google/wiki40b huggingface dataset:
יפה קרינקין

ביוגרפיה

קרינקין נולדה ב-1917 במרחביה, בעמק יזרעאל, לגרוניה וד"ר דב מאיר קרינקין,  שגורשו מתל אביב עם רוב האוכלוסייה היהודית שהתגוררה ביפו ותל אביב, על ידי האימפריה העות'מאנית ששלטה בארץ-ישראל. בשנת 1918 חזרו לתל אביב, והתגוררו ברחוב אלנבי. יפה הייתה היחידה שהגיעה לבגרות מאחד-עשר הצאצאים של הזוג. דודה אהרון זליג קרינקין היה בעל בית המרקחת הראשון בתל אביב, ברחוב הרצל 10, בית מרקחת "קרינקין".
קרינקין הייתה בוגרת הגימנסיה העברית הרצליה בתרצ"ו, 1935.  קרינקין סיימה תואר שני בפקולטה למדעי הרוח במקצועות : ספרות, תורת הלשון והיסטוריה כללית, באוניברסיטה העברית בירושלים, בהר הצופים, ב- תש"ב, 1941.
קריקין הייתה חברה באקו"ם, באגודת הסופרים העבריים בישראל ,באיגוד הנשים האקדמאיות, במועדון "מלוא" (מועדון לסופרים ואמנים) ובחברה הפילוסופית באוניברסיטת ירושלים.
ב-2 באפריל 1972 השתתפה בוועידה הכ"ה של אגודת הסופרים העבריים שנערכה בבית הסופר בתל אביב, בהשתתפות גולדה מאיר ו-זלמן שזר.
קרינקין כתבה שירים עוד בילדותה. שירה הראשון בדפוס "המחוגים והמטוטלת" הופיע ב"דבר לילדים" בשנת תרצ"ט. מאז שיריה הודפסו בכל עיתוני הילדים כולל "משמר לילדים", "הארץ שלנו" ולכמה מהם הולחנו מנגינות והם מושרים ונדפסים בארץ ובחו"ל ואף תורגמו לאנגלית ופורסמו בארצות-הברית.
יפה קרינקין גם פרסמה במקראות שונות ומגוונות וכמעט בכל העיתונות הבוגרת במשך שנים רבות: שירים ליריים, סיפורים לילדים ומאמרי ביקורת על ספרים והצגות. היא ערכה ספרים ותרגמה מרוסית ומאנגלית.
תקופה מסוימת ריכזה את החוג לספרות בבית מניה ביאליק.
יפה קרינקין פורסמה ב- Who Who's Oxford University 1987 כמשוררת החוץ מהבולטות ביותר. כמה מהפרסים שהוענקו לה: "פרס יציב", תשי"ט, 1960, "מענק העירייה", "פרס אקו"ם".
בעשר השנים האחרונות לחייה יפה קרינקין התעוורה. נפטרה מדום לב בבית אבות בהוד השרון ב-1987. ונקברה בבית העלמין הדרום (בת ים). השאירה בת ושני נכדים.
קרן התורה

קרן התורה היה ארגון שהוקם על ידי אגודת ישראל, לתמיכה בישיבות ומוסדות תורניים בארץ ישראל ובאירופה.

הקמת הארגון

הארגון הוקם בכנסייה הגדולה הראשונה בשנת תרפ"ג (1923), לאחר שהועלתה סוגיית שיקום החורבן שהותירה מלחמת העולם הראשונה. עקב המלחמה, קהילות רבות נחרבו במהלך הימלטותן, ומוסדות התורה שלהן נסגרו, ולאחר המלחמה לא הוקמו מוסדות חדשים. גם הישיבות שפעלו, היו בקשיים כלכליים. משתתפי הכנסייה החליטו לפתוח קרן לתמיכה בישיבות הקיימות, ולפתיחת ישיבות ומוסדות חדשים. 16 רבנים חתמו על "קול קורא" לתמיכה בקרן, ובהם החפץ חיים, רבי ישראל פרידמן מצ'ורטקוב, רבי אברהם מרדכי אלתר מגור, הרב אברהם מנדל שטיינברג מברודי, הרב אליהו קלצקין מלובלין, הרב חיים עוזר גרודז'ינסקי ורבי יצחק זליג מורגנשטרן מסוקולוב. 
בקול קורא נכתב בין היתר:"בלב מלא יגון ומרירות עמדנו על המצב המעציב של דורנו זה בארץ ובגולה ונוכחנו לדעת כי אלפי נשמות ילדי בני ישראל נספחו אל תהום הבערות וההפקרות... המלחמה הקשה עם כל תוצאותיה הכלכליות והרוחניות גזלה מאתנו דור שלם... לא נדבות אנו דורשים מכם אלא תשלום חוב קדוש לחזק את מוסדות התורה... הלוו אתם מטבעות חומריות ואנו נשיב לכם כפלי כפליים-יהודים מחונכים לתורה ותעודה, הלוו אתם מטבעות של נייר ואנו נשיב לכם מטבעות של אש - ילדי ישראל שיהיו לתפארת עמנו".

ראשי הארגון

נשיא הקרן היה רבי מרדכי שלום יוסף פרידמן, האדמו"ר מפשמישל, שהיה בן 26 בלבד, ולצידו מונו לחברי הנהלה רבי דב בער פרידמן (בנו של רבי ישראל מצ'ורטקוב), הרב יוסף בוימגארטן וד"ר שמואל דייטשלנדר. מזכיר הקרן היה הרב בנימין זאב יעקובזון שבהמשך תיפקד גם כגובה התחייבויות. בהמשך נפתחו סניפים מקומיים בכל אזור.

פעילות

בשנה הראשונה לקיומה של הקרן חולקו 25,000 דולרים. בשנתה הראשונה תמכה הקרן רק בישיבות ליטא שהיו מאוגדות תחת ועד הישיבות אך הוועד הבטיח שבהמשך יתמוך בישיבות בפולין שלא קיבלו תמיכה בשנה הראשונה. הקרן סייעה גם לרבי מאיר שפירא בפותחו את ישיבת חכמי לובלין, וכן סייעה להקמת רשת בית יעקב.
בשנת תרפ"ה תיכננו ראשי הקרן לגייס 100,000 דולר, ויצאו במבצע קניית שטרות תעודה על תרומתם (מעין קבלות) המכריזות על היותם שותפים לעולם התורה. בהמשך השנים המשיכה הקרן עם דרך פעולה זו. 
נשיא הקרן הרבי מפשמישל נסע לאסוף כספים לטובת הקרן כך למשל אסף בשנת תרפ"ה 500,000 כתרים אוסטריים במסעו באוסטריה, ובשנת תרפ"ט בגרמניה 660,000 כתרים. בין הרבנים הפעילים באיסוף כספים לטובת הקרן היו רבי מאיר שפירא מפיטרקוב, רבי אברהם קלמנוביץ', הרב יצחק קוסובסקי, רבי ברוך הגר, רבי שלום יצחק לויטן אב"ד עדת ישראל באוסלו, הרב אברהם שמואל בנימין שפיצר  אב"ד המבורג ומייסד קרן התורה בגרמניה, הרב יעקב רוזנהיים, הרב ארנסט וייל רבה של קולמר בצרפת, הרב אלכסנדר זושא פרידמן, הרב משה מרדכי אפשטיין, הרב אברהם דוב כהנא שפירא מקובנה, הרב הראשי לארץ ישראל אברהם יצחק הכהן קוק, הרב אברהם הלוי ליפשיץ אב"ד קהילות הקודש, הרב יהודה לייב צירלסון והרב יוסף צבי קרליבך.
פועלה של הקרן פחת עקב עליית הנאצים לשלטון והצרת רגלי היהודים בגרמניה ובשאר אירופה, אך היא תפקדה עד פרוץ מלחמת העולם השנייה.
יצחק כהן (בנקאי)

יצחק כהן (20 בספטמבר 1906 - 10 באוקטובר 1986) היה מראשוני משרד הביטחון והמנכ"ל הראשון של בנק אוצר החייל.

תחילת דרכו

יצחק כהן נולד בעיר לודמיר (וולודימיר-וולינסקי) בחבל ווהלין, אוקראינה.

פלוגת גדרות

כהן עלה לארץ ישראל בשנת 1924. עם עלייתו הוא הצטרף אל פלוגת העבודה גדרות (שהייתה ידועה גם בשם פלוגת ג'ידרו), שחבריה היו עולים מפולין שהגיעו במסגרת העלייה הרביעית, שם גם פגש את אשתו הראשונה ליזה צ'רקסקי. כהן שימש כמזכיר הפלוגה. פלוגת גדרות פעלה במסגרת הארגון הארצי "קיבוץ עין חרוד" בהנהגתו של יצחק טבנקין, שלימים הפך להקיבוץ המאוחד, ובהמשך הייתה לקבוצה השנייה שהצטרפה בשנת 1927 אל קבוצת "אחדות" להקמת קיבוץ אשדות יעקב כשהקיבוץ עוד ישב באזור חצר גשר הישנה ונקרא "משק גשר". כהן עזב לאחר מכן את הקיבוץ, ועבר לגור בתל אביב. בתקופת מגוריו של כהן בתל אביב הוא היה חבר בארגון ההגנה.

הצבא הבריטי

כאשר פרצה מלחמת העולם השנייה, התגייס כהן אל הצבא הבריטי כתותחן, והשתחרר בשנת 1945 בדרגת סרג'נט מייג'ור, כרב-סמל גדודי של גדוד התותחנים של הבריגדה היהודית.
במהלך שירותו ייסד כהן את הקופה המרכזית של החיילים העבריים, שנועדה לסייע לחיילים העבריים שהתכוננו ליום שובם לחיים האזרחיים, מאחר שהמצב הכלכלי בארץ באותה התקופה לא היה טוב. כ-5,000 מתוך 20,000 חיילי הבריגדה היהודית הצטרפו לקופה. גם הצבא הבריטי נתן את ברכתו ליוזמה, וסייע בגביית כספים מתוך התשלום שהצבא הבריטי שילם לחיילים העבריים, כשגובה הניכוי נקבע כתשלום עבור יום עבודה בכל חודש.

קופות החיילים

עם סיום מלחמת העולם השנייה, בחודש נובמבר 1946, התקיימה ועידה של קופות החיילים, והוחלט על הקמת מוסד כספי בשיתוף עם הסוכנות היהודית בשם אוצר החייל, וכהן נבחר לנהל את עסקי המוסד. לאורך השנים פעל כהן כדי לרתום את מערכת הביטחון כשותפים בניהול ופיתוח אוצר החייל. כהן המשיך לנהל את אוצר החייל גם בתקופה בה עבד במשרד הביטחון.
בניהולו של כהן החל אוצר החייל לתת הלוואות למשוחררי הבריגדה, ומאחר ורבים מן המתנדבים היו בני קיבוצים, קיבלו הקיבוצים הלוואות בשמם, שסייעו לפיתוח ההתיישבות. בנוסף היו מספר יישובים שהוקמו על ידי משוחררי הצבא הבריטי באמצעות הלוואות מאוצר החייל, כגון בצרה וכפר מונש.
אוצר החייל נחלץ גם לפתרון בעיות השיכון של החיילים המשוחררים באמצעות שכירת בית בן שלוש קומות ששימש למתן פתרונות לטווח קצר, ובהמשך סייע אוצר החייל להקמת שיכוני צבא הקבע בשנים 1952 ו-1953.

משרד הביטחון

עם הקמת המדינה והקמת משרד הביטחון, מונה כהן לראש אגף בינוי ומשק במשרד הביטחון, ושימש בתפקיד זה בין השנים 1948 ל-1955. בשנת 1955 התמנה כהן לראש משלחת הרכש של משרד הביטחון בארצות הברית, והוא שירת בתפקיד זה עד שנת 1959.

בנק אוצר החייל

בשנת 1962 מונה יצחק כהן כמנהל הכללי הראשון של בנק אוצר החייל במשרה מלאה. כהן שימש בתפקיד זה עד שפרש לגמלאות בשנת 1977.
ב-10 באוקטובר 1986 נפטר יצחק כהן, ונקבר בבית העלמין חולון.
יאנון

היסטוריה

הכפר  שוכן על חורבות יישוב קדום מתקופת הברזל - "ח'רבת יאנון", לפי עדויות ארכאולוגיות שנמצאו במקום ובסמוך ב"ח'רבת אל גנֵם" (חורבת הצאן). במרכז הכפר נמצא מבנה עתיק שהוסב למסגד. המבנה מן התקופה הצלבנית, בו, מתחת לשטיחי המסגד, פסיפסים מרהיבים שהשתמרו. ממערב לכפר שוכנת "ח'רבת עורמה" בה שרידי מבצר מהתקופה ההלניסטית בארץ ישראל.

התקופה העותמאנית

ברשומות המס העות'מאני  משנת 1596, מופיע הכפר עם 18 בתים בסנג'ק שכם. תושבי הכפר שילמו מס על גידולי חיטה, שעורה, זיתים, גפנים, עיזים ועל כוורת דבורים לייצור דבש. 
בשנת 1870, חוקר ארץ ישראל ויקטור גרן ביקר בכפר וכתב: "בכפר מבנה גדול ממדים - נבי יאנון".
בקונגרס ברלין בשנת 1878 קיבלה האימפריה האוסטרו-הונגרית את השליטה והמינהל בבוסניה והרצגובינה. חלק מתושבי האזורים האלה היו בוסניאקים, כלומר מוסלמים בוסנים ממוצא סלאבי, ששלטו עד אז באוכלוסייה הנוצרית המקומית. בעקבות הכיבוש האוסטרי, הם חששו מפני השלטון הנוצרי ומפני האוכלוסייה הנוצרית שנשלטה על ידיהם בעבר. בחסות הסולטאן העות'מאני עבד אל חמיד השני, היגרו בוסניאקים רבים והתיישבו ברחבי האימפריה העות'מאנית. ארבעים משפחות התיישבו בכפר יאנון. בתי הכפר שבנו שונים מבתי הכפרים הערביים שבאזור שכם, ולהם גגות רעפים אדומים האופייניים ליישוב אירופאי. תושבי הכפר הם בחלקם בלונדיניים ובעלי חזות סלאבית.
בסקר של הקרן לחקר ארץ ישראל משנת 1882 מתואר הכפר כ-"כפר קטן סמוך למעיין ולמבנה נבי יאנון.

בתקופת המנדט הבריטי

במפקד 1922, שנערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי, ביאנון הייתה אוכלוסייה של 70 נפש, כולם מוסלמים. במפקד 1931 גדלה האוכלוסייה ל-120 נפש. בשנת 1945 אוכלוסיית הכפר מנתה 50 תושבים, על פי סקר הכפרים של המנדט הבריטי בארץ ישראל.

לאחר 1967

בעקבות מלחמת ששת הימים, ב-1967, עבר הכפר משליטה ירדנית לישראלית. 
ב-1984, הוקמה ההתנחלות איתמר מצפון מערב לכפר. כמה מאות דונמים של אדמה חקלאית ששימשה את הכפר הופקעו לצורך הקמת ההתנחלות.
לאחר הסכם אוסלו, השטח הבנוי של חלקו הדרומי של הכפר סווג כשטח B אך כמעט כל השטח החקלאי וכל שטח הבנוי של "יאנון אל-פוקא" (או "ח'רבת יאנון")  סווג כשטח C. החל משנת 2000, נאסרה הנסיעה לתושבי הכפר בכביש עקרבה-עוורתא-שכם העובר בהתנחלות איתמר. בשל האיסור על הנסיעה בכביש, נאלצים תושבי הכפר לנסוע למרחק 20 ק“מ נוספים כדי להגיע לשירותי חינוך ובריאות בשכם.
בין השנים 1996 ל 1999 הוקמו מסביב ליאנון, בלא היתר מהרשויות המוסמכות, מספר מאחזים הקשורים להתנחלות איתמר: גבעות עולם, גבעת ארנון, הר גדעון וגבעת ינוח. תושבי הכפר החלו לסבול מהתנכלויות ואלימות מצד תושבי המאחזים עד שבשנת 2002 נאלצו לנטוש את "חירבת יאנון" במשך כשנה. התושבים שנטשו את יאנון עברו לכפר הסמוך עקרבה, שם הם התגוררו אצל קרובים או שכרו דירות.
בשנת 2004, עתרו תושבי הכפר לבג"ץ בטענה כי כוחות צה"ל מונעים שלא כדין מהתושבים להגיע לאדמותיהם החקלאיות ולעבדן. לפי טענתם, סגירת שטחים אלה, שהוגדרו כ"אזורי חיכוך", שוללת מן התושבים הפלסטינים את זכותם לחופש תנועה ואת זכותם לקניין. עוד נטען בעתירה כי כוחות צה"ל אינם מונעים תקיפות והתנכלויות מצד תושבים ישראלים באזור כלפי חקלאים פלסטינים ואינם אוכפים את החוק על התושבים ישראלים.
בשנת 2005, לאחר התערבותם של פעילי שלום ישראלים וארגוני סיוע בינלאומיים חזרו התושבים ל"חירבת יאנון", אך המשיכו לסבול מאלימות המתנחלים.
במשך השנים המשיך פעיל הימין אברי רן, שהקים את המאחז גבעות עולם בצמוד לכפר מצפון, להשתלט על כמחצית מהאדמות החקלאיות של הכפר.
ויין גרצקי

נעוריו

גרצקי היה ילד פלא שבלט בכישורי ההוקי שלו, הרבה בזכות אביו שטיפח ודחף אותו להצלחה. כבר בגיל 6 התמודד בקבוצה הבכירה של גילאי 10, ובגיל 16 היה לשחקן הצעיר ביותר באליפות העולם בהוקי קרח לנבחרות צעירות וסיים את הטורניר כמלך הנקודות.

קריירה מקצוענית

ב-1978, כשהיה בן 17, החל גרצקי את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצת אינדיאנאפוליס רייסרס מליגת ה-WHA, הליגה המקצוענית השנייה, כיוון שבליגת ה-NHL אסור היה לשתף שחקנים מתחת לגיל 18.

כבר בעונת הבכורה שלו נמכר חוזהו של גרצקי, עקב קשיים כלכליים, לקבוצת אדמונטון אוילרס. גרצקי עבר לשחק בשורות האוילרס וזכה בתואר רוקי השנה. בסיום העונה עברו האוילרס לשחק ב-NHL ובהנהגתו של גרצקי זכו ב-4 גביעי סטנלי. ב-10 עונות בהן שיחק בקבוצה זכה 8 פעמים רצופות בגביע הארט (תואר ה-MVP של הליגה) ו-7 פעמים רצופות בגביע ארט רוס ("מלך הנקודות"). כמו כן הוענק לגרצקי תואר מסדר קנדה, תואר הכבוד הגבוה ביותר שמעניקה קנדה לאזרחיה.
ב-1988 עבר גרצקי לקבוצת הלוס אנג'לס קינגס במהלך שכונה "העסקה". עזיבתו את אדמונטון וקנדה עוררה מחאות בקרב קנדים רבים, חלקם האשימו אותו בבגידה, אחרים תלו את האשמה באשתו, בטענה שרצתה לקדם את קריירת המשחק שלה. בין היתר אף הועלתה על ידי אחד ממנהיגי הסיעות בבית הנבחרים הקנדי, דרישה לממשלת קנדה לאסור על העסקה. 
בשמונה העונות שבהן שיחק גרצקי בקינגס, הוא הוביל אותם לראשונה בתולדות המועדון לגמר גביע סטנלי, ותרם רבות להגברת הפופולריות של הוקי הקרח בקליפורניה, מה שעודד את ליגת ה-NHL לאפשר הקמת קבוצות חדשות בדרום ארצות הברית, אזור עם מזג אוויר חם יחסית, על אף שהספורט נחשב מסורתית לספורט המשוחק במדינות קרות. 
במהלך עונת 96–1995 עבר לשחק בסנט לואיס בלוז אך לא התאקלם שם, וב-1996 עבר לקבוצת הניו יורק ריינג'רס, בה סיים את הקריירה המקצוענית שלו בתור שחקן ב-1999. מיד לאחר פרישתו נבחר גרצקי להיכל התהילה של ה-NHL, צעד נדיר משום שבדרך כלל נדרשות שלוש שנות המתנה. מספר החולצה אותה נהג ללבוש, 99, הוסר מכל מדי קבוצות ליגת ה-NHL ואף שחקן אינו יכול להשתמש במספר זה יותר, בצעד חסר תקדים בעולם הספורט הקבוצתי.

קריירה כמאמן ובעלים

בשנת 2000 הפך גרצקי לאחד מבעלי קבוצת פיניקס קויוטיס ובשנים 2005 עד ספטמבר 2009 אף שימש כמאמנה. 
גרצקי שימש כמנג'ר של נבחרת קנדה בהוקי קרח, במהלך אולימפיאדת החורף בסולט לייק סיטי (2002), ובהשראתו זכתה במדליית זהב, לעומת זאת באולימפיאדת החורף בטורינו (2006), נכשלה הנבחרת בהנהגתו והודחה ברבע הגמר. 
גרצקי נבחר להדליק את הלפיד האולימפי בפתיחת אולימפיאדת ונקובר (2010).

כישוריו על הקרח

אף על פי שלא היה מחונן במידות של אתלט יוצא דופן, ואף נחשב בעיני מבקריו מתחילת הקריירה שלו, כקטן ורזה מדי להתמודד ברמה המקצוענית, הפך גרצקי בזכות אימונים מפרכים ואינטליגנציית המשחק שלו לשחקן הטוב ביותר ששיחק מאז ומעולם על זירת הקרח. גרצקי שינה בסגנונו את משחק ההוקי קרח המקצועני, הוא הרבה להתמקם מאחורי השער של היריבה ולנהל משם את משחק ההתקפה של קבוצתו. 
ציטוט מפורסם שלו הממחיש את יכולת קריאת המשחק הנדירה שלו: "אני מחליק למקום בו הדסקית הולכת להיות, לא למקום שהיא הייתה בו".
בארנצבורג

מעמד חוקי

למרות היותה טריטוריה נורווגית, אמנת סבאלברד משנת 1920 מאפשרת לאזרחי כל המדינות החתומות  עליה זכויות שוות בניצול המשאבים בקבוצת האיים. רוסיה מבצעת פעולות כרייה בסבאלברד. רוסיה מחזיקה קונסוליה כללית בבארנצבורג, הנציגות הדיפלומטית מכל סוג שהוא הצפונית ביותר בעולם. נורווגיה מספקת את שירותי הדואר והתקשורת לבארנצבורג.

בסיס כלכלי

בארנצבורג הוקם כיישוב כורים הולנדי בשנות העשרים של המאה ה-20. ב-1932 מכרו ההולנדים את הזיכיון שלהם לברית המועצות. מאז, פועלת בסבאלברד חברת הכרייה בבעלות המדינה הסובייטית/רוסית, ארקטיקוגול. הפעילות הכלכלית העיקרית במקום היא כריית פחם. לאחרונה החל להתפתח גם ענף התיירות, אך הוא עדיין בחיתוליו.
פעילות כריית פחם עדיין מתבצעת בבארנצבורג כשהפחם נמכר בעיקר ללקוחות בצפון אירופה. המטבע המקומי הוא למעשה הרובל הרוסי והיישוב מסתמך לחלוטין על אספקת מזון מרוסיה. בעבר היו מקרים בהם לא נשלחה כמות מזון מספקת וסיוע הוגש ליישוב מלונגיירבין בירת הטריטוריה.

תחבורה

המרחק בין בארנצבורג לבין לונגיירבין הוא כ-55 ק"מ, אך אין כל כביש המחבר בין שני היישובים. רוב התעבורה בין היישובים מתבצעת באמצעות סירות, אופנועי שלג או מסוקים. מנחת מסוקים פועל במרחק 4 ק"מ מצפון לבארנצבורג וכביש מחבר אותו עם היישוב. תיירים מגיעים בשייט האורך 2-3 שעות מלונגיירבין. הפחם משונע מהמכרה בספינות המפליגות מנמל בארנצבורג.

תרבות

מוזיאון המציג את תרבות הפומורים (Помо́ры, מתיישבים רוסים בצפון הארקטי), את עולם החי והצומח בסביבה וממצאים ארכאולוגים שנשתמרו באדמה הקפואה, פועל ביישוב. המוזיאון נפתח בדרך כלל כאשר מגיעות ספינות תיירים בקיץ. במקום פועל מרכז ספורט, כולל בריכת שחיה עם מי ים מחוממים.

פעילות מדעית

בבארנצבורג פועל מרכז מחקר מדעי. בכל קיץ מגיעים קבוצות חוקרים מרוסיה ומארצות אחרות לבצע פעילות מחקר. החוקרים הם בעיקר מתחומי הגאופיזיקה, הגאולוגיה, הארכאולוגיה, הביולוגיה, חקר הקרחונים, הגאוגרפיה ועוד. במקום פועלות במשך כל השנה תחנה מטאורולוגית והתחנה למדידת קרינה קוסמית הצפונית ביותר בעולם.

השריפה של 2006

ב-17 באוקטובר 2006 גילו פקחים נורווגים שריפה סמויה תת-קרקעית בבארנצבורג. היה חשש שהשריפה תתפתח לאש גלויה שתאלץ את כל תושבי בארנצבורג להתפנות למשך זמן בלתי ידוע וכן תגרום לנזק סביבתי עצום לקבוצת האיים. הושגה שליטה על האש ופעילות הכרייה במקום חודשה בשנת 2010.
אלכסיי שירוב

ביוגרפיה

אלכסיי שירוב נולד בריגה, לטביה, בתקופה בה הייתה חלק מברית המועצות, הוא התבלט במשחק השחמט מגיל צעיר וסגנונו הושפע מבן ארץ מולדתו, מיכאל טל. ב-1988 זכה באליפות העולם בשחמט עד גיל 16 וב-1990 היה לסגן אלוף העולם בשחמט עד גיל 20 (ניצח איליה גורביץ') ותוך כדי כך זכה גם בתואר רב אמן.
בגביע העולם בשחמט 2007 הוא סיים במקום השני (הפסיד בשלב הגמר לגטה קמסקי).
ב-2007 הוא סיים במקום השני בתחרות השחמט לזכר טל (קטגוריה 20).
ב-1990 נשא לאישה, בארגנטינה, את ורוניקה אלברז והשניים התיישבו בטרגונה, ספרד ושירוב התאזרח בספרד. מאוחר יותר השניים התגרשו ולאחר מכן התיישב שירוב בלטביה, מבלי לוותר על האזרחות הספרדית ונשא לאישה את ויקטוריה צ'מיליטה, שחמטאית ליטאית. בשנת 2007 התגרשו, ובשנת 2010 נשא אשה בשלישית, את השחמטאית אולגה דולגובה.
בשנת 2013 הוא ניצח בתחרות שנערכה בבואנוס איירס (ראובן פלגייר סיים במקום השני).
רמי הרפז

ביוגרפיה

הרפז היה בנם של שפרה ושלמה הרפז (גולדברג) ואחיו של האסטרופיזיקאי עמוס הרפז. הוא נולד בהרצליה וגדל בקיבוץ משמר העמק ובקיבוץ הזורע. בנעוריו היה חבר בקלוב התעופה לישראל ובגדנ"ע אוויר. הרפז התגייס לצה"ל ב-1956 וסיים קורס טיס (מס' 25) באוגוסט 1958 במגמת קרב. בקורס האימון המתקדם טס על מטוסי אוראגן ולאחר מכן שירת כטייס קרב בטייסת מיסטרים ובטייסת סופר מיסטרים. הוא הדריך בבית הספר לטיסה ובקורס אימון מתקדם, שירת בטייסת העקרב והשתחרר מהשירות הסדיר ב-1961. עבד בקיבוץ הזורע ועשה שנת שירות בקיבוץ זיקים. במלחמת ששת הימים שירת כסמ"ט א' בטייסת 107, טייסת מטוסי אוראגן, ושימש מוביל בכיר של מבני תקיפה. הוא השתתף ב-24 גיחות מבצעיות בתקופת המלחמה, המספר הגבוה ביותר מבין טייסי הקרב בחיל האוויר.
לאחר המלחמה התגייס מחדש לשירות קבע. הוא עבר הסבה למטוסי מיראז' 3 ושירת בטייסת 117. בהמשך היה חבר בצוות הקליטה של מטוסי הסקייהוק ושירת בטייסת 109. הוא היה חבר במשלחת הראשונה של חיל האוויר שיצאה לארצות הברית לקלוט את מטוסי הF-4 פנטום בחיל האוויר. במלחמת ההתשה השתתף בגיחות מבצעיות רבות, תחילה בטייסת 109, טייסת סקייהוק בה שובץ עד הגעת הפנטומים שנרכשו, ולקח חלק בפשיטה על האי גרין ובמבצע רביב. לאחר הגעת הפנטומים שירת בטייסת 69 כקצין מערכות, השתתף בהפצצות סוללת נ"מ בשדה התעופה פאיד, הפצצת סוללת נ"מ בג'איפה, מטס הרתעה מעל דמשק בינואר 1970, מבצעי פריחה, תקיפת נמל ראס בנאס ומשחתת שעגנה בו, במבצעי שיער ובגיחות נוספות. במהלך מבצע שיער 7 ב-30 ביוני 1970 נפגע מטוסו מטיל נ"מ והוא נאלץ לנטוש את המטוס יחד עם הנווט, אייל אחיקר, מעל שטח מצרים. במהלך תקופתו בשבי עבר חקירות ועינויים קשים, הוא הפך למנהיג השבויים הישראליים שהיו אסורים בכלא עבסיה שבקהיר באותה תקופה: אנשי צוות האוויר מנחם עיני, יצחק פיר, אבינועם קלדס, עמוס לויטוב ועמוס זמיר; קצין המילואים דן אבידן; הצנחן דוד לוי; ושני אנשי השק"ם שנשבו ליד תעלת סואץ, מוטי כהן ומוטי בבלר. הרפז וחבריו הטייסים תרגמו לעברית את הספר "ההוביט" במה שנודע כתרגום הטייסים. הוא השתחרר מהשבי בנובמבר 1973, לאחר מלחמת יום הכיפורים. במהלך תקופת שביו נולדו לו תאומות.
לאחר חזרתו מהשבי חזר לשרת כטייס בחיל האוויר, הוא פיקד על טייסת ושימש סגן מפקד בסיס עציון. ב-1977 מונה למפקד בסיס רמת דוד תפקיד בו כיהן עד ינואר 1980. הוא המשיך לשרת במילואים ושימש כמדריך בבית הספר לטיסה עד 1993 ומפקד מנחת מגידו בחירום, עד פרישתו משירות המילואים ב-2016.
הרפז נפטר ב-24 בינואר 2019. היה חבר קיבוץ הזורע, היה נשוי לנורית ולזוג נולדו 5 ילדים, בנם הצעיר ארז נפטר במהלך טיול בבוליביה. לאחר שחרורו מצה"ל כיהן כמנכ"ל מפעל פלסטופיל-הזורע במשך שש שנים ולאחר מכן כעובד במחלקת הנדסת המוצר ומנהל פיתוח בחברה.
גלעד שרון

ביוגרפיה

גלעד שרון נולד וגדל בשכונת צהלה. לאחר מכן עברה המשפחה בעקבות תפקידיו של אביו בצבא לבאר שבע ולרחובות ולבסוף לחוות השקמים. למד בתיכון האזורי שער הנגב. בשנת 1984 התגייס לצה"ל והתנדב לסיירת מטכ"ל. בצנחנים עבר שרון טירונות והכשרה כלוחם. כעבור כחצי שנה מיום גיוסו הודח שרון מן המסלול ביחידה ושב לצנחנים כמש"ק מודיעין. הוא השלים קורס קצינים והיה למדריך בבה"ד 1. במילואים היה שרון למפקד צוות ביחידת מילואים מובחרת בעוצבת האש והגיע לדרגת רב-סרן.
לגלעד שרון תואר שני בחקלאות. בין היתר, שרון מנהל את חוות השקמים שבבעלות משפחתו ועסקים נוספים. שמו נקשר למספר פרשיות: פרשת האי היווני, פרשת סיריל קרן ופרשת כספי איש העסקים אריה גנגר. עם זאת, מעולם לא הוגש נגדו כתב אישום. כיום משמש שרון כפובליציסט בעיתון "ידיעות אחרונות". ב-2011 יצא לאור ספרו, שרון: חייו של מנהיג, בהוצאת מטר, שהוא ביוגרפיה של אביו.
בחודש מאי 2016 הודיע שרון על כוונתו לחזור לפעילות פוליטית במסגרת מפלגת הליכוד ובהמשך השנה התפקד למפלגה. שרון ביקש להתמודד בבחירות המקדימות של המפלגה לקראת הבחירות לכנסת ה-21, אך חסרו לו מאה ימים לוותק הנדרש במפלגה, ומזכירות המפלגה ויושב ראשה נתניהו לא אישרו לו את קיצור הפז"מ.

פרשת סיריל קרן

הפרשה נסובה סביב חשדות לפיהן הועברו מיליוני דולרים בשנת 2002 לבניו של שרון.
החשד המרכזי שנבדק בפרשה היה שאריאל שרון, ראש הממשלה לשעבר, קיבל הלוואה בגובה 1.5מיליון דולרים מאיש העסקים הדרום אפריקאי, כדי להחזיר לכאורה תרומות לא חוקיות שקיבל במהלך הבחירות הפנימיות על ראשות הליכוד. על פי הנטען, קרן היה בעצם איש קש להעברת הכסף מידיו של איל ההון האוסטרי, מרטין שלאף, שלו היו אינטרסים כלכלים בישראל. עוד נטען כי שלושה מיליון דולר נוספים הועברו משלאף לחשבונות של משפחת שרון, ומחציתם הוחזרו מחשבון הבנק של גלעד שרון – לקרן. 
בחודש נובמבר 2012 עתר שרון לבג"ץ בבקשה להורות למדינה לנמק מדוע עדיין לא התקבלה 
החלטה בתיק החקירה נגדו. 
ב-03 בינואר 2013 נסגר התיק בפרשה זו.

פרשת גלעד שרון-נמרודי

פרשה זו היא חקירת משטרה שנערכה בשנים 2004–2006, בחשד להעברת כספים אסורה מיעקב נמרודי לגלעד שרון, במסווה של עסקה, בה רכשה חברת הכשרת היישוב (שבבעלות משפחת נמרודי) אופציה למניות בחברת ש.פ. הנגב שבבעלות חברת חוות שקמים. פרקליטות המדינה החליטה ב-2006 לסגור את התיק מחוסר ראיות.

פרשת כספי אריה גנגר

באוקטובר 2007 הגישה דליה גנגר - גרושתו של איש העסקים אריה גנגר - תביעה אזרחית לבית משפט בניו יורק נגד בעלה לשעבר, נגד גלעד שרון ונגד אנשים נוספים. אריה גנגר הוא איש עסקים יהודי אמריקאי, בעל השליטה בחברת חיפה כימיקלים ובחברות נוספות, אשר היה מחבריו הקרובים של אריאל שרון, ואף שימש כשליחו לממשל בוש בתקופת כהונתו של אריאל שרון כראש ממשלה.
על פי התביעה, הוציא אריה גנגר במרמה כספים מהרכוש המשותף של בני הזוג, ובכך הקטין את הסכום שמגיע לגרושתו ולילדיה. בתביעה נטען כי גנגר הוציא מחברת "טי-פי-אר אינווסטמנטס" - שהייתה בבעלות משותפת של שני בני הזוג - סכום של כ-2 מיליון דולר, והשקיעו בעסקת נדל"ן בקנדה. עוד נטען בתביעה, כי בשנת 2005 העביר גנגר במרמה סכום של 1.8 מיליון דולר, שהוצאו מהרווחים של אותה עסקה - לגלעד שרון, באמצעות שתי חברות שבשליטתו: חברת חוות שקמים בע"מ וחברת לרנר מנור נאמנויות בע"מ. לפי תביעת דליה גנגר, גלעד שרון יצר מצג שווא של תיעוד מזויף, וכך גרפו אריה גנגר וגלעד שרון את רווחי העסקה.
זמן קצר לאחר הגשת התביעה, נודע כי המשטרה חוקרת את הפרשה וכי גלעד שרון נחקר ושמר על זכות השתיקה גם בפרשה זו.
ג'ורג' גריי (ניו זילנד)

ביוגרפיה

גריי נולד בליסבון, פורטוגל בשנת 1812. אביו נהרג במצור על בדחוס כמה ימים קודם לכן. אמו שמעה שני קצינים מדברים על מות בעלה, והדבר הביא ללידה מוקדמת של הילד. למד במכללה הצבאית המלכותית בסנדהרסט.
התחתן בשנת 1836 ונולד לו ילד, אך הזוג התגרש כ-24 שנים לאחר מכן.
בשנת 1841 התמנה לתפקיד המושל הכללי של אוסטרליה הדרומית, והחזיק בו עד שנת 1845. נודע כבעל יחסים טובים עם הילידים האבוריג'ינים ובזמן כהונתו ייצב את המאזן הכלכלי של המושבה.
הוא כיהן פעמיים כמושל הכללי של ניו זילנד: משנת 1845 ועד 1853, ומשנת 1861 עד 1868. במהלך כהונתו ההתיישבות האירופית בניו זילנד הואצה וכתוצאה מכך חלו סכסוכי אדמות רבים. בשנת 1845 התמנה למושל בירת המושבה, אוקלנד. בזמן שנכנס לתפקידו, אוקלנד כבר הייתה מרכז מסחרי ופוליטי גדול ומשמעותי בניו זילנד.
בשנים 1854–1861 היה מושל מושבת הכף שבדרום אפריקה.
בשנת 1861 חזר לקדנציה השנייה שלו כמושל ניו זילנד, ובניגוד לקדנציה הראשונה, היה צריך להתמודד כעת עם פרלמנט נבחר אשר הוקם בשנת 1852. הוא החזיק בתפקיד זה עד הדחתו בשנת 1868.
היה חבר הפרלמנט של ניו זילנד בשנים 1875–1895, כחבר עצמאי חסר מפלגה. באוקטובר 1877 נבחר על ידי הפרלמנט לראשות הממשלה. החזיק בתפקיד זה כשנתיים, עד אוקטובר 1879. בשנים 1894–1895 בריאותו הידרדרה והוא פרש מהפוליטיקה.
נפטר ב-19 בספטמבר 1898 בגיל 86, ונקבר בקתדרלת סנט פול. הוא האריך ימים יותר מכל ראש ממשלה ניו זילנדי.
על שמו נקראו ערים, מחוזות ומוסדות רבים בניו זילנד ובדרום אפריקה.
מחתרת

מחתרת היא תנועה בלתי חוקית, הפועלת נגד שלטון קיים: לעיתים שלטון כיבוש, לעיתים שלטון דיקטטורי, לעיתים שלטון דמוקרטי ולעיתים אך ורק נגד גופי וארגוני אכיפת החוק (ראו: פשע מאורגן ומאפיה). 
אנשי המחתרת חיים בסתר, בדרך כלל, מפני שהם פועלים בניגוד לחוק, מסיתים כנגד השלטון לצד טשטוש עקבותיהם ולעיתים אף מנהלים מלחמת גרילה נגד השלטון. בדרך כלל פועלת המחתרת להפלת השלטון, אך לעיתים מטרותיה מצומצמות יותר.
אחת המפורסמות במחתרות היא תנועת הרזיסטנס, תנועת המחתרת הצרפתית שנלחמה בשלטון הגרמני בזמן מלחמת העולם השנייה.