קינת ניפור

קינת ניפור היא קינה משוּמֶר המבכה את חורבנה של ניפּוּר, עיר עתיקה במסופוטמיה שהייתה עיר בעלת חשיבות דתית בתרבות השומרית. הקינה מתארת את שיקומה של העיר לאחר החורבן.
הקינה שייכת לסוגה ייחודית בספרות השומרית - סוגת הקינות על ערי קודש ומקדשים. קינות אלו מבכות את חורבנן של ערים מרכזיות בשומר עם נפילתה של הממלכה המפוארת אשר נשלטה על ידי השושלת השלישית של אוּר בסוף האלף השלישי לפנה"ס. הקינה כתובה בכתב יתדות על לוחות טין שנמצאו בחפירות ארכאולוגיות באזור דרום מסופוטמיה. בקינה 323 שורות המחזיקות שנים עשר בתים הקרויים בשומרית "כּירוּגוּ" (kirugu).

זמנה של הקינה ומקום חיבורה

קינת ניפור מתייחסת בהרחבה למלך אישמה-דגן (Ishme-Dagan‏; 1953–1935 לפנה"ס) המלך הרביעי והחשוב של השושלת הראשונה של איסין. מלך זה מתואר בקינה כמושיעה ומשקמה של העיר החרבה, והוא מלך כשישים שנה לאחר חורבן העיר. החוקרים נוטים אפוא לתארך את חיבור הקינה לימיו של אישמה דגן, ומניחים שהיא מתייחסת למאורעות היסטוריים שקרו כשישים שנה קודם לכן.
השערה זו מאחרת את זמן חיבורה של קינת ניפור ביחס לקינות ערים אחרות, שנוטים לתארך אותן לתקופה הסמוכה יותר לחורבן עצמו. כך, הקינה על אור והקינה על שומר ואור מזכירות פרטים היסטוריים ספציפיים הנוגעים לחורבן, כגון שמו של המלך המובס איבי-סין (2028–2004 לפנה"ס), אנשאן, העיר אליה הוגלה, וכן שמם של האויבים שהחריבו את הממלכה, עילמים ושימשכי (Shimashki). מאפיינים אלה הובילו חוקרים לשער כי קינות אלה קדומות באופן יחסי, וכי הן משקפות זיכרון היסטורי טרי יותר.
ניתן להניח כי הקינה נכתבה בניפור, בחוג בתי הספר של כוהני הדת בניפור. אפשרות אחרת היא כי היא נכתבה באיסין, בחצר המלוכה. בין כך ובין כך הרמיזות הרבות בקינה לטקסטים שומרים אחרים מצביעות על כך שמחבר הקינה היה אדם משכיל הבקי בכתבים השומריים.
ישנם 33 עדי נוסח לקינת ניפור, כולם מן התקופה הבבלית הקדומה. כולם נמצאו בניפור מלבד עד נוסח אחד מסִיפָּר ועד נוסח אחד נוסף שמקורו אינו ידוע מכיוון שנקנה מסוחר עתיקות בשנת 1910. שינויי נוסח והתאמות מעידים על תהליך של מסירה והעתקה מחדש בבתי הספר של כוהני ניפור.

תפקידה הפולחני של הקינה ומגמתה

כל קינות הערים השומריות, מלבד הקינה על שומר ואור, מסתיימות בתיאור של טקס פולחני שבמהלכו "איש עניו" מקונן ומתפלל לפני אל העיר, כדי שזה יאפשר את שיקום העיר. ייתכן שהקינה התבצעה במהלך טקס פולחני זה. לפי השערה זו, הקינות בוצעו בציבור כחלק מטקס שיקום העיר החרבה. בקינת ניפור, "האיש העניו" המבצע את הקינה, איננו כהן-קינות אלא אישמה-דגן, המלך שבחצרו, על פי ההשערה, חוברה הקינה. החלפה זו של כהן הקינות במלך מעידה על מרכזיותו של אישמה דגן בקינת ניפור.
הקינה מציגה את אישמה-דגן כשליחו של האל הפטרון של ניפור, אנליל, ומשבחת אותו על חלקו בשיקום העיר, מקדשיה ופולחנה. היא חותרת להציג את אישמה-דגן כשליט המועדף על האלים וכמגן המסורת הדתית של שומר. החוקרים סבורים, לפיכך, שקינת ניפור נכתבה לצרכים פוליטיים-תעמולתיים על ידי סופריו של אישמה-דגן מלך איסין. מלכי שושלת איסין ביקשו להציג את שלטונם כהמשכה הלגיטימי של שושלת אור 3. כחלק ממדיניות תעמולתית זו, אישמה-דגן מלך איסין מוצג כמי שבונה מחדש את ערי שומר החשובות מתקופת אור-3 לאחר שנחרבו, ומחזיר את עבודת הפולחן למקדשיהן.

מבנה הקינה ותוכנה

לקינת ניפור שני חלקים עיקריים. החלק הראשון (כירוגו 1–5) הוא קינה המבכה את העיר ניפור ומתפללת לשיקומה. החלק השני (כירוגו 6–12) הוא המנון למלך אישמה-דגן המוצג כשליחו של האל אנליל הפועל לשיקום העיר. ההימנון מסתיים בטקס חגיגי המתואר בכירוגו 12.

כירוגו 1

שתי השורות הפותחות את הקינה מהוות מעין מצג של הקינה כולה.
כבר נבנתה המכלאה לטקסי הפולחן החיוניים

איכה נהייתה כרדופת רוחות? מתי תשוב ותבנה?
— (שורות 1–2)
שורות אלה מכילות שני מושגים חשובים במיתולוגיה השומרית: המכלאה (tur) וטקסי הפולחן (me). המכלאה היא ניפור. השימוש בדימוי המכלאה משקף את איכויותיה המגינות של העיר. כשם שהמכלאה מספקת הגנה לעדרי הבקר שבה ומלכדת אותם יחד כך העיר ניפור סיפקה הגנה וביטחון ליושביה. me הוא מונח יסוד בספרות השומרית, המתאר את קביעותו של כל יסוד קוסמי או סדר חברתי ביקום. אנליל קובע את ה-Me ואנכי (Enki) מופקד בדרך כלל על יישומו. על דרך המטונימיה, ה-me משמש גם כשם כולל לטקסים פולחניים שתפקידם לשמר את הסדר הקוסמי. בשורות אלה מציין ה-me את טקסי הפולחן המאגיים שתפקידם לשמר את הסדר הקוסמי הקיים. לאורך הכירוגו החורבן מתואר אל מול העבר המפואר.
איכה הפכה שוממה הקריה הנאמנה (שורה 12)

מחמדיה היקרים חוללו (שורה 13)

מלב העיר נעלמה בינה

במקום בו האנונה נתנה עצתה

באובשוכינה (Ubshuwukkina) מקום המשפט

כבר לא מחליטים משפט וצדק אין (שורות 21-18)
בהמשך הכירוגו הראשון הקינה עוברת לתאר את סבלם של האנשים הפרטיים החווים את החורבן
האנשים אשר שיכלו נשיהם אשר שיכלו ילדיהם

זועקים: "הו עירנו החרבה"
— (שורות 42–43)

כירוגו 2

בית זה של הקינה ממשיך את קודמו. הוא מרבה להשתמש במונחים המציינים הבעת צער כמו 'דמעות', 'שירה מרה' ו'קינה'.
חומת אכור בכתה וקוננה ...

שירה מרה היא שרה ...

דמעות מרות היא מזילה...

... אבוי היא זועקת
— (שורות 55 – 58)
ההרס והחורבן באים לביטוי באובדן אוצרות המקדש ואובדן מחסני התבואה (63), דרכו של האויב מצליחה (64), תושבי ניפור נשחטו כחיות (65), משפחות שלמות, כצבורים צבורים, קצורות כערמות יבול (66).
הקינה מדגישה את כנות הכוונה הדתית של תושבי העיר על ידי שימוש בתארים "אמת" או "נאמן" כדי לתאר את המקדש ואת דרכם של תושבי ניפור
המקדש הנאמן מכל המדינות ...

עם שחורי הראש (כינוי לעם השומרי) אשר בדרך האמת בחרו
— (שורות 72 – 73)
מטרתם של תארים אלה היא להדגיש את התפיסה שלחורבן אין צידוק דתי כלשהו: לא כתוצאה מחטא כלפי האלים חרבה ניפור; החלטה שרירותית של האלים היא שהביאה את ההרס. אדון העיר ניגח בה (70) ובלי שום סיבה נראית לעין הלך לרעות בשדות זרים (71). חלק זה מסתיים בתהייה: מה הם (אנשי ניפור) עשו (74), שאדונם שפך עליהם חמתו ומהלך בזעם (75).

כירוגו 3

חלק זה מרחיב את השאלה שהוצבה בסופו של הקודם ועוסק בהרס הלא מוסבר והלא מובן של ניפור. סדרה של שאלות מופנית אל אנליל אדון העיר
מתי יפנה אליה שוב? האם לא יאמר אבוי עליה?

מדוע זנח את ארמונו?
— (שורות 80 -81)
קולות המקדש נדמו (83) ועתה ישנה בו דממת מוות (85). כאילו נטמאו כלי הכוהנים, כאילו טקסי טהרתה לא הביאו רוגע (87) כאילו חיללה קודש (91). אף על פי שאלו לא קרו בפועל גורלה של העיר ועונשה הם של עיר חוטאת. אנליל הפך את העיר שהייתה לאיננה עוד (102). גם בחלק זה כבחלקים הקודמים מועצמת תחושת החורבן על ידי הצגת המצב הנוכחי החרב אל מול המצב הקודם – ניפור בתפארתה. אמצעי ספרותי זה הוא כאמור אחד ממאפייני הקינה השומרית.

כירוגו 4

תוכן חלק זה דומה לקודמיו אלא שכאן קולה של העיר נשמע. ניפור בעצמה מבכה את גורלה, את תושביה את מקדשיה וטקסיה.
עתה עמי הבוכה בצער

עתה מחבר עלי קינה אחר קינה
— (שורות 121 – 122)
שינוי נקודת המבט גם הוא בא להעצים את תחושת השבר, הצגתו מזוויות ראייה שונות מאפשרת גם חזרה על מוטיבים מרכזיים.
חלק זה נגמר בפנייה ישירה לאנליל בתחינה לשיקום העיר. פנייה זאת תורחב בחלקה הבא של הקינה.
אנליל, האב של עם שחורי הראש

הוא יצווה לבנותי מחדש
— (שורות 134 – 135)
האנטיפון החותם את כירוגו 4 מסכם את מצבה האבוד של העיר.
חשך ליבי, אני חרבה, אני בתהו ובהו, אני מובסת.
— (שורה 137)

כירוגו 5

חלק זה הוא בקשה ותחינה מאנליל לנוח מכעסו ולשקם את עיר. למרות ההרס הנורא הקינה והדמעות שתוארו עד כה משפיעים על אנליל ומישהו (ייתכן ומדובר כאן במלך אישמי דגן, אך אפשר גם להניח המשכיות מחלק הקודם והעיר היא היא השליחה) נשלח להתפלל אליו ולהשתדל בשם העיר כדי שאנליל ינוח מרוגזו ויחזיר שכינתו לעירו.
אימרי לו: אדוני! עד מתי? בחסד הבט עלי! אדוני. (שורה 143)

אימרי: החזר שכינתך למקדשי האפלים (שורה 146)
הכירוגו מסתיים בנימת תקווה לכך שהתחנון עזר וניפור תיושב שנית.

כירוגו 6

חלק זה מסמן את שינוי האווירה ביצירה. גורלה של העיר מתהפך ובהתאמה גם היצירה הופכת מקינה להימנון, לשיר הלל לאנליל ושליחו המלך אשמה-דגן על תקומתה של ניפור. אנליל מכלה את האויבים, מרחם על ניפור, אומר "עד כאן" ושב אליה (157 – 160). את משימת שיקום מקדשו מקבלים נינורתה, בנו של אנליל, והגיבור שליחו אישמה-דגן. אישמה דגן עצמו מוצג לעיתים כבנו של אנליל. מלבד השיקום הפיסי של העיר חל גם שיקום פולחני, וטקסי ה me החשובים שבים על כנם. (167 – 171). אישמה-דגן מוצג כרועו הנאמן והאהוב של אנליל אשר ישיב את קיצבת הקורבנות היומית לפולחנו של אנליל ויעמוד בתפילה (172 – 175).

כירוגו 7

חלק זה ממשיך את תימת הבניה המחודשת של ניפור ומקדשיה, את איכלוסה מחדש ואת השיבה האלוהית אליה. נינליל, זוגתו של אנליל, לוקחת חלק בשינוי מצב רוחו של אנליל (186) ומבקשת על העיר, וגם העיר עצמה מפצירה בו (187). לאחר שאנליל שוקל את הדבר (189) הוא פוסק לטובת שיקומה של ניפור. המקדשים השונים בעיר הולכים ונבנים ואנליל ונינליל שבים לשכון בהם. מובעת הבטחה לשלטון ארוך שנים (199 – 200). עמה של ניפור שב אליה מן הגלות ומשפחות מתאחדות שוב (207 -208). הכירוגו מסתיים בהצהרה חגיגית: "מקדשי ניפור, אנליל ההר הגדול שב אליהם" (210).

כירוגו 8

חלק זה מרחיב את תהליך השיקום מניפור לשאר ערי המדינות בשומר ובאכד. בכירוגו זה ישנו שימוש רב ברשימות של ערים שומריות, מקדשים, ואלים השבים אליהם. אל אנליל מצטרפים האלים הבכירים האחרים: אן (An, אל השמים), אנכי ונינמח (Ninmah, האלה האם) אשר ביחד עם אנליל מרכיבים את מועצת האלים הגבוהה, וביחד הם מבטיחים אריכות ימים לשלטון הנוכחי של שושלת איסין (236 – 237). האנטיפון בסופו של חלק זה מסכם: "אן, אנליל, אנכי ונינמח ציוו (על שיקום האזור כולו)" (245).

כירוגו 9

כירוגו קצר זה מתאר את יום גאולת הארץ היום בו התהפך גורלה של ניפור לטובה.
ראה עתה, אנליל תיקן יום טוב לארץ

היום בו ניפור תזקוף קומתה לשמים, הנה כבר ציווה
— (שורות 247 – 248)
ביום טוב זה יתחדשו המקדשים (249 – 250), שומר ואכד יתרחבו (251), בתיהם יבנו ומחסניהם יתמלאו (252), הזרעים ינבטו והחי יוליד (253), תושבי ניפור יפרו וירבו (254 – 258) והמשפט והצדק ישובו לארץ (261). מבחינה צורנית, שורותיו של כירוגו זה מתאפיינות במבנה נוסחתי החוזר על עצמו. ומכאן והלאה ניפסק השימוש באנטיפון אשר סגר כל כירוגו בקינה עד כה, וזאת מכיוון שהאווירה ביצירה השתנתה לחלוטין והפכה להימנון מלכותי.

כירוגו 10

חלק זה מציג את התוצאות של התהפכות הגורל של ניפור לטובה של אותו יום המתואר בכירוגו הקודם. גם כאן יש שימוש בטכניקה בה מוצג המצב בעבר, הפעם החורבן, אל מול הווה בו דברים שבים לקדמותם. "האדונים אשר קובעים הגורלות בעצמם ציוו על חזרתם למקומם" (274). שוב מודגשת חשיבותו של אישמה-דגן (276) אשר מצווה לטהר את המזון והמים (277), לטהר ולכונן מחדש את טקסי הפולחן (278) ולהשיב את הקורבן היומי לאלים (281). ייתכן וציוויו אלו של אישמה-דגן הם מעין הכנה לטקס שיתואר בכירוגו 12 .

כירוגו 11

חלק זה מתאר מציאות אוטופית בה מתקיים סדר חברתי מופתי בו כל אחד מכיר במקומו, בנים מכבדים את אבותם (284), הענווה ממלאת את הארץ (285), מעשים טובי נעשים (288), יש חופש תנועה (290a), תרבות דיבור (291a) כל זאת על פי ציוויו הבילתי חוזר של אנליל (294). גם כאן בולט המבנה הנוסחתי של הפסוקים ויש זיקה אל יום הגאולה המוזכר כבר בכירוגו 9.

כירוגו 12

החלק השנים עשר והאחרון בקינה עוסק בעיקר בחידוש הטקסים ובחזרת עבודת הפולחן לקדמותה. אנליל מלא הרחמים (297) מקדש מחדש את הטקסים שחוללו (300) ומטהר את הזיקורת (301). במרכז הטקס עומד אישמה-דגן, המלך בעצמו, בתפילה (304), תפילתו מתקבלת אצל אנליל (307) אשר שואב הנאה ממילותיו של אישמה-דגן (308). הקינה ממשיכה בתיאור אדיקותו הדתית של אישמה- דגן (309 – 313) ובשכר שבצידה – ההבטחה לשלטון ארוך ומשגשג של אישמה-דגן (314 – 318). כפי שכבר הוזכר, הצגת אישמה-דגן כשליח האלים הפועל לריצויים והשומר על המסורת הדתית של שומר, היא מגמת הקינה כולה. הקינה מסתיימת בהבטחת הנצחיות הטקסים הפולחניים והתשורות לאנליל.