את מלחמת העולם השנייה. לאחר המלחמה הוקם האו"ם כדי למנוע סכסוכים עתידיים.

בישראל

בסעיף 40 לחוק יסוד: הממשלה נאמר:
(א)  המדינה לא תפתח במלחמה אלא מכוח החלטת הממשלה.

(ב)  אין בסעיף זה כדי למנוע פעולות צבאיות הנדרשות למטרת הגנה על המדינה וביטחון הציבור.

(ג)  הודעה על החלטת הממשלה לפתוח במלחמה לפי סעיף קטן (א) תימסר לוועדת החוץ והביטחון של הכנסת בהקדם האפשרי; ראש הממשלה ימסור את ההודעה בהקדם האפשרי גם במליאת הכנסת; הודעה על פעולות צבאיות כאמור בסעיף קטן (ב) תימסר לוועדת החוץ והביטחון של הכנסת בהקדם האפשרי.
— חוק יסוד: הממשלה
ב-30 באפריל 2018 הועבר תיקון לחוק בישראל כך שהקבינט המדיני-ביטחוני הוסמך להכריז מלחמה, בהשתתפות של מחצית מחברי הקבינט בהצבעה, אך בלי לקבוע את הרוב הנדרש. כן נקבע כי החלטה על הכרזת מלחמה תוכל להתקבל בנסיבות מסוימות על ידי שר הביטחון וראש הממשלה בלבד. יש שטענו שהשינוי נובע עקב המתיחות השוררת בזמן זה בין איראן לישראל.
ב-17 ביולי 2018 התקבל תיקון נוסף לחוק, שביטל את הסמכות שניתנה לשר הביטחון וראש הממשלה להחליט לבדם על הכרזת מלחמה בנסיבות מסוימות, והסמכות נשארה בידי הקבינט המדיני-ביטחוני. בנוסף, בוטלה ההוראה הדורשת השתתפות של מחצית מחברי הקבינט בהצבעה על הכרזת מלחמה, כך שלמעשה אין כל הוראה בדבר כמות המשתתפים והרוב הנדרש.
חוות מלאבס

חוות מלאבס הוא אתר רומי-ביזנטי הכולל מכלול גתות ומתקני עיבוד חקלאים. האתר ממוקם בפתח תקווה באזור לב הסביונים ושכונת אם המושבות. ידוע גם כאתר יד לגיבורים.
בחפירת הצלה באתר נתגלתה גת מהתקופה הביזנטית והצלבנית (על ידי שלמה גודוביץ`), הגת כוסתה בעפר ונבנתה מעליה גינה לרווחת הציבור. כיום מתקיימת המשך חפירה על ידי ענאן עזב מצפונית לגת. את החפירה המורחבת המשיך אלי הדד.
באתר נתגלו שרידים רבים מהתקופות הביזנטית והצלבנית, ביניהם מבנה מסיבי הבנוי אבני גזית המכיל גתות נוספות. ומבנה הכולל מטבח עם תנור שלם ומבנה שכנראה שימש כמחסן או חדר תפילה.
ממצא מעניין באתר הוא חלק תחתון של סרקופג (ארון קבורה) עשוי אבן כורכר בשימוש משני כאגן איסוף נוזלים, בו נקדח חור לצורך איסוף הנוזלים.
ב-18 בפברואר 2007, עלו דחפורי העירייה על האתר והרסו אותו עד ליסוד, לצורך הקמת פארק במקום.
אריה רוטמן

ילדותו

אריה רוטמן נולד בווינה בשנת 1921. הוריו היו יהודים אורתודוקסים, אך לא נישאו דרך שידוך. אביו, יעקב, היה תלמיד ישיבה עסק בפרנסות מזדמנות עד אשר חלה בשחפת והתאשפז תכופות. אמו, שרה, נאלצה  לחלק את זמנה בין גידול הילדים לבין פרנסתם והמצוקה בבית הייתה קשה. למרות הדלות הפיזית, עולמם הרוחני היה עשיר וההורים חינכו את ילדיהם על סיפורי התנ"ך, ידיעת השפה העברית ואהבת ארץ ישראל והיה ברור לרוטמן כי עתידו שם.
ההורים קיוו להעניק לילדיהם השכלה רחבה אך בגלל מצוקה כלכלית רק רוטמן הלך ללמוד בגימנסיה העברית בווינה, שם התוודע והצטרף לתנועת השומר הצעיר. במקביל לשיפור במצבה הכלכלית של משפחת רוטמן התדרדר המצב הפוליטי באוסטריה. בליל הבדולח הסתתרו אריה ואביו במחסן בגינה והאם שניסתה להציל את כלי הכסף מבית הכנסת בו נהגה להתפלל המשפחה, הוכתה באכזריות. לאחר ליל הבדולח היה ברור כי עליהם לעזוב את וינה בהקדם האפשרי.  
הוריו של רוטמן החליטו לעלות לישראל וב- 1939 עם פרוץ המלחמה. הם החלו את המסע בסירה בנהר הדנובה, אך הנהר קפא והם נתפסו ונרצחו על ידי הנאצים. רוטמן הגיע לישראל בשנת 1940 באנייה הילדה, נתפס על ידי הבריטים ושהה חצי שנה במחנה מעצר בעתלית. במחנה למד עברית ואף השתתף בקורס רישום עם הצייר איזידור אשהיים, אשר לימים ניהל את בצלאל.

החיים בישראל

רוטמן וחבריו השתקעו בקיבוץ עין המפרץ שהיה אז לדבריו "כמה בתים וחולות". בשנים הראשונות בארץ הוא עבד בשדה וברפת ולאחריהן גבר בו הרצון ליצור. בשנת 1944 רוטמן החל להשתתף בתערוכות של ארגון הציירים והפסלים של "הקיבוץ הארצי". רישומיו הראשונים נעו בין גרפיקה דקורטיבית לתיאור של חיי הקיבוץ. בשנים 1953–1955 היה רוטמן מזכיר ארגון הציירים והפסלים של הקיבוץ הארצי. כמזכיר הארגון הוא דאג לארגון ימי עיון, כנסים ותערכות לאמנים.  
לקראת הבחירות לכנסת השלישית הוא ארגן קבוצת אמנים שעצבה כרזות תעמולה. בין השנים 1959- 1958 עבד רוטמן כמאייר במשמר לילדים.

אמנות התחריט

לאחר שנים של יצירה ולימוד עצמי, ב-1959 יצא רוטמן לשנת השתלמות באקדמיה ז'וליאן בפריז. בשיטוטיו בגלריות ובמוזיאונים התוודע אל התחריט. רוטמן פנה ללמוד תחריט באקדמיה ושיתף פעולה עם בית דפוס קטן בו למד את סודות המקצוע. בעל המקום הדריך אותו ולימד אותו על מגוון החומרים עד שרוטמן עזב את האקדמיה והתמסר לעבודתו בבית הדפוס. מאוחר יותר, הוא התקבל לסדנה של האמן ג'וני פרידלנדר, בה פגש אמנים מרחבי העולם ולמד את טכניקת הדפסי הנחושת. בפריז החל רוטמן ליצור את שפתו הייחודית.  
בשנת 1962 הוצגה התערוכה הראשונה של רוטמן בגלריית גולדמן בחיפה. לאחר תערוכה זו ותערוכות נוספות בארץ ובחו"ל, החלו תחריטיו להימכר ולאחר שכנועים רבים נעתר הקיבוץ לאפשר לו לעסוק באופן מלא באמנות.  
בשנים 1973–1976 לימד בחוג לאמנות באוניברסיטת חיפה ומ- 1976, במשך 5 שנים, לימד בסדנת ההדפס של אגודת הציירים והפסלים בבית האמנים בתל אביב. בשנת 1979 הקים את סדנת ההדפס של המכון לאמנות במכללת אורנים. הסדנה היום הקרויה על שמו.  
ב- 1987 נסע לניו יורק להשתלמות במכון פראט והתרשם מציורי הגרפיטי אשר הזכירו לו את חיבתו לכתב כציור. מלא השראה, הוא יצר סדרת תצריבים צילומיים המשלבים צילומי גרפיטי מרחובות ניו יורק ובהם מופיע הומוקלוס (דמות האדם הקטן שיצר) המייצג את הבלבול וחוסר האונים שחש האדם בעיר הגדולה. עם חזרתו לקיבוץ, בשנות התשעים, הפסיק בהדרגה ליצור תחריטים וחזר אל הרישום הקווי שאפיין את ראשית דרכו האמנותית ואל הציור בצבעי מים. בעבודתו המאוחרת יש התפכחות מאשליית ההשתייכות החברתית והכרה בבדידותו של האדם כמצב קיומי.
אריה רוטמן נפטר בשנת 2006, בגיל 85, ממחלת הסוכרת, בקיבוץ עין המפרץ. הותיר אחריו ארבעה בנים ובת.
מדיניות השכן הטוב

מדיניות השכן הטוב (באנגלית: Good Neighbor policy) היא מדיניות חוץ אמריקנית שהנהיג ממשל רוזוולט כלפי מדינות אמריקה הלטינית. למרות שמדיניות זו נקבעה בפועל על ידי רוזוולט, הרי מי שהגה וטבע את המונח, היה הנרי קליי.
עקרון המדיניות הוא כי ארצות הברית לא תתערב ולא תשתתף בבעיות פנים של המדינות השכנות, דבר שיבטיח את אמון הממשל במדינות השונות. למעשה, מדיניות זו נחלה הצלחה מעטה יחסית.

התערבות ממשלת ארצות הברית במדינות דרום אמריקה

החל מסיום מלחמת ארצות הברית-ספרד ב-1898, התרחשו סדרת קרבות בהשתתפות כוחות חיל הנחתים של ארצות הברית ברחבי אמריקה הלטינית. קרבות אלו לעיתים נקראו "מלחמות הבננה" (Banana Wars) משום שהמניע העיקרי לקרבות אלו היה הדאגה להמשך אספקת פירות מרחבי האזור אל ארצות הברית. בין השאר הייתה ארצות הברית מעורבת בסכסוכים שונים בקובה, ניקרגואה, פנמה, האיטי, הונדורס ומקסיקו.

מדיניותו של רוזוולט

רוזוולט עצמו דגל במדיניות פרגמטית, תוך הימנעות בשימוש בכוח אלא בעת הצורך. הוא עצמו הגדיר את שיטתו במשפט "דבר רכות ושא עמך מקל גדול" ("speak softly, and carry a big stick"). רוזוולט הכריז ב-4 במאי 1933 כי כוונתו לכבד את מדיניות הארצות השכנות ולא להתערב בענייניהם הפנימיים. מדיניות זו אושרה בשנית בהכרזתו של מזכיר המדינה דאז, קורדל הול בספטמבר באותה שנה: "מדיניותה המוחלטת של ארצות הברית מעתה והלאה היא להימנע מהתערבות צבאית כלשהי".

השלכות מעשיות

בעקבות החלטה זו, סיימה ארצות הברית את הכיבוש בניקרגואה, הסיגה את כוחותיה מהאיטי ופעלה לתיקון פלאט באמנת קובה-ארצות הברית.
בנוסף, להחלטה הייתה משמעות תרבותית רבה על תפיסת החברה האמריקנית את העמים והתרבויות המרכז ודרום אמריקניות. עד לראשית המאה ה-20, למדינות אלו הייתה תדמית שלילית לרוב בקרב הציבור האמריקני, ובאופן סטריאוטיפי תושבי אמריקה הלטינית נתפסו כעצלנים, משונים ומוזרים. במהלך התקופה השתנתה הגישה במעט, והציבור האמריקני נחשף לפנים נוספות של העמים השונים. בין השאר אחראית לכך כרמן מירנדה, שהציגה והפכה את התרבות הדרום אמריקאית לפופולרית ומוכרת.

התערוכה העולמית של ניו יורק

בשנת 1939, כשמדיניות החוץ של רוזוולט הגיעה לשיאה, התקיים בניו יורק התערוכה העולמית. מתוך הצגת ניגוד למצב המלחמתי ההולך ומתפתח בין עמי אירופה, בעקבות כיבושי ואיומי המשטר הנאצי, הציגה התערוכה את השלום השורר בין עמי אמריקה. ארגנטינה, ברזיל, וונצואלה, מקסיקו, ניקרגואה, צ'ילה, קובה וארגון מדינות אמריקה השתתפו בתערוכה והציגו ביתנים משלהם.

סיומה של המדיניות

מדיניות זו הסתיימה עם תחילת המלחמה הקרה, מתוך צורך להגן על השתלטות גורמים בעלי זיקה סובייטית על מדינות דרום אמריקאיות. בין השאר ניתן למנות את התערבות ה-CIA בהדחתו של חקובו ארבנס גוסמן נשיא גואטמלה, התמיכה האמריקנית במהלך הפלישה למפרץ החזירים בקובה, הדחת סלבדור איינדה נשיא צ'ילה והעלאת הרודן אוגוסטו פינושה לשלטון, ותמיכת ארצות הברית במורדים בניקרגואה (שהוביל לתביעת ארצות הברית על ידי הממשל הניקרגואי בבית הדין הבינלאומי לצדק).
Cradle of Filth

מוזיקה

המוזיקה של קריידל אוף פילת' (Cradle of Filth) היא בלאק מטאל סימפוני גותי, כאשר השירה מאופיינת בצווחות בקול גבוה של הזמר דני פילת'. את הריפים המהירים מתבלת הלהקה במלודיות קלאסיות וקלידים, ולעיתים מנגנת קטעים שלמים של מוזיקה קלאסית/גותית. למרות שקריידל היא להקת בלאק מטאל, לעיתים מסווגים אותה כלהקת מטאל גותי עקב השימוש באלמנטים קלאסיים והתמקדות בנושאי אימה גותית וערפדים.

היסטוריה

הלהקה החלה את דרכה בשנת 1991 בהרכב שכלל את דני פילת' (סולן), פאול ריאן (גיטריסט), ג'ון ריצ'רדס (בסיסט) ודרן וייט (מתופף). לאחר הצטרפותו של רובין "גרייבס" מארק איגלסטון כגיטריסט נוסף בשנת 1992, הם הוציאו את הדמו הראשון שלהם "Invoking The Unclean". באותה שנה יצא שני דמואים נוספים - "Total Fucking Darkness" ו-"Orgiastic Pleasures". האלבום הראשון שלהם יצא ב-1994 בשם "’The Principle Of Evil Made Flesh". הלהקה המשיכה להוציא לאור אלבומים מדי שנה, ללא הצלחה מסחרית. בשנת 1998 יצא האלבום "Cruelty And The Beast", וגרם ללהקה להצליח מאוד באירופה ובמיוחד בבריטניה.
לאחר שנתיים הוציאה הלהקה אלבום חדש בשם "From The Cradle To Enslave", שגם הוא הצליח מאוד ונתן להם פרסום רב. מהשיר "From The Cradle To Enslave" שבאלבום זה הוסרט קליפ שהגיע לכותרות בבריטניה, אך רובו צונזר בגלל דברים לא הולמים כגון עירום מלא ודם. הלהקה עשתה בנוסף סרט אימה-אירוטי-פסיכדלי בשם "Cradle Of Fear" שתיאר את חייו של רוצח בדם קר. ב-2003, אחרי הופעתם בפסטיבל Ozzfest, הם הוציאו את האלבום "Damnation And A Day" שגם הוא הצליח מאוד ומכר הרבה עותקים ברחבי אירופה ויפן. ב-2004 הם הוציאו את האלבום "Nymphetamine".

בשנת 2006 הלהקה הוציאה את האלבום "Thornography".

אלבומם משנת 2008 "Godspeed on the Devil's Thunder" הוא אלבום קונספט העוסק ברוצח הסדרתי מן המאה ה-15 ז'ילס דה רייס.
זיוה עמישי-מייזלש

זיוה עמישי-מייזלש (נולדה ב-1939), פרופסור לתולדות האמנות וכלת פרס ישראל לחקר תולדות האמנות לשנת 2004.

חייה

עמישי-מייזלש נולדה בברוקלין שבארצות הברית. אביה משה מייזלש-עמישי, סופר עברי ולימים עורך "הדואר", שהה באותה עת בארצות הברית ככתב העיתון. התחנכה ב"ישיבה ד'פלטבוש" ולמדה יהדות וציונות מגיל צעיר. בשנת 1957 ביקרה לראשונה עם קבוצת ה-SZO בישראל וכעבור שנתיים, בשנת 1959, עלתה עם משפחתה. בשנה הראשונה לשהותה בארץ למדה עמישי-מייזלש בבצלאל, במקביל ללימודים באוניברסיטה העברית, לאחריה שבה לארצות הברית וסיימה לימודי תואר ראשון ושני באוניברסיטת קולומביה. בשנת 1962 שבה לארץ ובשנת 1970 הוסמכה, בהצטיינות יתרה, לדוקטור באוניברסיטה העברית בירושלים. נושא הדוקטורט היה "הנושאים הדתיים של גוגן".
במשך שני עשורים הקדישה עמישי-מייזלש את מחקריה להשפעת השואה על האמנות. בשנת 1984 היא קודמה לדרגת פרופסור חבר ובשנת 1995 לפרופסור מן המניין. במקביל היא מונתה ונבחרה לתפקידים שונים: בהיותה ראש החוג לתולדות האמנות באוניברסיטה העברית (1975–1979) נפתח לראשונה מסלול הלימודים לתואר ראשון באמנות יהודית. תפקידים אחרים בהם החזיקה באוניברסיטה העברית כוללים את היותה יושבת ראש של המרכז לתולדות האמנות על שם רוברט וקלריס סמית (1988 עד היום), ראש המכון לשפות, ספרות ואמנויות (1990–1993), ראש החוג לתולדות האמנות (2000–2003) וראש המכון למדעי הרוח הכלליים (2005–2007). כמו כן שימשה עמישי-מייזלש יושבת ראש הוועדה לתוכנית החינוך לאמנות במשרד החינוך והתרבות (1976–1977) ויושבת ראש ועדת התכנון להקמת בניין מדעי הרוח באוניברסיטה העברית (1979–1981). משנת 1974 היא חברת מערכת בכתב העת "אמנות יהודית" ובשנת 1979 הייתה שותפה לייסוד האגודה לאמנות יהודית. משנת 1995 עד שנת 2007, היא עמדה מטעם האוניברסיטה העברית, לצד נציג בצלאל, בראש התוכנית המשותפת לשני המוסדות לתואר שני באמנות. פרשה לגמלאות מהאוניברסיטה העברית במרץ 2008.
עבודתה בחקר האמנות זכתה לפרס ישראל לשנת 2004. בנימוקי ועדת הפרס תוארה חשיבות עבודתה:
מחקריה של פרופ' עמישי-מייזלש על מקורותיו החזותיים והכתובים של שאגאל, שהם מן החשובים ביותר שנכתבו על אמן זה, מעמידים באור חדש את יצירתו... עבודתה המונומנטלית בנושא של השפעת השואה על האמנות, אשר ראתה אור בשנת 1993 כספר רחב-יריעה, היא מחקר פורץ דרך בנושא אשר לא זכה עד אז להתייחסות מחקרית רצינית. חשיבותו של מחקר זה היא בהסקותיו המרחיקות לכת לגבי השלכותיה של השואה על האמנות המודרנית בכללה.
עמישי-מייזלש הייתה חברה לאורך השנים בוועדות לאמנות של עיריית ירושלים, של יד ושם, ובוועדות ממשלתיות.
פארק פורט טריון

היסטוריה

קודם להתיישבות האירופאית באי מנהטן, היה האזור מיושב על ידי אינדיאנים משבט צ'קווסגק. האזור נקרא "הגבעה הארוכה" ("לאנג' ברג") על ידי המתיישבים ההולנדים שהתיישבו במנהטן.
באזור בו נמצא כיום הפארק, נערכה במהפכה האמריקאית ב-16 בנובמבר 1776 קרב מצודת וושינגטון בין 2,900 חיילים אמריקאים לבין 8,000 לוחמים הסיאנים שנשכרו על ידי הממלכה המאוחדת. בעקבות ניצחון הבריטים בקרב, שונה שם האזור ל"פורט טריון" על שמו של סר ויליאם טריון, המושל הבריטי של ניו יורק.
לאחר תום מלחמת העצמאות האמריקאית הפכה המצודה לשטח פרטי שהיה בעלות ד"ר סמיואל ווטקינס, הגנרל גניאל בטרפילד, בוס טוויד וסי. קי. ג'י. בילינגס. בשנת 1917 רכש ג'ון ד. רוקפלר את מבנה המצודה והאזור סביבה, ושכר את פרדריק לו אולמסטד הבן, בנו של מתכנן סנטרל פארק, על מנת לתכנן במקום פארק, במטרה להעניק את הפארק במתנה לתושבי העיר ניו יורק. הפארק נבנה על פי תוכניותיו של אולמסטד במהלך השפל הכלכלי הגדול (ובכך איפשר תעסוקה לרבים מתושבי האזור). הפארק הושלם בשנת 1935, ובו מסלולי הליכה רבים ותצפיות נוף לעבר נהר ההדסון ונהר הארלם. במסגרת העבודות הוקם גם מבנה הקלויסטרס שנבנה משילוב של ארבעה מנזרים שהובאו מאירופה.
בתקופה שבין שתי מלחמות העולם נקראה השכונה שמדרום לפארק על שם הפארק "פורט טריון", והמרכז היהודי בשכונה נקרא גם כיום "מרכז מצודת טריון.
בשנות ה-70 של המאה ה-20, בשל גירעון תקציבי, הפסיקה עיריית ניו יורק לתחזק את הפארק והגן הפך לגן פרא ולמוקד לפעילות פשיעה. בשנת 1983, קרן גרינאייקר, בשיתוף עם מחלקת הפארקים והנופש של עירית ניו יורק, שכרה את חברת אדריכלי הנוף קוונל רוטשילד ושות' על מנת להכין תוכנית לשיקום הפארק. עבודות השיקום נמשכו שלוש שנים.
בפארק צולמו סצנות מסרטו של קלינט איסטווד "Coogan's Bluff".
מינה הרמה

ביוגרפיה

הרמה נולדה בשם מינה הרמן, למורֶה ועקרת בית, אחת משבעה ילדים. שני הוריה היו בעלי השכלה מוזיקלית בסיסית. הרמה למדה מוזיקה בעצמה, עם עוגב קטן שאביה רכש עבורה. בגיל 15 החלה ללמוד הלחנה ופסנתר אצל ק"א הרמן.
בשנת 1883 החלה הרמה ללמוד בקונסרבטוריון סנקט פטרבורג כתלמידת העוגב היחידה באותה שנה. היא השלימה את לימודיה בשנת 1890, אך המשיכה להתגורר בסנקט פטרבורג משום שהיה קשה למצוא עבודה במחוזות הבלטיים של האימפריה. בשנת 1894 התקיים פסטיבל הזמר האסטוני החמישי, שהוביל ליצירת המקהלה של הרמה.
בשנת 1903, עקב מצוקת פרנסה, עברה הרמה לקרונשטט. בשנת 1915 נאלצה לעזוב עקב מלחמת העולם הראשונה, משום שאזרחים לא הורשו להישאר שם, ועברה לטארטו. שם עדיין היה קשה להתפרנס מהוראת מוזיקה. בשנת 1917 מצאה הרמה משרה קבועה בהוראת מוזיקה בגימנסיון, שכיום נקרא גימנסיון מינה הרמה.
הרמה הלכה לעולמה ב-16 בנובמבר 1941 בטארטו. היא קבורה בבית העלמין ראדי, בטארטו.
אפרים גוטמן

ילדותו ושנות לימודיו ברומניה

אפרים גוטמן נולד בבוקרשט כאחד מחמשת ילדיהם של הרב צבי גוטמן, שכיהן כרב קהילת בוקרשט, אב בית הדין בבוקרשט ומראשי תנועת "המזרחי" ברומניה, ושל אתל לבית שכטר.
מנעוריו השתייך לתנועת הנוער "בני עקיבא" ברומניה והשתתף בפעילויות ובסמינריונים של התנועה.
בגיל 13 היה עד לאירוע הטראומתי של מרד הלגיונרים ופרעות בוקרשט, כשב-21 בינואר 1941 אביו ושניים מאחיו, יוסף ויעקב, נחטפו באמצע הלילה על ידי לגיונרים, ונורו לאחר מכן ביער ז'ילאווה על יד בוקרשט. שני האחים נורו למוות, בעוד האב, הרב צבי גוטמן ניצל בדרך נס.
גוטמן למד בתיכון היהודי "קולטורה" (התרבות) בבוקרשט, שבו היה חבר לספסל הלימודים לברוך טרקטין, לימים מהנדס, סופר ומרצה. במקביל עשה לימודים תורניים, תחת הדרכת אביו.

פעילותו כרב ברומניה

בימי הרדיפות נגד הציונים ברומניה הקומוניסטית, בליל 13 במאי 1954 נעצר אפרים גוטמן, אז רב בן 26, בבית הוריו, על ידי הבולשת (ה"סקוריטטה") באשמת פעילות ציונית, בעילה שלימד תורה צעירים מ"בני עקיבא" (שבינתיים הוצאה, כמו כל המפלגות והתנועות הפוליטיות היהודיות, מחוץ לחוק).
יחד איתו נעצרו עוד חמשה ציונים - ד"ר אהרן כהנא, ד"ר מ. זלמן, עו"ד י. באדי, בלומה לופו, וינקו מקרלט. בבתי הסוהר הוחזקו כבר באותם הימים מאות פעילים ציונים.
אחרי שאביו הרעיש עולמות להצלת בנו, ואחרי התערבויות לטובתו - לרבות של הרב הכולל של רומניה, משה רוזן, ושל אישים מהמערב, כולל נשיא ארצות הברית דווייט אייזנהאור שפנה לראשי ברית המועצות, הסכימו השלטונות הרומנים לשחררו כעבור חודש, ב-12 ביוני 1954.
לאחר מכן שוחררו גם ארבעת העצורים האחרים.
אמו של אפרים גוטמן, אתל, האבלה כבר אחרי מות שניים מבניה, לא עמדה בדחק הנוסף שנגרם לה בימים ההם, חלתה וכעבור תקופה נפטרה.
בשנת 1955 התמנה אפרים גוטמן למזכיר מועצת הרבנות בבוקרשט. בתוקף תפקיד זה הוא הרצה ודרש דרשות
בכל 50 בתי הכנסת שפעלו אז ברומניה. בשנת 1958 התמנה לרב ומטיף של בית הכנסת אחדות הקודש, תפקיד בו כיהן עד לעלייתו לישראל בשנת 1961.

פעילותו כרב בישראל

אפרים גוטמן התמנה לפקיד בכיר במשרד הדתות עד לפרישתו לגמלאות. אחרי פטירת אביו, הרב צבי גוטמן, בשנת 1973 ירש הרב אפרים גוטמן את ניהול בית הכנסת יעקב יוסף והמרכז הקהילתי של יהדות רומניה בתל אביב. במקום מתקיימים קורסים לתלמוד ושולחן ערוך, הרצאות על תולדות עם ישראל, ומתקיימים טקסים קבועים לזכר קרבנות השואה ברומניה.
הרב גוטמן פרסם מאמרים רבים בעיתונות הישראלית בשפה הרומנית, בשנים 1958–1961 ב"כתב העת של יהדות רומניה", היה פעיל שנים רבות בתוכניות של קול ישראל בשפה הרומנית, שבהן דיבר על פרשת השבוע ועל משמעות החודשים העבריים. הוציא לאור את כתב העת "הציונות" שהופיע שלוש פעמים בשנה בתל אביב ברומנית ובעברית.
פרט לפעילותו כמנהיג קהילתי ומחנך, נודע הרב גוטמן בגישתו האנושית לקהלים המגוונים אותם השתדל לקרב לדת ולידיעת מורשת ישראל. הוא שימש דובר מוערך לישראלים ילידי רומניה בפורומים ומול מוסדות תרבותיים ודיפלומטיים שנגעו ליחסים בין רומניה לישראל. בשנותיו האחרונות יד ימינו בפעילות בית הכנסת והמרכז הקהילתי היה אחד מבניו, הרב אלחנן גוטמן.
נפטר ב-18 במרץ 2019.
אל תיתנו להם רובים

נסיבות כתיבת השיר

לדברי אלישע פורת, האירוע שהשפיע על אלתרמן לכתיבת השיר היה הדיווח על מותו של אחרון נפגעי התקפות הגז בפריז (או ידיעה דומה כגון הידיעה ב"דבר" על אודות גורלם של נפגעי הגז המתעוורים ויוצאים מדעתם גם 16 שנים לאחר המלחמה). השיר השתלב במגמה הפציפיסטית בכתיבה העברית, שאותה הוביל אברהם שלונסקי והיו שותפים לה משוררים נוספים כרפאל אליעז, לאה גולדברג ואלכסנדר פן, שפרסם ביולי 1935 את שירו "נגד!".

תוכן השיר

השיר הוא מונולוג אותו נושא פצוע מן המלחמה באוזניה של אחות רחמניה. בדבריו הוא מספר חוויות חיילים וזוועות מתקופת שירותו ובעיקר חוזר על כך שהרג חיילי אויב שהיו בדיוק כמוהו והפכו לאויביו רק משום שניתנו להם רובים. אלתרמן כמובן לא חווה בעצמו את חוויות המלחמה אך יכול היה ללמוד עליהן מספרי חוויות המלחמה שהתפרסמו בסמוך לכתיבת השיר. בשנת 1929 פרסם אביגדור המאירי את ספרו "השגעון הגדול", וב-1932 פרסם את המשכו "בגיהנום של מטה". ב-1929 גם ראה אור ספרו של אריך מריה רמרק "במערב אין כל חדש".
המילים "אל תיתנו להם רובים", המהוות את כותרת השיר, מופיעות בשורה האחרונה: "שְׁנֵי בָּנִים לִי. שְׁנַיִם... / אֲהַבְתִּים מְאוֹד. לִבּוֹתֵיהֶם טוֹבִים. / אַךְ בְּבוֹא הַיּוֹם... לְמַעַן הַשָּׁמַיִם, / אַל תִּתְּנוּ לָהֶם רוֹבִים!".

קבלת השיר

השיר התקבל בקרב בני הנוער ובתנועות הנוער, אך לא ההנהגה ואף לא אלתרמן עצמו בשנים שלאחר כתיבת השיר קיבלוהו. השיר הולחן על ידי סטפן וולפה, שהיה קומוניסט וסבר כי שיר אמור לצמוח "מלמטה", ולכן לא מסר אותו לביצוע אמן, והוא הושר רק במסגרת תנועות הנוער. לדברי האתר "זמרשת", הוא הוקלט בלחנו המקורי לראשונה בשנת 1951, מאז הוקלט מספר פעמים נוספות.
בשנת 1991 הולחן השיר מחדש והוקלט על ידי דויד ברוזה עבור אלבומו "נשיקה גנובה". בשנת 2008 הקליט גרסה נוספת לשיר, עבור התקליט "לשם שינוי - אוסף שירים לשינוי חברתי".

פרפראזה על מילות השיר בסטיקרים

במסגרת ההתנגדות להסכמי אוסלו הופץ סטיקר עם הכיתוב "אל תיתנו להם רובים", שמחה נגד אספקת נשק לפלסטינים והפך לססמה נגד כל העברת נשק לפלסטינים בנימוק שכל נשק שיועבר לפלסטינים ישמש לטרור נגד ישראל. הסטיקר הפופולרי נכלל ב"שירת הסטיקר" שחיבר דויד גרוסמן וביצעה להקת הדג נחש. הביטוי הופנה גם מהכיוון ההפוך - מחוגי השמאל נגד מתנחלים והשימוש החופשי מדי שהם עושים בנשקם לטענתם.
כאשר התחוללו בירושלים בשנת 2008 פיגועי דריסה שבהם השתמשו המפגעים בטרקטור, נתלו כרזות בלשון "אל תתנו להם טרקטורים".