ילוד אישה

הרקע לכתיבת הספר

ריץ' החלה לכתוב את הספר בשנת 1972, בתקופה בה לא היו תכנים פמיניסטיים אקדמיים רבים בנושא האמהות. היא בחרה לבחון את הנושא בצורה מעמיקה, בהקשר אישי מתוך עדות ובחינה של האמהות הפרטית שלה, בשילוב מחקר חברתי פוליטי ופמיניסטי.
הספר נכתב במחאה כנגד המסורת, הממון והממסד ונגד ייחוס ערך אנושי נעלה יותר לגברים. בספר זכו לבחינה מחודשת, רעיונות מיושנים שנחשבו כטאבו חברתי. 
ליז יורק (Liz York), כתבה בביוגרפיה "Adrienne Rich : passion, politics and the body", שלדעתה הושפעה ריץ' בכתיבתה מספרה של פיליס צ'סלר (Phyllis Chesler). יורק מציינת כי הנושאים העיקרים בספר ילוד אשה, כגון היחסים בין אמהות, בנות, אחיות ובנות זוג, הודגמו לראשונה אצל צ'סלר וממנו שאבה ריץ' את השראתה. ריץ' גם ציינה את תרומתו החלוצית של הספר של צ'סלר, ב-1979 בספרה On Lies, Secrets and Silence.
ב-1986 הוסיפה ריץ' הקדמה חדשה לספר בה היא מציינת: "בעשר השנים שחלפו מאז ראה הספר אור בראשונה נותר כמעט הכל כשהיה ודברים רבים אינם עוד כשהיו הדבר תלוי במה שמחפשים." ריץ' מתארת בהקדמה החדשה את המאבקים הבלתי פוסקים לשינוי במצבן של הנשים בחברה הפטריארכלית ומתייחסת לביקורות שהופנו כנגד הספר.

מוסד האמהות בחברה הפטריארכלית

בתחילת הספר, הציגה ריץ' את ההנחה החברתית הרווחת לפיה האם היא אדם בלא זהות נוספת. 
מרגע שאישה ילדה את ילדיה, ציפו ממנה לנתינה ואהבה ללא גבולות ותנאים וביטול עצמיותה. בנוסף, ריץ' הציגה את האמביוולנטיות שחוות אמהות רבות במהלך גידול ילדיהן וכך היא כותבת: "ילדיי גורמים לי את הסבל המעודן ביותר שחוויתי מעודי. סבל כפל הרגשות: המעברים הרצחניים בין הסלידה המרה והעצבים החשופים ובין הסיפוק והעדנה".
ריץ' גוללה את המעבר של הנשים מהבית, ששימש כמרכז של עבודה ייצור ומלאכה, אל בתי החרושת והתעשייה. נשים אלה יצאו כדי להביא הכנסה נוספת אולם, הדאגה לרווחת הילדים שנותרו בבית ופגיעה בערכים הפטריארכליים יצרו חקיקה ופיקוח שהחזירו את הנשים לספירה הביתית.
בחברה הפטריארכליות, המערכת המשפחתית, חברתית, אידאולוגית ופוליטית נקבעה על ידי הגבר באמצעות שליטה וכוח, שראשיתה שליטת הגבר באשתו ובילדיו. הגברים החליטו איזה חלק ימלאו הנשים במבנה החברתי ובכך הנציחו את עליונותם. 
האמהות היא ההיבט היחיד שאיפשר לאשה להביע את עוצמת כוחה על ילדיה. אך גם כאן במהלך שלטונה קצר הימים של האם על ילדיה התערבותו של האב ניכרת בכל. פרידריך אנגלס הבין את שורשי השליטה הגברית במשפחה מעצם עליונותו הכלכלית של הגבר והחזקתו ברכוש הפרטי. חלוקת הכוחות הבסיסית היא שתפקידה של האם לגדל את ילדיה. מצופה ממנה להכשיר את ילדיה ולהחדיר בהם את ערכי הפטריארכיה. גם כוחה הביולוגי של האישה הטמון ביכולתה ללדת, הופך למוגבלותה בחברה הפטריארכליות. הפחד ואולי אף הקנאה ביכולתה זו, גרמו לגבר צורך בהתגוננות ורצון להכניעה. 
פוטנציאל כוחה מוגבל וצר, כוח שאולי האם אינה רוצה בו כלל. חיי ילדיה בתחילת דרכם, קשורים באופן הדוק לחייה שלה, אהבה וזעם כרוכים זה בזה. אולם הזעם על תנאי האמהות, עשוי לבוא לידי ביטוי בתסכול וזעם כלפי הילד. לטענתה של ריץ' אין להשוות בין המטלה האימהית לעבדות או למלאכת כפיים בגלל הקשר הרגשי הנוצר בין האם לילדיה. אך יש הוגות כמו סימון דה בובואר הרואות בתפקיד האימהי את שורש הדיכוי הנשי.

מדיקליזציה של תהליכי הריון ולידה

ריץ' התייחסה לתמורות שחלו במקצוע המיילדות, תולדותיו, מיקומה ומעורבותה של המיילדת בתהליך הלידה ומעבר תחום הלידה לידיים גבריות.
היא מגוללת בניתוח היסטורי, את השפעות התהליכים הפוליטיים, חוקתיים, כללים דתיים ומסורות אתניות על תהליכי הפריון והמיניות הנשיים. היא מדגימה כיצד נשללה מהנשים עצמן כל זכות ליטול חלק ביצירתם או לתרום מתבונתן בהבנת התהליכים ומציאת דרכי התמודדות. למשל, כאבי הלידה נתפסו כעונש משמיים וזאת בעקבות הקללה שהונחתה על חוה בספר בראשית.
בשנת 1591 הועלתה על המוקד מיילדת בשם אגנס סמפסון (Agnes Sampson) שניסתה להקל על כאבי היולדת באמצעות אופיום ובתכשירים אחרים. רק במאה ה-19 הותר השימוש בכלורופורם, כדי לסייע ליולדת לאבד את הכרתה ובכך היא הפכה לפסיבית לחלוטין בשעת הלידה. 
עד למאה ה-18 הייתה הלידה באחריותן ובתחומן הבלעדי של הנשים. המיילדות היו יועצות בתחומי רבייה ופריון, סייעו במהלך הלידה ואף ביצעו הפלות מלאכותיות. ברברה ארנרייך ודיידרה אינגליש (Deirdre English) תיארו בחיבור Witches, Midwives and Nurses: A History of Women Healers את ההשפעה הגברית והמאבק לשליטה על מקצוע המיילדות, שהושתת על דיכוי המיילדות והאשמתן בפשעים דמיוניים. מאות שנות ציד מכשפות, שמו את המיילדות כיעד עיקרי לרדיפות על שימושן לכאורה במיני קסמים וכישופים אליליים. המיילדות הודחו אט אט מתפקידן ואליטה גברית צמחה ועלתה במקומה. איתה עלה השימוש במכשירים כגון המלקחיים שגרמו לא פעם נזק מיותר בתכלית לגופו של הילוד ופגיעה ברקמות גופה של האם.
במאה ה-17 פרצה מגפת קדחת הלידה שנמשכה מאתיים שנה ונקשרה במישרין לגידול במספר הגברים העוסקים בתחום המיילדות. הרופא בא לא פעם היישר ממיטת חולה במחלה מידבקת אל מיטתה של יולדת וסיכויי ההידבקות היו גבוהים. אך האדישות והבוז כלפי מחלות נשים הביא לכך שבמשך למעלה ממאתיים שנים, רוב הרופאים נמנעו מלהעמיק את מחקרם בנושא. זאת עד גילויו של לואי פסטר בדבר קיומו של הזיהום הבקטריולוגי, שהביא רופאים לרחוץ את ידיהם לפני מגע עם חולה, וכך באה לקיצה קדחת הלידה.
התאוריות התאולוגיות ביססו לאורך ההיסטוריה את הלידה כמאורע מסתורי, לעיתים מאגי, המלווה בפחד וחרדה מפני המוות. נשים רבות, הבאות מתרבויות שונות, ניגשו ללידה כאל מאורע בלתי ידוע. הבורות סביב תהליך הלידה הביא אותן להאמין כי גופן טמא ופגיע להשפעות רעות. גישות שליליות אלו העלו את ניכורן של הנשים גם המשכילות שביניהן, מתהליך הלידה.
בראשית המאה העשרים, החלו להתפתח שיטות הרדמה מיוחדות ללידה. החל מהרדמה מלאה בה היולדת הופכת פסיבית בתכלית, וכלה בהרדמה מקומית שהאריכה את משך השלב השני של הצירים ואת הצורך במכשירים רפואיים. אותו "שחרור מן הכאב" העמיד את הנשים לרשות הגברים מן הבחינה הפיזית והגביר את הניכור בינן ובין העוצמות והכוחות הטמונים בגופן. הטכנולוגיה הרפואית הגברית שהביאה את הקידמה סייעה להמשך כניעתה ושיעבודה של האישה.
המדיקליזציה של הלידה, כלומר הגדרתה כמצב חירום רפואי, יצרה בעיות מלאכותיות שלהן יש צורך למצוא מרפא טכנולוגי.
מרגרט מיד כתבה בספרה "Male and female: a study of the sexes in a changing world" על האלימות הנהוגה בבתי החולים ליולדות באמריקה, לאם ולוולדה בשעות חייו הראשונות.
בתרבויות שונות ומגוונות נוטלות הנשים חלק בתהליך קבלת ההחלטות בנוגע ללידה שלהן. אין פירוש הדבר שהלידות נטולות כאב אך אין רואים בלידה "אירוע רפואי" ומזגה של כל אישה ואישה ומבנה גופה זוכים למלוא האמון והכבוד.
ריץ' סיכמה את הנושא בדרישה מהנשים לקבל תמיכה וטיפול אקטיביים במהלך הלידה כדי להביא לשינוי בחווית הלידה ושליטה בגורלן, שינוי שיגרור אחריו תמורות חברתיות ביחס הנשים אל עצמן, אל הכוח ואל העולם שבחוץ.

יחסי אמהות עם בנים ועם בנות

בניתוחה של ריץ את נושא היחסים הסבוכים של האם עם בנה, היא כותבת כי הבאת בנים לעולם הייתה מאז ומתמיד אמצעי לאישה להותיר את "חותמה" על העולם. האבות מטבעם כמהים לבנים שישמשו יורשים, שישקפו את המשכיותם ונצחיותם, כך שהאם בחברה הפטריארכלית הייתה מוערכת בהתאם למספר הבנים שילדה. ניתן להבין את התשוקה הנשית לבנים, שהרי לא פעם, הייתה האם נושאת ברחמה עוברית שנידונה עם לידתה למוות רק בגלל מינה. אולם, ראוי לזכור את הפרדוקס במציאות העכשווית, שבה התוקפנות הגברית המאורגנת, עשויה לא פעם להביא לנפילתם של הבנים הזכרים בשדה הקרב.
זיגמונד פרויד דיבר על רגשותיו המיניים של הילד כלפי אמו. בתאוריה על תסביך אדיפוס הוא מסביר את התהליך המביא לבסוף לניתוק הילד מאמו והזדהות עם אביו במקום לראות בו יריב. כלומר, הנחת היסוד בתאוריה מייצגת את ערכי הפטריארכליות. הילד מפלס את דרכו בעולם החוק והסדר הפטריארכלי.
ריץ' תוהה כיצד יכולה האם לטפח את בנה, בשר מבשרה כאשר בגר, החל לפתח דפוסי התנהגות גברית סטריאוטיפית ולרחוש בוז לנשים ולנשיות. 
יחסי האם והבן נתונים אם כך, להערכה מחודשת נוכח התמורות המתחוללות ביחסה של האם כלפי האידאולוגיה הגברית וניסיונותיה לגדל בנים משוחררים מעיוותי ההגדרות המיניות.
כל אשה, גם אם ילדה בנים, היא עצמה בת לאם. ריץ' מספרת באינטימיות על רגשותיה וזכרונותיה כילדה מדמותה של אמה שממנה למדה מהן נשים, ומה עתיד לבוא. הקירבה בין אמהות לבנותיהן, גם אם יחסיהן מורכבים וכאובים, יוצרת העברה בין דורית של מורשת ההישרדות הנשית, חוויות הלידה ואת סודות הגוף והפריון. 
ההיסטוריונית קרול סמית רוזנברג (Carroll Smith-Rosenberg) בחנה יומנים ומכתבים שכתבו נשים בין השנים 1760 ל-1890 וגילתה יחסי אם ובת אינטימיים שבמרכזן עמדה מערכת חניכה. האמהות הכשירו את בנותיהן באמנות ניהול משק הבית והאימהות. בחברה הפטריארכלית, רוב האמהות עדיין חשות אחריות וחוסר אונים ומנחילות את רגש האשם לבנותיהן. רק נשים עם תחושת טיפוח עצמי חזקה וכבוד לגופן הן, יכולות להעביר את הגאווה ואת התחושה שגוף האישה הוא מקום טוב ובריא, לבנותיהן. בתום עידן ההתבגרות בנות מגלות שהן מתרחקות מאמהותיהן וכל האנרגיה החושנית והרגשית שלהן אמורה לעבור אל הגברים. כדי להתאחד שוב עם האמהות, הנשים, יש צורך בשבירת טאבו שתשיב את החברות, האחווה והיצירה הנשית.

האלימות בתוך מוסד האמהות

בפרק האחרון, כתבה ריץ' על האלימות של מוסד האימהות. לדבריה, לב ליבה של הבעיה היא העדר כבוד לחיי האישה, החקוק במבנה המשפחה הפטריארכלית ומעוגן בדוקטרינה התאולוגית הגברית. נשים מצאו את עצמן במצב של חוסר אונים בכל הנוגע לשליטה על חייהן החל מאלימות הנעוצה במוסד הנישואין (המבטיחה לגבר את "זכות הכלולות" שלו, כך שלעולם אינו נחשב לאונס אשתו), הציפיות הבלתי אפשריות מהן כאימהות וכלה בשכר הלא שווה שמקבלות נשים תמורת עבודתן.
מוסד האמהות סמוי מן העין ולכן קיים צורך להוסיף ולהנכיחו. מטרת מוסדות החברה לשמור את גורמי השליטה והכוח בידי גורם מסוים כך שנשים תקבלנה בהשלמה את האמהות כטבע ברייתן. לא בכדי האמהות מזכירה את הבית, את הספירה הפרטית ולכן קיים קושי לחשוב על הצדדים האפלים הכרוכים בה. האלימות והאכזריות הפטריארכלית עוברות לא פעם מן האמהות התשושות, המתוסכלות, אל הילדים התלויים באשה העייפה, המהססת, בתקוותם לרגעי חסד, לטיפול ותמיכה רגשית. האמהות מגלמת בתוכה את הזעם והטרגדיה השזורים יחד עם אהבה והקרבה כלפי הילדים.
התמורות הדרושות כדי להביא לשינוי, אין פירושן חיסול האמהות אלא שחרור כוח היצירה והשמירה על החיים בתחום של החלטה, דמיון ותבונה מודעת, כמו כל מלאכה אחרת הנעשית בקושי אך מרצון.