מרדכי אבי-שאול

מרדכי אבי-שאול (מַנְדֶל) (25 באוגוסט 1898, ה'תרנ"ח, סולנוק, הונגריה – 18 בפברואר 1988, ה'תשמ"ח, ישראל) היה משורר, סופר, מבקר ומתרגם עברי, חתן פרס טשרניחובסקי לשנת ה'תשי"ז.

קורות חייו

אבי-שאול נולד בשם מרדכי מַנְדֶל לאסתר ושאול מנדל ב-1898 בסולנוק שבהונגריה. הוא למד בישיבה ובבית המדרש לרבנים בשארושפטק (Sárospatak, היום במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון הונגריה) ובבית המדרש למורים בבודפשט, ועסק בהוראה. ב-1921 עלה לארץ ישראל, והמשיך בהוראה עד 1948. בין השנים 1922 ל-1925 כתב ב"דואר היום", ופרסם בו שירים, סיפורים, פיליטונים, מאמרי-ביקורת, תרגומים ופובליציסטיקה. 
למד במכון למדעי היהדות של האוניברסיטה העברית בירושלים. היה מפעילי "ברית שלום", וב-1926, בעת פירוק המשטרה המעולה, פרסם יחד עם אישים מקרב "ברית שלום" והרב ישעיה שפירא גילוי דעת נגד הקמת גדוד עברי נפרד, אותו ראו כצעד שירחיק בין שני העמים היושבים בארץ ויסיים את שיתוף הפעולה ביניהם בשירות הציבורי המשותף במשטרה, והדגישו כי ההתחמשות הנפרדת של הגדוד העברי לא רק שלא תעניק ביטחון, אלא בעצמה תיצור חוסר ביטחון ומלחמה, וכי הביטחון יושג לא על ידי ההתחמשות, אלא על ידי חיזוק יחסי הידידות והצדק בין העמים.
ב-1935 נמנה עם מקימי "הליגה למען זכויות האדם והאזרח". 
בהמשך השנה, כאשר שניים מבכירי המפלגה הקומוניסטית של פלשתינה נאסרו על ידי שלטונות המנדט הבריטי, ונמנעו מהם זכויותיהם המיוחדות כאסירים פוליטיים, אסירים חברי המפלגה פתחו בשביתת רעב. אבי-שאול וחבריו יזמו עצומת מחאה שנשלחה לנציב העליון ארתור ווקופ, בה דרשו את השבת הזכויות המיוחדות של האסירים הפוליטיים, ועליה חתמו אישים בולטים בהם אליעזר שטיינמן, גרשון אגרון, אנדה פינקרפלד, מרגוט קלאוזנר, זאב רכטר, אלכסנדר פן, חנה רובינא ואהרן מסקין. המחאה הפוליטית הנרחבת הובילה לריכוך בעמדת השלטונות ולפרסום הוראה של הנציב העליון המתירה לשופטים להעניק "יחס מיוחד" לאסירים, ולאחר 19 ימים נסתיימה שביתת הרעב.
ב-1942 היה ממייסדי "ליגה V" לתמיכה בברית המועצות במלחמתה בנאצים בימי מלחמת העולם השנייה, ולאחר דעיכתה, לחבר ב"ליגה לקשרי ידידות ישראל-ברית המועצות".
ב-1950, "עצומת סטוקהולם", שיזם הפיזיקאי הצרפתי פרדריק ז'וליו-קירי ו"המועצה העולמית לשלום", אשר קראה לביטול מוחלט של הנשק הגרעיני בעולם, נחתמה על ידי כ-273 מיליון בני אדם, ביניהם בישראל. החותמים בישראל, בהם אבי-שאול, הקימו בעקבות העצומה את "הוועד הארצי למען השלום בישראל".
ב-1951 הוצב אבי-שאול במקום ה-16 ברשימת מק"י לבחירות לכנסת השנייה, ולא נבחר. באותה שנה היה פעיל בתמיכה בשביתת הימאים,. ב-1952 היה פעיל בהתנגדות למשא ומתן של ישראל עם גרמניה המערבית לגבי קבלת פיצויים על הסבל והנזק החומרי אשר נגרם ליהודים בתקופת השואה (הסכם השילומים), ולחוק האזרחות, מתוך התנגדות לדרישה מתושביה הערבים של הארץ להוכיח כי היו נתיני המנדט לפני קום המדינה, כי שהו בה ברציפות מהקמתה עד תאריך תחולת החוק, וכי היו רשומים במרשם התושבים, כדי לקבל אזרחות ישראלית.
בנוסף, סביב משפטי פראג, היה פעיל ב"ליגה לקשרי ידידות ישראל-צ'כוסלובקיה".
בשלהי 1953, בעקבות הפיגוע ביהוד ופעולת קיביה, וביוזמת הליגה לזכויות האדם והאזרח, חתם, לצד אישים יהודים וערבים נוספים, על עצומה כנגד מעשי הרצח ההדדיים של אזרחים חפים מפשע, ובעד העמדתם לדין של הרוצחים בשני הצדדים.
בהמשך היה פעיל "הליגה לידידות יהודית-ערבית".
ספרו הראשון היה ספר שירים אשר נכתב בהונגרית (1920). על תרגומו ממבחר הרומאנים של תומאס מאן זכה בפרס טשרניחובסקי לשנת ה'תשי"ז.
היה נשוי ללאה ידידיה, ואב לבן ושתי בנות.
נפטר ב-18 בפברואר 1988.

ארכיון

ארכיון מרדכי אבי-שאול נמצא בארכיון גנזים - אגודת הסופרים בבית אריאלה בתל אביב.