האגם המערבי

היסטוריה של שמות האגם

הרישום המוקדם ביותר לאגם המערבי מכנה אותו "נהר יער ווּ" (武林水, פין-יין Wǔlín Shuǐ - ווּלִין שְׁווֵי). בספר האן (漢書) נכתב בפרק "טור הגאוגרפיה": "צְ'ייֵנְטָאנְג, המסופחת למושל המערבי הכללי. הר יער וו (Wǔlínshān) הוא המקור של נהר יער וו. הנהר זורם מזרחה אל הים. הוא מכסה 830 לי" (בערך 350 קילומטרים). שמות קודמים אחרים כוללים את "הנהר צ'יינטאנג" (錢塘江, פין-יין Qiántáng Jiāng), "אגם צְ'ייֵנְטָאנְג", "אגם מִינְגְשֶׁנְג" (Mingsheng), "אגם גִ'ינְּיוֹ" (Jinniu) ושמות רבים נוספים. אבל רק שני שמות היו נפוצים לאורך ההיסטוריה והופיעו במסמכים היסטוריים. השם הראשון היה "אגם צְ'ייֵנְטָאנְג", בשל העובדה שהאנגג'ואו הייתה קרויה צְ'ייֵנְטָאנְג בזמנים קדומים. השם השני היה "האגם המערבי" בשל העובדה שהאגם שוכן מערבית לעיר. השם "האגם המערבי" הופיע לראשונה בשניים משיריו של המשורר בָּאי ג'וּ'יִי מתקופת שושלת טאנג: "מוענק לאורחים כמו חזרה מהאגם המערבי בערב ומבט אחורה למקדש גושן" (西湖晚歸回望孤山寺贈諸客), ובשיר "בספינה החוזרת להאנגג'ואו" (杭州回舫), אם כי הוא השתמש גם בשם "אגם צְ'ייֵנְטָאנְג", בשיר "ביקור באגם צְ'ייֵנְטָאנְג" (钱塘湖春行). מאז תקופת שושלת סונג הצפונית ההתייחסות לאגם במרבית השירים וכתבי מלומדים היא בשם "האגם המערבי", בעוד שהשימוש בשם "אגם צְ'ייֵנְטָאנְג" הלך ופחת. "הבקשה לדלות בוץ מהאגם המערבי" שנכתבה בידי המדינאי, המשורר והסופר בן המאה ה-11 סוּ שְׁה (苏轼, בפין-יין:Su Shi‏; 1101-1037) מתקופת שושלת סונג הייתה הפעם הראשונה שהשם "האגם המערבי" הופיע במסמך רשמי.

פרהיסטוריה, שושלות צ'ין והאן

לפני עידן הפלאוזואיקון (לפני למעלה מ-600 מיליון שנים) היה האגם חלק משקע מלוח יאנגצה. בעידן הפלאוזואיקון (בין לפני 600 מיליון שנים ללפני 250 מיליון שנים) היה האזור מתחת לפני הים. בעידן הקנוזואיקון (מלפני 65 מיליון שנים ועד ימינו), היה האגם מפרץ בים רדוד.
לפני למעלה מ-2,000 שנים היה האגם המערבי מפרץ בשפך הנהר צ'יינטאנג. בשל שקיעת חול הופיעו לשונות חול למרגלות הר ווּ והר בָּאושְׁה (Baoshi), רכסי ההרים מצפון ומדרום לאגם. לשונות חול אלו התמזגו ויצרו את הגדה שמערבית לה החלה להיווצר לגונה. מים מההרים הסמוכים זרמו ללגונה והיא הפכה בהדרגה לאגם מים מתוקים. זה היה האגם המערבי של שושלות צ'ין והאן. הסופר גָ'אנְג דָאי (张岱; פין-יין: Zhāng Dài‏ 1687-1597) משלהי תקופת שושלת מינג מספר בספר בן חמשת הכרכים "החיפוש אחר האגם המערבי בחלומות" (西湖夢尋) על צ'ין שה-חואנג, קיסר סין הראשון, שביקר באזור וספינתו עגנה למרגלות סלע במקום שאחר-כך הוקם מקדש האבן הגדולה הבודהיסטי. הסלע שוכן על הר בָּאושְׁה, צפונית לאגם המערבי וניתן עדיין לראותו.

שושלת סווי

שושלת סווי קצרת הימים ידועה בשל מפעלי ההנדסה הכבירים שהושלמו במהלך קיומה הקצר. בשנת 610 הושלמה התעלה הגדולה. מפעל הנדסי זה חיבר בין חמשת הנהרות הגדולים של סין: האי, הנהר הצהוב, חוואי, יאנגצה וצ'יינטאנג. התעלה הגדולה אפשרה שינוע סחורות ונוסעים מהאנגג'ואו ואליה ובכך נתנה זריקת עידוד לכלכלה באזור. גם תיירות הפנים החלה לשגשג בהאנגג'ואו.

שושלת טאנג

בתקופת שושלת טאנג השתרע האגם המערבי על שטח של כ-10.8 קילומטרים רבועים. חלקו הדרומי וחלקו המערבי של האגם הורחב עד למרגלות ההר המערבי. החלק הצפון-מזרחי התרחב עד אזור שער ווּלִין. צליינים היו יכולים לעלות על ספינה עד מרגלות ההר ולטפס על ההר על מנת לקיים טקסים דתיים. בשל עליית רום הקרקעית, יחד עם העובדה שבאותה תקופה לא בוצעו שום מיזמים הידראוליים היו הצפות באזור שמקורם באגם לאחר גשמים כבדים או שהאגם היה מתייבש עקב בצורת ממושכת.
בספטמבר 781 מונה לִי מִי (李泌) למושל האנגג'ואו. על מנת לספק מי שתייה הוא הורה לחפור בארות באזורים מאוכלסים כדוגמת שער צ'יינטאנג ושער יוּנְגְגִ'ין, ולהוביל את מי האגם באמצעות צינורות תת-קרקעיים עשויים מחזרן וחרס. ממפעל הידראולי זה נותרה כיום באר אחת, באר שְׂיָאנְגְגְווֹ.
באמצע תקופת שושלת טאנג (בין 785 ל-804) מונה המשורר והפקיד הממשלתי בָּאי ג'וּ'יִי (白居易) למושל האנגג'ואו. בָּאי כבר היה משורר ידוע כשמונה לתפקיד ומעשיו בהאנגג'ואו פרסמו את שמו גם כמושל מוכשר. הוא הגיע למסקנה שהחקלאות באזור תלויה במימי האגם המערבי, אבל בשל ההזנחה של המושלים הקודמים התמוטטה הסוללה העתיקה, והאגם התייבש עד כדי כך שהאיכרים המקומיים סבלו ממחסור חמור במים. הוא הורה לבנות סוללה גבוהה ואיתנה יותר, שכללה סכר על מנת לשלוט בזרימת המים, ובכך לספק מים להשקיה ולצמצם את השפעות הבצורת. בזמנו החופשי נהג בָּאי ג'וּ'יִי לטייל על גדות האגם כמעט כל יום על מנת ליהנות מיופיו. הוא הורה לבנות סוללה שתחצה את האגם שתאפשר לחצות את האגם ברגל במקום הצורך להשתמש בסירות. שמה של הסוללה, סוללת בָּאיְשָׁה, שונה אחר כך לסוללת בָּאי (白堤) לכבודו של בָּאי ג'וּ'יִי. סוללה זו לא שרדה, וכיום קרויה לכבודו סוללה אחרת, שנבנתה זמן רב אחר-כך, בשם סוללת באי.

חמש השושלות

לתקופות הבולטות ביותר בהיסטוריה של התפתחות האנגג'ואו, תקופת ממלכת ווּיְוֵּ'ה (שלטה 907–978) ותקופת שושלת סונג הדרומית הייתה השפעה גדולה על האגם המערבי. ההתפתחות הכוללת של האגם המערבי והמערך הבסיסי שלו נקבעו בתקופת שלטון שתי ישויות אלו. במהלך תקופת חמש השושלות ועשר הממלכות הפכה ממלכת ווּיְוֵּ'ה את האנגג'ואו לבירתה. ממלכה זו אפשרה את התעבורה לאזורי החוף, וקדמה מסחר עם ארצות זרות כדוגמת יפן וקוריאה. במהלך תקופה זו נהגו המלכים ממלכת ווּיְוֵּ'ה לקדם את הבודהיזם בארצם באמצעות בניית מקדשים, פגודות ומנזרים סביב אזור האגם. הם הרחיבו את מקדש לִינְגְיִין, הקימו את מקדש גָ'אוצִ'ינְג, את מקדש גִ'ינְגְצְה, את מקדש לְייֵן, את מקדש לְיוֹטונְג ואת מקדש טָאוגוָאנְג, ובנו את פגודת בָּאוצ'וּ, את פגודת לְיוֹחֶה, את פגודת לֵייפֶנְג ואת הפגודה הלבנה. הבנייה הנרחבת הקנתה לאזור את הכינוי "הארץ הבודהיסטית". מקדש לִינְגְיִין, מקדש טְייֵנְג'וּ והגאות והשפל של הנהר צ'יינטאנג נחשבו לאתרי הנוף המפורסמים ביותר באותה תקופה. בשל המאפיינים הגאולוגיים הצטבר בוץ במהירות על קרקעית האגם ודלייתו הפכה לפעילות תחזוקה שגרתית. בשנת 927 הקים המלך צְ'ייֵן לְיוֹ מממלכת ווּיְוֵּ'ה צבא בן כ-1,000 פועלים שתפקידם היה לכסח את העשבים שצמחו על קרקעית האגם ולהעמיק את המעיינות על מנת לשמר את גוף המים של האגם.

שושלת מינג

בתקופת שושלת מינג החלה האנגג'ואו לשחזר את פאר עברה, בייחוד בשנות השלטון של הקיסרים שׂוֵ'אנְדֶה וגֶ'נְגְטונְג (1449-1426). בתקופתם הקפיד הממשל המקומי לטפל בתחזוקת האגם המערבי. בשנה ה-16 לשלטון של הקיסר חונְגְגְ'ה (1503), או על פי מקור אחר, בשנה השלישית לשלטונו של הקיסר גֶ'נְגְדֶה (1508) השיג המושל המקומי יָאנְג מֶנְגְיִינְג (楊孟瑛, פין-יין: Yáng mèngyīng), אישור בעזרת התמיכה של השליח המיוחד צֶ'ה לְיָאנְג (車粱, פין-יין: Chē liáng) לדלות בוץ מקרקעית האגם, למרות התנגדותם של אילי הון מקומיים. מיזם זה מומן על ידי מחלקת ההנדסה. "מדריך התיירות לאגם המערבי" מתקופת שושלת מינג, טור אחד פירט: "העבודה החלה בפברואר... היא ארכה 152 ימים, ו-6,700,000 כוחות אדם ועלתה 23,607 ליאנג של כסף, וביטלה שדות בלתי חוקיים על שטח של 3,481 אקרים סיניים... כך חזר האגם המערבי לדמותו מתקופת שושלות טאנג וסונג". המיזם הגדיל את שטח פני האגם מערבית לסוללת סו עד גשר חונְגְצ'וּן ועד האגם הפנימי המכונה מָאו גְ'יָה בּוּ (茅家埠, פין-יין: Máo jiā bù). בטין שנחפר השתמשו לשם הרחבת סוללת סו, וכן לבניית סוללה ארוכה באגם הפנימי המערבי שנקראה "סוללת יָאנְגְגונְג" (楊公堤 בפין-יין: Yánggōng dī).
הן בתקופת שושלת מינג והן בתקופת שושלת צ'ינג שאחריה נחפר האגם מספר פעמים. הבוץ שנדלה מהקרקעית נערם על מנת ליצור שני איים באגם: "אי הביתן שבאמצע האגם" (湖心亭, בפין-יין: Hú xīn ting) ו"אי יִינְגְג'וֹאוּ הקטן" (小瀛洲, בפין-יין: Xiǎo yíng zhōu).
בשנה ה-35 לשלטונו של הקיסר ואן-לי (1607) הורה המושל של נפת צ'יינטאנג, נְיֵה שִׂינְטָאנְג (聶心湯, פין-יין: Niè xīntāng) לבנות סוללה מעגלית מדרום למערב חיצונית לבריכת פָאנְגְשֶׁנְג (Fangsheng) של האי "יִינְגְג'וֹאוּ הקטן", וכך נוצר הנוף הייחודי של "אי בתוך אגם, אגם בתוך אי". ארבע שנים אחר-כך הורה יָאנְג וָאנְלִי (Yáng wànlǐ) לבנות את הגדה החיצונית, והתוכנית הושלמה בשנה ה-48 לשלטונו של ואן-לי, השנה האחרונה לשלטונו (1620). על גדות הבריכה הוקמו שלוש פגודות אבן קטנות המכונות "שלוש בריכות משקפות את הירח" (三潭印月, בפין-יין: Sān tán yìn yuè), שלעיתים קרובות קוראים לאי בשמן.

שושלת צ'ינג

הקיסרים קאנגשי וצ'יינלונג משושלת צ'ינג תיירו בדרום סין ועצרו בהאנגג'ואו פעמים רבות, עובדה שעזרה להחיש את שיפוץ והשיקום של האגם המערבי. קאנגשי ביקר בהאנגג'ואו חמש פעמים וכתב את שמות עשרת אתרי נוף בעלי שם פיוטי של האגם המערבי" כפי שנבחרו בתקופת שושלת סונג הדרומית. המושל המקומי חקק את כתב ידו של קאנגשי על אסטלות ובנה ביתנים סביבם. אחר-כך נקבעו המקומות שמהם ניתן היה לצפות באתרי הנוף כדוגמת "שתי פסגות חודרות מבעד לעננים" ו"ירח סתיו מעל האגם הרוגע". בתקופת שלטונו של יונגג'אנג (שלט 1722–1735) הוגדרו "שמונה עשר אתרי נוף בעלי שם פיוטי של האגם המערבי" שתרמו להתפתחות התיירות באגם. צ'יינלונג ביקר בהאנגג'ואו שש פעמים, הוא חיבר שירים וכמו כן הקים אסטלה שפרסמה את "עשרת אתרי הנוף". הוא גם כתב את השמות של "שמונה אתרי הנוף בעלי שם פיוטי של באר הדרקון", ופרסם בכך את הנוף ההררי של האזור בהאנגג'ואו המכונה "באר הדרקון" (לונְגְגִ'ינְג). בתקופת שלטונו של צ'יינלונג כתבו יחד שני אחים מהאנגג'ואו: צ'וּ' הָאו (Qu Hao) וצ'וּ' הָאן (Qu Han), את הספר שנקרא "מבט על האגמים וההרים", כשהם מפרטים 1,016 נקודות תיירותיות סביב האגם המערבי. זהו מדריך התיירים המוקדם ביותר הידוע על האנגג'ואו.
במהלך שלטון הקיסר יונגג'אנג היה שטח פני האגם 7.54 קילומטרים רבועים, אבל מתוכם כ-81 דונם היו לשונות חול. בשל מיזמים נרחבים של דליית בוץ, התפרס האגם מערבה מעבר לשטח שכיום הוא כביש שִׂישָׁאן לאזור גשר חונְגְצ'וּן (Hongchun), מָאו גְ'יָה בּוּ (Maojia Bu), בריכת הצבים וצְ'ה-שָׁאן בּוּ (Chishan Bu). בשנת החמישית לשלטונו של הקיסר יונגג'אנג (1727) הוציא לִי וֵיי (李衛, פין-יין:Lǐ wèi), מושל ג'ג'יאנג 42,742 טאאלים של כסף על מנת לדלות בוץ מקרקעית האגם. הוא הורה לבנות סכרי אבן בנמל גִ'ינְשָׁה (Jinsha), בצְ'ה-שָׁאן בּוּ, בהר גִ'ינְגְגְ'יָה (Jingjia) ובמָאו גְ'יָה בּוּ במטרה לאגור מים ולפנות את הטין שבאגם באמצעות הזרם. בשנה החמישית לשלטונו של ג'יאצ'ינג (1800) פנה יֵן גְ'ייֵן (顏檢, פין-יין: Yán Jiǎn), מושל ג'ג'יאנג בבקשה מחצר הקיסרות לתמוך במיזם הידראולי באגם המערבי. על המיזם פיקח המושל הבא של מחוז ג'גיאנג, זְ'ווָאן יְוֵּ'אן (阮元, פין-יין: Ruǎn Yuán). הבוץ מקרקעית האגם נערם ויצר תל שנקרא מאז "זְ'ווָאן גונְג דוּן" (阮公墩, פין-יין: "Ruǎn Gōng Dūn", מילולית "המזח של הדוכס זְ'ווָאן"). באותה תקופה נקבעה סופית צורת האגם המערבי כפי שהיא מוכרת כיום. בשנה השלישית לשלטונו של הקיסר טונגג'ה (1864) נוסדה לשכת דליית הבוץ מקרקעית האגם המערבי, ויליד צ'יינטאנג, דִינְג בִּין (Ding Bin), מונה למנהלה.

מהרפובליקה של סין ועד סוף המאה ה-20

מסוף תקופת שושלת צ'ינג ועד תקופת הרפובליקה של סין נבנו מסילות הברזל שאנגחאי-האנגג'ואו-נינגבו וג'גיאנג-ג'יאנגשי, כמו גם הכבישים המהירים האנגג'ואו-שאנגחאי, האנגג'ואו-נאנג'ינג והאנגג'ואו-נינגבו. שיפור דרכי ההגעה להאנגג'ואו עודד את התפתחות התיירות להאנגג'ואו. מלבד צליינים מסורתיים הגיעו יותר ויותר נוסעים מערים מקומיות דוגמת שאנגחאי ונאנג'ינג כמו גם מאירופה, אמריקה ויפן. על פי ה"מהדורה המיוחדת להנצחת השנה העשירית לממשלת האנגג'ואו" הגיעו בין השנים 19 ל-25 על פי לוח השנה מִינְגְווֹ (1936-1930), 32,845 תיירים להאנגג'ואו.
אתרי התיירות של האנגג'ואו התרבו בתקופת הרפובליקה של סין, ככל שנוספו אתרים נוספים ומבני תרבות סביב האגם המערבי. הממשל המקומי הסב את הגן הקיסרי, חלק משרידי הארמון הקיסרי הזמני של שושלת צ'ינג על הר גושן לפארק. לוח השנה הרשמי של הרפובליקה היה לוח השנה מינגוו, שהתחיל את ספירת השנים ב-1912, השנה בה הוקמה הרפובליקה של סין, ובשנה ה-16 (1927) שונה שם הפארק ל"פארק ג'ונְגְשָׁאן" או "פארק סון יאט-סן". בחלקו השמאלי של הפארק נבנתה אנדרטת הקדושים המעונים של ג'ג'יאנג, לזכרם של המתים כאשר צבא ג'ג'יאנג כבש את ג'ינלינג. בנוסף נבנו קבריהם של שני מורדים מפורסמים שהוצאו להורג על ידי ממשל צ'ינג: שׂ'וּ שִׂילִין (徐锡麟, פין-יין: Xú Xīlín) וצְ'יוֹ גִ'ין (秋瑾, פיו-יין: Qiū Jǐn) בסמוך לגשר שִׂילִינְג (Xiling). בשנה השישית על פי לוח השנה מינגוו (1919) הוקם היכל דָאבֵּיי (Dabei) במקדש לִינְגְיִין (Lingyin), ומקדש יְוֵּ'ה וָאנְג (Yue Wang) וקברו של יְוֵּ'ה פֵיי (Yue Fei) שופצו כמה פעמים. בשנות מינגוו 12–20 (1933-1925) נבנה חְוָאנְגְלונְג דונְג (Huanglong Dong). בשנות מינגוו 12–13 (1926-1925) שופץ ארמון המלך צְ'ייֵן (Qian) והפך לגן. בשנת 22 (1935) תוקנה פגודת בָּאוצ'וּ (Baochu) המטה ליפול.
בניית הפארקים בהאנגג'ואו החלה עם הקמת הפארק לחוף האגם בתקופת הרפובליקה של סין. ב-1912 הרסה הממשלה הצבאית של ג'ג'יאנג את חומות העיר משער צ'יינטאנג ועד שער יונגג'ין, כמו גם את מצודת הדגלים, ובנתה את דרך חוּבִּינְג (Hubing) לאורך גדת האגם. גדרות הוצבו במרחק של 20 מטרים מהאגם וניטעו עצים ונשתלו פרחים. האזור היה קרוי "פארק גדת האגם", והוא כיסה מרחק של לי וחולק לחמישה פארקים. באביב 1930 יישרה הממשלה שטח מצפונית לדרך צָ'אנְגְשֶׁנְג (Changsheng) עד שער צ'יינטאנג תוך שימוש בבוץ שנדלה מקרקעית האגם ויצרה פארק שישי. בין השנים 1928 ל-1933 הקים הממשל המחוזי של ג'ג'יאנג את "פסל צֶ'ן יִינְגְשְׁה" (Chen Yingshi), את "מגדל ההנצחה של הקדושים המעונים של המשלחת הצפונית" ואת "אסטלת ההנצחה של הקדושים המעונים של דיוויזיה 88 במערכת סונְגְחוּ" במזחים של הפארק השלישי, הפארק השני והפארק החמישי בהתאמה.
לאחר שעמדה על תילה במשך קרוב ל-1,000 שנים התמוטטה פגודת לֵייפֶנְג (Leifeng) לפתע ב-25 בספטמבר 1924. הגורם לכך היו החפירות החשאיות שבוצעו בבסיסה. עובדה זו גרמה לזעזוע בחדשות. הסופר לו שון כתב בתגובה את "הערה על התמוטטות פגודת לֵייפֶנְג" ואת "הערה שנייה על התמוטטות פגודת לֵייפֶנְג", כשהוא מציין תקרית זו. התמוטטות פגודת לֵייפֶנְג גם ביטלה אחד מ"עשרת אתרי נוף בעלי שם פיוטי של האגם המערבי", "פגודת לֵייפֶנְג בזוהר השקיעה" (雷峰夕照).
מ-6 ביוני ועד 20 באוקטובר 1929 ארחה ממשלת ג'ג'יאנג את "תערוכת האגם המערבי" הראשונה, ומספר המבקרים בה עלה על 20 מיליון. מיקום תערוכת האגם המערבי התפרש על אתרים סביב האגם, כדוגמת "הגשר השבור", "הר גושן", מקדש יְוֵּ'ה וָאנְג, "הגבעה הצפונית" וכו'. המטרה העיקרית של התערוכה הייתה לקדם מוצרים מתוצרת מקומית ולעודד הקמת מפעלים. מלבד מעל ל-1,000 משלחות מרחבי סין הגיעו לתערוכה נציגים מאמריקה, יפן, בריטניה, אינדונזיה ומדינות נוספות. היה זה המפגן הגדול והארוך ביותר בהאנגג'ואו בתקופת הרפובליקה של סין.
לאחר הקמת הרפובליקה העממית של סין הייתה האנגג'ואו אחת הערים הראשונות שנפתחה לתיירות בסין. ממשל העיר שימר את האזור ההררי סביב האגם ושתל מספר רב של עצים. בינתיים, בוצע מבצע נרחב לדליית בוץ מקרקעית האגם. בתוך האזור הנופי של האגם המערבי נפתחו גן בוטני חדש וגן פרחים. נבנו "פארק צפייה בדגים בבריכת הפרחים" (花港觀魚), ו"פארק זהבנים שרים בערבי הנחל" (柳浪聞鶯), הוקמו מחדש "פארק צפייה בדגים במעיינות הירקן" ו"פארק יונגג'ין", ושופצו מקדש לִינְגְיִין, מקדש גִ'ינְגְצְה, מקדש יְוֵּ'ה וָאנְג, "שלוש בריכות משקפות את הירח" (三潭印月), היכל לב האגם ואתרים נוספים. בנוסף נסללו הכבישים החדשים: דרך חְווָאנְחוּ המערבית (Huanhu), דרך לונְגְגִ'ין (Longjin) ודרך גְ'יוֹשִׂי (Jiuxi). ב-1959 ביקרו באגם המערבי בהאנגג'ואו מעל ל-1,400 תיירים מארצות חוץ, מעל ל-2,300 תיירים ממקאו והונג קונג ומעל לחמישה מיליון תיירים מרחבי סין. לאחר המהפכה התרבותית גדל מספר התיירים שביקרו באגם המערבי במהירות. ב-1978 ביקרו במקום 53,000 תיירים מארצות חוץ ממקאו והונג קונג בנוסף לשישה מיליון תיירים מסין.
במאי 1983 הכריזה מועצת המדינה של סין על האנגג'ואו כ"עיר היסטורית ותרבותית נודעת" ו"עיר מפתח לאומית לתיירות נוף". בספטמבר 1984 הורה המשרד המנהלי של מועצת המדינה על פיתוח האנגג'ואו כמרכז תיירות לדרום מזרח סין ועיר תיירות בינלאומית מדרגה ראשונה. לאחר מכן שיפץ ממשל האנגג'ואו את מקדש לִינְגְיִין, את מקדש טְייֵנְג'וּ, את מקדש גִ'ינְגְצְה, את מקדש יְוֵּ'ה וָאנְג, את היכל דָאצֶ'נְג (Dacheng), את הביתנים המכילים את האסטלות של "עשרת אתרי נוף בעלי שם פיוטי של האגם המערבי" ואתרים נוספים. אתרי נופש דוגמת "מעיין הטיגריס המזנק" הורחבו. נוסד פארק "לוטוס נע ברוח בגן המתפתל" (曲院風荷). נפתח אתר חדש "חקירת פריחת השיזף בפסגת לינג" (靈峰探梅). קרנבלים של תחפושות ומנהגי עבר נערכו בחְוָאנְגְלונְג דונְג (Huanglong Dong) ובאי "זְ'ווָאן גונְג דוּן" (Ruan Gong Dun). כמו כן לשם בידור הופעלו גני לילה ושוקי לילה מוזיקליים.
ב-1949 התמלאה קרקעית האגם בטין, כשהעומק הממוצע היה 0.55 מטרים בלבד והאגם הכיל 4 מיליון מ"ק מים בלבד. צמחי ביצה כיסו את קרקעית האגם ולכן סירות גדולות היו יכולות לשוט רק בערוצים ספציפיים. ב-1950 קבעה הממשלה את דליית הבוץ מקרקעית האגם המערבי כמיזם לאומי. האנגג'ואו השיקה את מיזם ניקוי האגם המערבי ב-1951 במטרה לחפור את הטין באופן יסוד. בהגיע 1954 העבודה הפכה ממוכנת. המיזם הסתיים ב-1959. תוצאה המיזם הייתה שהעומק הממוצע היה 1.808 מטרים כשהמקום העמוק ביותר 2.6 מטרים. קיבולת האגם גדלה ל-10,271,900 מטרים מעוקבים. בטין השתמשו על מנת למלא 18 שקעים או בריכות באזורים הסמוכים, כולל מקדש גָ'אוצִ'ינְג (Zhaoqing) ופארק צִ'ינְגְבָּוֹ (Qingbo). עם זאת, בשל הסחף וההשקעה של משקעים אחר-כך ירד עומק המים בממוצע ל-1.47 מטרים. הממשלה השקיעה ב-1976 שני מיליון יואן במטרה לדלות בוץ שוב מקרקעית האגם. ב-1980 העומק הממוצע הגיע ל-1.5 מטרים. בנוסף לעבודת דליית הבוץ חיזקה העירייה משמעותית את חופי האגם, תוך קיבוע גדה באורך כללי של 29,800 מטרים. היה זה מיזם שיפור הגדות הגדול ביותר בתולדות האגם המערבי. במקביל למיזם שופצו או נבנו מחדש יותר מעשרה מזחים לעגינת ספינות בפארק גדת האגם, בפארק ג'ונְגְשָׁאן, בקבר יְוֵּ'ה פֵיי, ומשני צדי סוללת סו.
מיזם ההטיה של האגם המערבי נחנך ב-1 בפברואר 1985. במסגרת המיזם הוקמה משאבה בקטע גָ'אקוֹאוּ של נהר צ'יינטאנג ששאבה לתוך האגם 300,000 מטרים מעוקבים של מים מדי יום, שווה ערך לאחד חלקי שלושה ושלושה של קיבולת האגם, כך שאפקטיבית מי האגם מוחלפים לגמרי מדי חודש. עקב כך, הוגדלה שקיפות מי האגם מפחות מ-0.4 מטרים ל-0.6 מטרים. להשלמת שיפור איכות מי האגם החל מיזם לכידת השפכים ברחבי האגם שהושק ב-1978, והסתיים ב-1981. המיזם התחלק לשלושה ענפים, דרומי, מערבי וצפוני. הוא כלל מנהרות שפכים תת-קרקעיות באורך 17 קילומטרים, ו-10 תחנות שאיבה. כמו כן פונו מפעלים מזהמים סביב האגם או שנסגרו. על בעלי הסירות נאסר שימוש במנועי דיזל המזהמים והמרעישים והם חויבו להתקין מנוע חשמליים.
ב-1984 מימנו חמישה ארגונים כולל העיתון יומון האנגג'ואו הצבעה על "עשרת אתרי נוף חדשים בעלי שם פיוטי באגם המערבי". אתרי הנוף החדשים שנבחרו הן: "הנתיב הנתמך בעננים בחורשת החזרן" (雲棲竹徑), "עצים מעורפלים לצד תשעת הפלגים" (九溪煙樹), "חלומות במעיין הטיגריס המזנק" (虎跑夢泉), "מערת הדרקון הצהובה לבושים בירוק" (黃龍吐翠), "גשם אוסמנטוס מתוק בכפר מָאנְג'וֵּ'לונְג" (滿隴桂雨), "עננים אצים מעל גבעת קיסר הירקן" (玉皇飛雲), "שאלה על תה בבאר הדרקון" (龍井問茶), "גבעת אבן יקרה צפה בעננים ורודים" (寶石流霞), "רוח שמימית מעל גבעת ווּשָׁאן" (吳山天風), ו"תל זוואן המוקף בירקרקות" (阮墩環碧). ב-1982 היה האגם המערבי של האנגג'ואו בין "אתרי הנופש הנופיים התיירותיים הלאומיים" הראשונים ונבחר כאחד מ"עשרת אתרי הנוף הסיניים" ב-1985.
אחרי 71 שנים הושקה תערוכת האגם המערבי שוב בשנת 2000. התערוכה החדשה נערכה מ-20 באוקטובר ועד 10 בנובמבר והגיעו אליה 5.7 מיליון מבקרים, מקומיים וכאלו שהגיעו מעבר לים. תעשיית התיירות גרפה 6.9 מיליארד יואן. התערוכה קידמה משמעותית את המוניטין של האגם המערבי בסין ובעולם. מאז הפכה תערוכת האגם המערבי לחגיגה שנתית.
תמונות נוף מהאגם המערבי הופיעו כמה פעמים על שטרות הכסף בסין. תמונת "שלוש בריכות משקפות את הירח" הודפסה על גב שטר הכסף בן יואן אחד שהודפסה ב-1979 ועל הגרסה החמישית של יואן אחד שיצאה לאור ב-2004.
בתחילת המאה ה-21 התבצעו ברחבי האגם המערבי כמה מיזמים שנועדו לשפר את סביבתו. הראשון בהם היה "מיזם שיפוץ הצד הדרומי של האגם המערבי". מפברואר ועד אוקטובר 2002 הוסיף ממשל האנגג'ואו ארבעה פארקים גדולים בצידו הדרומי של האגם, וארבעת פארקים אלו פתוחים בחינם לציבור הרחב בכל שעות היממה. ב-25 באוקטובר 2002 הוקמה באתר שבו התמוטטה פגודת לֵייפֶנְג 78 שנים קודם לכן פגודה חדשה שגובהה 71.7 מטרים.

היסטוריה של מחקר האגם

על היווצרות האגם המערבי יש מעט מאוד מידע במסמכים מהתקופה העתיקה. בטור מספר אחד של "עדות על מראות האגם המערבי" (西湖游覽志) מתקופת שושלת מינג נכתב: "האגם המערבי מוקף הרים משלושה צדדים, פלגים מתפתלים במורד הגבעות לתוך האגם. מתחת לאגם יש מאות מעיינות. המים המצטברים הם שיוצרים את האגם". חוקרים מודרניים שבחנו את הטופוגרפיה, הגאולוגיה המשקעים וההידרודינמיקה של המקום, הגיעו למסקנה שהאגם המערבי היה לגונה שנוצרה בהדרגה ממפרץ. ב-1920 פרסם המדען ג'וּ קֶגֶ'ן (Zhu Kezhen) את המחקר "הגורמים להיווצרות האגם המערבי בהאנגג'ואו" (杭州西湖生成的原因) לאחר שבחן את הטופוגרפיה של סביבות האגם. הוא טען "האגם המערבי היה במקור מפרץ קטן בצדו השמאלי של נהר צ'יינטאנג. בשלב מאוחר יותר שקע טין בפתח המפרץ ובהדרגה פקק את פי המפרץ, וכך נוצרה הלגונה." ג'ו שיער, בהתחשב בקצב ההשקעה, שהאגם המערבי נוצר לפני 12,000 שנים. האגם היה אז גדול בהרבה משטחו כיום, ושטחו התכווץ בהדרגה, בשל הצטברות משקעים על קרקעיתו, משקעים שמקורם בפלגים הזורמים בהרים שמקיפים את האגם משלושה צדדים. האגם המערבי לא היה קיים כיום אלמלא כל מיזמי דליית הבוץ מקרקעיתו שבוצעו במהלך ההיסטוריה. ב-1924 פרסם הגאולוג גָ'אנְג חונְגְגָ'או (章鴻釗, פין-יין: Zhāng Hóngzhāo) את "הסבר אחד להיווצרות האגם המערבי". הוא תמך בהשערותיו של ג'וּ והוסיף שהיווצרות האגם המערבי החלה בכוח הגאות שגרמה לבניית גדת האגם. שינויים שבוצעו אחר-כך בקו החוף סייעו לשמר את גובה פני המים. היו אלו שני תנאים מקדימים הכרחיים להיווצרות האגם.

כלכלה

האגם המערבי הוא מקור פרנסה משמעותי לתושבי האנגג'ואו. הענף העיקרי הוא תיירות. מעל ל-7 מיליון תיירים, מקומיים וזרים, מבקרים מדי שנה באתרי התיירות שלחוף האגם ועל האיים שבו, ומפרנסים את בתי המלון הרבים, המסעדות, מדריכי התיירות ושירותי ההסעה בחוף ועל האגם. בנוסף מבוצע מדי ערב (למעט בחורף) באגם יְוֵּ'חוּ מופע ראווה אורקולי הקרוי "התרשמות האגם המערבי" ("West Lake Impression") שבו מופיעים מאות שחקנים על בימה המוצבת 3 סנטימטר מתחת לפני המים. המופע מתבסס על אגדת עם מהאזור, ובוים על ידי במאי הקולנוע הנודע ג'אנג יי-מו (במאי הסרט גיבור) כשאת המוזיקה הלחין המוזיקאי היפני קיטארו.
ענפי כלכלה נוספים הם חקלאות המתבססת על מים מהאגם (מטעי תה) ודיג. במקביל לחשיבותו התרבותית היה האגם המערבי במהלך ההיסטוריה מקור פרנסה חשוב לדייגים המקומיים. על פי הסטטיסטיקות מ-1977, הייתה תנובת האגם השנתית כ-130 קילו דגים לדונם, הרבה יותר מאשר באגמים גדולים הרבה יותר (למשל יבול הדגים באגם המזרחי של ווהאן היה 45 קילוגרם בלבד).

אקולוגיה

אטרופיקציה היא בעיה משמעותית באגם, אם כי השלטונות מקפידים שהשפכים של העיר האנגג'ואו לא יגיעו לנהר, מזרימים מים נקיים מהנהר צ'יינטאנג בכמות הגורמת להחלפה מלאה של מי האגם כל חודש, מבצעים דליית בוץ מהקרקעית, ומפקחים על הדיג באגם. כמו כן פונו מפעלים מזהמים סביב האגם או שנסגרו. על בעלי הסירות נאסר שימוש במנועי דיזל המזהמים והמרעישים, והם חויבו להתקין מנועים חשמליים. עצים, פרחים ועשבים נשתלו סביב האגם במטרה להגביר את שימור קרקע והמים. מתקני דלייה מפנים בין 30 ל-60 אלף מטרים מעוקבים של בוץ מדי שנה, ונעשתה התאמה של מיני הדגים וצמחי המים וכמותם על מנת להגביר את הטיהור הביולוגי. באמצעות צעדים אלו ירדה בהדרגה רמת האטרופיקציה של האגם. כמות האצות ירדה מ-730 מיליון לליטר ל-190 מיליון לליטר, ושקיפות המים עלתה מ-0.4 מטרים ל-0.6 מטרים.

בעלי חיים

משום שממשל העיר שם דגש גובר על תשומת לב להגנה על הסביבה, השתפרו בהדרגה התנאים האקולוגים באזור האגם המערבי. ברכיות, שלדגים ודגי קוי הם בין בעלי החיים הנפוצים ביותר באגם. סנאים משוטטים בין העצים על הגדה. בסך הכול נמנו בשטח אתר המורשת העולמית 193 מינים של עופות, 16 מינים של יונקים, 26 מינים של זוחלים, 11 מינים של דו-חיים, 51 מיני דגים ומעל ל-1,000 חסרי חוליות.

שחר על סוללת סו באביב

"שחר על סוללת סו באביב" (蘇堤春曉, בפין-יין: Sū dī chūnxiǎo) נחשב כאתר הנוף החשוב ביותר. סוללת סו (蘇堤, בפין-יין Sū Dī)‏ (30°14′46″N 120°08′00″E) נבנתה ב-1090 בתקופת שושלת סונג הצפונית מטין שנגרף מתחתית האגם בהוראת המשורר סו שה, שהיה אז מושל העיר. הסוללה חוצה את האגם כולו ממרגלות הר נָאנְפִּינְג שבדרום האגם ועד "הגבעה הצפונית" שבצפון האגם, כ-500 מטר מזרחית לגדה המערבית של האגם וכ-2,300 מטר מהגדה המזרחית. היא מחלקת את האגם לשני חלקים עיקריים "האגם החיצוני" במזרח ו"האגם המערבי הפנימי" במערב. אורכה 2,797 מטרים, רוחבה בין 30 ל-40 מטרים, גובהה כ-40 סנטימטרים מעל פני האגם ושטחה 96,600 מ"ר. מהסוללה נשקפים הנופים הפנורמיים היפים ביותר של האגם.
שישה גשרי קשת בעלי מפתח בודד שרוחבו נע בין שישה לשמונה מטרים נבנו בתוך הסוללה בתקופת סונג הצפונית, והם (מדרום לצפון): גשר יִינְגְבָּוֹ (Yingbo), גשר סְווֹלָאן (Suolan), גשר וָאנְגְשָׁאן (Wangshan), גשר יָאדִי (Yadi), גשר דונְגְפּוּ (Dongpu) וגשר קְווָאחונְג (Kuahong). כל הגשרים בנויים מאבנים מסותתות ומקושטים במעקים מסוגננים. מכל אחד מהגשרים נשקף נוף ייחודי.
במרכז הסוללה סמוך לגשר יָאדִי מצוי ביתן ריבועי בגובה קרוב ל-5 מטרים שגגו דמוי פירמידה. בתוך הביתן מוצבת אסטלת אבן על בסיס ריבועי בגובה 2.56 מטרים, ברוחב 1.05 מטרים ובעובי 22 סנטימטרים. חלקה העליון של האסטלה מקושט מכל הצדדים בתבליטים של עננים ודרקונים. בחזית האסטלה חרות בכתב ידו של הקיסר קאנגשי משושלת צ'ינג התיאור "שחר על סוללת סו באביב". האסטלה הוצבה לאחר ביקור הקיסר במקום ב-1699. בגב האסטלה ובצדדיה חרותים שירים שכתב נכדו, הקיסר צ'יינלונג, בשנים 1751, 1754 ו-1762.
בשני צדי הסוללה נטועים לסירוגין עצי אפרסק וערבה בוכייה. שני העצים פורחים באביב, הערבה בירוק והאפרסק באדום.
המקור לשם הפיוטי הוא הנוף הנשקף מהסוללה בתקופת האביב בשעות השחר, כשערפילי הלילה עדיין לא התפוגגו. ראשית, הסוללה עצמה, ששת הגשרים שעליה, וביתן האסטלה, כמו גם פריחת עצי האפרסק והערבה הבוכייה, ושנית הנוף הנשקף ממנה: כל שטח האגם ממערב וממזרח. במערב, האגם המערבי הפנימי וההרים מעבר לו, במזרח, האגם החיצוני ושלושת האיים שבו ופסגות ההרים מצפון ומדרום.

לוטוס נע ברוח בגן המתפתל

"לוטוס נע ברוח בגן המתפתל" (曲院風荷, בפין-יין Qūyuàn fēnghé) הוא אתר המשתרע על שטח של 600 מ"ר, הכולל שרידים של גן קדום, וצמחי לוטוס הצפים על פני המים. האתר שוכן 22 מטרים מערבית לקצה הצפוני של סוללת סו בקרבה לגשר קְווָאחונְג (30°15′11″N 120°07′52″E). האתר שוכן במקום שבו זורמים לאגם מי מעיין גִ'ינְשָׁגְ'ייֵן (金沙涧, בפין-יין Jīnshājiàn, מילולית ערוץ חולות הזהב), המעיין הגדול ביותר הזורם לאגם. במקור, בתקופת שושלת סונג הדרומית, היה כאן יקב ממשלתי שהיה קרוי "גן היין", שכלל חלקה סמוכה של לוטוס. היקב נסגר עם תום תקופת שושלת סונג, והמקום הוזנח עד שהגיע הקיסר קאנגשי למקום ב-1699. במקום היקב הוקם גן שכונה הגן המתפתל (המילה ליין נהגית בסינית באופן דומה).
העונה המומלצת לביקור באתר היא הקיץ בעת פריחת הלוטוס. האלמנטים הנופיים באתר זה כוללים את הגן, הביתנים, אסטלת האבן ומבנים נוספים על גדת האגם צפונית לגשר קְווָאחונְג. אלמנטים אלו נוצרו החל מתקופת הקיסר קאנגשי ועד תקופת הקיסר צ'יינלונג (המאות ה-17 וה-18) משושלת צ'ינג, וכן חלקת הלוטוס באגם יְוֵּ'חוּ (Yuehu), החלק הצפוני ביותר באגם המערבי שממערב לסוללת סו. מהאתר נשקף אגם יְוֵּ'חוּ, סוללת גִ'ינְשָׁה שתוחמת אותו מדרום וגשר יוּ'דָה (Yudai) בעל שלושת המפתחים שבמרכזה, וההרים שבמערב.
הגן המתפתל היה גן מסורתי קטן מתקופת שושלת צ'ינג שהוזנח עם השנים ונותרו ממנו שרידים, ויסודות של הבניינים שנהרסו, והביתן המכיל את אסטלת האבן. צורת הביתן ריבועית וגובהו קרוב ל-5 מטרים בתוך הביתן מוצבת אסטלת אבן על בסיס ריבועי בגובה 2.33 מטרים, ברוחב 1.12 מטרים ובעובי 22 סנטימטרים. חלקה העליון של האסטלה אבד. בחזית האסטלה חרות התיאור "לוטוס נע ברוח בגן המתפתל" בכתב ידו של הקיסר קאנגשי משושלת צ'ינג. האסטלה הוצבה לאחר ביקור הקיסר במקום ב-1699. בגב האסטלה ובצדדיה חרותים שירים שכתב נכדו, הקיסר צ'יינלונג, בשנים 1751, 1754 ו-1762. התיאור שכתב קאנגשי היה עיוות של השם המקורי (麯院荷风, בפין-יין Qūyuàn héfēng) והתוספת שכתב צ'יינלונג מבקשת להתעלם מטעות זו, אבל בדיעבד הטעות של קאנגשי השתרשה ושמו האתר בימינו מבוסס על טעות זו.

ירח סתיו מעל האגם הרוגע

"ירח סתיו מעל האגם הרוגע" (平湖秋月 בפין-יין Pínghú qiūyuè) הוא אתר המשתרע על שטח של 1,600 מ"ר בפינה הדרום מזרחית של גבעת גושן, והצד הדרומי של הקצה המערבי של סוללת באי (30°15′16″N 120°08′29″E). מפינה זו נשקף נוף פנורמי של האגם החיצוני מצדו הצפוני, כשהעונה המומלצת לצפייה היא (כאמור בשם האתר) בליל ירח מלא בסתיו שאז מי האגם הם הרגועים ביותר. במקור, כשנקבע השם בתקופת שושלת סונג, הכוונה הייתה לצפייה מתוך סירה. השינוי חל עם בואו של הקיסר קאנגשי ב-1699 והוא קיבע את מיקומו הנוכחי של האתר.
האלמנטים הנופיים באתר זה כוללים את "הגן על פני המים", ביתן לקליגרפיה קיסרית ובימת הצפייה באגם, ביתן האסטלה והאסטלה שבתוכה, ביתן גל הירח והגשרים המחברים בין כל המבנים, וכן הצמחייה באתר. מהאתר נשקף האגם החיצוני, שלושת האיים, ההרים שבמערב ובדרום והמדרון הדרומי של הר גושן. הגן על פני המים הוא בעצם בריכה ריבועית התחומה בקיר מצדה צפוני ובביתן לקליגרפיה קיסרית מצדה הדרומי. הביתן הוא מבנה בן שתי קומות בגובה 10.8 מטרים. המבנה פתוח לדרום (אל האגם), מחובר להר גושן בגשר החוצה את בריכת הגן על פני המים ומחובר משני צדדיו בגשרים לשני הביתנים שהוזכרו. שלוחה מצדו הדרומי יוצרת בימת צפייה באגם. צורת הביתן המכיל את אסטלת האבן ריבועית, וגובהו 5.6 מטרים. אסטלת אבן היא שחזור מ-1980 של האסטלה המקורית. האסטלה ניצבת על בסיס ריבועי. בחזית האסטלה חרות בכתב ידו של הקיסר קאנגשי משושלת צ'ינג התיאור "ירח סתיו מעל האגם הרוגע". האסטלה המקורית הוצבה לאחר ביקור הקיסר במקום ב-1699. ביתן יְוֵּ'בָּוֹ (Yuebo - "גל הירח") שוכן מערבית לביתן לקליגרפיה קיסרית והוקם במקור ב-1699. הביתן פונה למזרח וכיום יש בו כיסאות לצפייה באגם. הצמחייה באתר כולל לוטוס באגם, עצי אוסמנטוס ומאלוס (Malus) וערבה בוכייה בחוף.

שאריות שלג על הגשר השבור

"שאריות שלג על הגשר השבור" (斷橋殘雪, בפין-יין Duàn qiáo cánxuě) הוא אתר המשתרע על שטח של 26 דונם סמוך לגשר המכונה "הגשר השבור" (גשר דְווָאן) בקצה המזרחי של סוללת באי (בָּאי) בצפון האגם (30°15′39″N 120°08′49″E). סוללת באי מקשרת בין האי הר גושן (הגבעה הבודדה) לבין הפינה הצפון מזרחית של גדת האגם, והיא מחלקת את האגם לחלק צפוני ודרומי. אורכה 987 מטרים, רוחבה 33 מטרים, והיא מרוחקת 500 מטרים מהחוף הצפוני של האגם וכ-2,000 מטרים מהחוף הדרומי. מיקומו של הגשר השבור מאפשר צפייה על החלקים הצפונים והדרומיים של האגם, כשהזמן המומלץ לצפייה הוא בחורף כשהאגם מכוסה שלג.
מקור שם הגשר אינו ידוע, ייתכן כי הוא קרוי על שם משפחה מקומית בשם דְווָאן או בשל העובדה שהפשרה חלקית של שלג על הגשר יוצרת את האשליה שהוא שבור. הגשר הוא אחד האתרים הידועים ביותר באגם המערבי בעיקר משום ששימש רקע לאחת מארבע אגדות העם הידועות ביותר בסין, אגדת הנחש הלבן. הגיבור והגיבורה באגדה נפגשו בפעם הראשונה על גשר זה. הגשר נבנה לראשונה בתקופת שושלת טאנג (לפני המאה ה-7) ועבר שיפוצים רבים מאז. הגשר הנוכחי בנוי מאבנים. אורכו 8.8 מטרים, רוחבו 8.6 מטרים והוא נשען על קשת חצי עגולה שמפתחה 6.1 מטרים.
האלמנטים הנופיים באתר זה כוללים את הגשר השבור, ביתן האסטלה והאסטלה שבתוכה, הביתן שעל שפת המים בקצה הצפוני של הגשר שנבנה בתקופת קאנגשי, דרך שְׁהָאן, שהייתה פעם הדרך העיקרית בין האגם לעיר, סוללת באי וגשר גִ'ינְדָאי (Jindai), וכן הצמחייה באתר הכוללת עצי אפרסק וערבות על הסוללה ולוטוס באגם. מהאתר נשקף נוף האגם דרומית (האגם החיצוני) וצפונית (האגם הפנימי הצפוני) לסוללה, הר גושן והר גֶלִינְג (Geling).
צורת ביתן האסטלה משושה בעל גג מחודד וגובהו 4.6 מטרים. בתוך הביתן מוצבת על בסיס ריבועי אסטלת אבן, שחזור מ-1977 של האסטלה המקורית. בחזית האסטלה חרות בכתב ידו של הקיסר קאנגשי משושלת צ'ינג התיאור "שאריות שלג על הגשר השבור".
סוללת באי (白堤, בפין-יין: Bái Dī) הוקמה בתקופת שושלת טאנג, והייתה הדרך היחידה שחיברה בין הר גושן וחוף האגם. שמה הנוכחי ניתן לה בתקופת שושלת צ'ינג לזכרו של המשורר ומושל העיר האנגג'ואו בָּאי ג'וּ'יִי. אורכה הנוכחי של הסוללה 987 מטרים, רוחבה 33 מטרים ולאורכה שתולים לסירוגין 450 עצי אפרסק וערבה בוכייה.
גשר גִ'ינְדָאי הוא הגשר בקצה המערבי של סוללת באי. הגשר הראשון שנבנה במקום היה קרוי גשר הָאנְבִּי, והוא הוקם בתקופת שושלת סונג. בתקופת הקיסר ואן-לי משושלת מינג (המאה ה-16) נבנה גשר עץ שכונה גשר גִ'ינְדָאי (אבנט הברוקד). בתקופת הקיסר קאנגשי (המאה ה-17) נבנה הגשר באבן על מפתח קשתי. הגשר הנוכחי נבנה ב-1941 וחופה בלבנים בשנות ה-50 של המאה ה-20.

צפייה בדגים באגם פרחוני

"צפייה בדגים באגם פרחוני" (花港觀魚, בפין-יין: Huāgǎng guānyú) הוא אתר המשתרע על שטח של 2.5 דונם מערבית לחלקה הדרומי של סוללת סו בין גשר יִינְגְבָּוֹ לגשר סְווֹלָאן (30°14′04″N 120°08′14″E). בתקופת שושלת סונג הדרומית היה האתר חווילה של הסריס לוּ יוּ'נְשֶׁנְג (Lu Yunsheng) והשם הפיוטי מתייחס לבריכה מוקפת הפרחים בחווילה ולמיני הדגים הנדירים שבה. האתר הוזנח בשלהי תקופת שושלת סונג הדרומית, ושופץ בעקבות ביקורו של הקיסר קאנגשי במקום ב-1699. נבנו ביתנים, מסלעות ובריכת דגים.
האלמנטים הנופיים באתר זה כוללים את הגן, בריכת הדגים, המסלעות, ביתן הסחלבים (牡丹亭) וביתן האסטלה והאסטלה שבתוכה, כולם נבנו בתקופת הקיסרים קאנגשי וצ'יינלונג, וכן כמה אלפי דגי קרפיון צבעוני בבריכה והצמחייה באתר, הכוללת צמחי מים ועצי אפרסק. לציון מיוחד ראוי גן פרחי האדמוניות, הנחשב לאתר הראשון במעלה מסוג זה באזור. מהאתר נשקף נוף האגם הפנימי המערבי, ההרים שמדרום לאגם וסוללת סו הנטועה עצי אפרסק וערבות בוכיות.
אל האתר מוביל גשר שטוח מסוללת סו. הבריכה שוכנת בצפון האתר. אורכה 30 מטרים, רוחבה 23 מטרים ושטחה 708.4 מטרים רבועים. צורת ביתן האסטלה ריבועית, ובתוכו מוצבת על בסיס ריבועי אסטלת אבן, שחזור מ-1980 של האסטלה המקורית. בחזית ובגב האסטלה חרות בכתב ידו של הקיסר קאנגשי משושלת צ'ינג התיאור: "צפייה בדגים באגם פרחוני".

זהבנים שרים בערבי הנחל

"זהבנים שרים בערבי הנחל" (柳浪聞鶯, בפין-יין: Liǔlàng wényīng) הוא אתר המשתרע על שטח של 5.4 דונם, 50 מטרים צפונית למקדש המלך צְ'ייֵן במזרח הגדה הדרומית של האגם (30°14′46″N 120°09′11″E). בתקופת שושלת סונג הדרומית היה האתר גן ג'וּ'גִ'ינְג (聚景园, בפין-יין Jù jǐng yuán,- גן אוסף הנופים), גן שנבנה בהוראת הקיסר שְׂיָאודְזונְג (孝宗, בפין-יין Xiàozōng, שלט 1189–1194) מחוץ לשער צִ'ינְגְבָּוֹ (清波门, בפין-יין Qīngbō mén), אחד מהשערים במערב העיר. מקור השם בשירת ציפורי השיר ממשפחת הזהבניים בערבות הבוכיות שבגן. האתר הוזנח בשלהי תקופת שושלת סונג הדרומית, ושופץ בעקבות ביקורו של הקיסר קאנגשי במקום ב-1699.
האלמנטים הנופיים באתר זה כוללים את ביתן האסטלה והאסטלה שבתוכה, כולם נבנו בתקופת הקיסרים קאנגשי וצ'יינלונג, הצמחייה באתר הכוללת ערבות, וציפורי השיר. מהאתר נשקף נוף האגם החיצוני וההרים שמדרום, מצפון וממערב לאגם.
ביתן האסטלה שוכן כ-60 מטרים מהבריכה שבחזית מקדש המלך צְ'ייֵן. צורתו ריבועית, ובתוכו מוצבת על בסיס ריבועי אסטלת אבן, שחזור מ-1980 של האסטלה המקורית. בחזית ובגב האסטלה חרות בכתב ידו של הקיסר קאנגשי משושלת צ'ינג התיאור "זהבנים שרים בערבי הנחל". התקופה המומלצת לביקור באתר היא באביב שאז מלבלבות הערבות הבוכיות ונשמעת שירתם של הזהבנים. בלילות הקיץ נערכים במקום מסיבות שירה וריקודים.

שתי פסגות חודרות מבעד לעננים

"שתי פסגות חודרות מבעד לעננים" (雙峰插雲, בפין-יין: Shuāng fēng chā yún) מתייחס לשתי הפסגות הגבוהות ביותר, הצפונית (בֵּייגָאו - 北高峰, בפין-יין: Běi gāofēng) בגובה 314 מטרים, והדרומית (נָאנְגְאָו - 南高峰, בפין-יין: Nán gāofēng), בהרים שממערב לאגם ונקודת התצפית עליהם מגשר חונְגְצ'וּן (Hongchun)‏ (30°15′11″N 120°07′34″E). המרחק בין שתי הפסגות הוא 5 קילומטרים, ועל כל פסגה הייתה פעם פגודה מתקופת שושלת סונג הדרומית. בימים מעוננים או מעורפלים אפשר היה לצפות מהאגם כיצד קצות הפגודות מציצות מעל לעננים ומכאן שם האתר. שתי הפגודות התמוטטו בתקופת שושלת צ'ינג. הקיסר קאנגשי ביקר במקום ב-1699 ולכבוד הביקור הוצבה במקום אסטלה עם שם האתר בתוך ביתן.
הנוף הכלול באתר הוא נוף ההרים הנשקפים מכמה נקודות באגם: גשר חונְגְצ'וּן, גשר וָאנְגְשָׁאן בסוללת סו והר פֶנְגְחְוָאנְג ונוף האגם הנשקף מפסגות ההרים.
14 מטרים מגשר חונְגְצ'וּן הוצבה ב-1980 אסטלת אבן המשחזרת את האסטלה המקורית מתקופת הקיסר קאנגשי ובה הכתובת "שתי פסגות חודרות מבעד לעננים". האסטלה הוצבה בתוך ביתן מבטון בעל גג משושה בסגנון שושלת צ'ינג.

פגודת לֵייפֶנְג בזוהר השקיעה

"פגודת לֵייפֶנְג בזוהר השקיעה" (雷峰夕照) הוא אתר המשתרע על שטח של 132 דונם בסמוך להר שִׂיגָ'או בחוף הדרומי של האגם המערבי (30°14′02″N 120°08′42″E). מקור השם בצללית הפגודה הבולטת על הפסגה בשעת הדמדומים על רקע השמים האדמדמים, במיוחד כפי שהיא נצפית מגשר צָ'אנְגְצְ'יָאו (Changqiao). האתר מפורסם ברחבי סין כרקע לסיפור האהבה "סיפורו של הנחש הלבן", אחת מאגדות העם הידועות ביותר בסין.
פגודת לֵייפֶנְג (雷峰塔, בפין-יין Léi Fēng Tǎ – "פגודת הפסגה הרועמת"), האלמנט הבולט ביותר באתר, נבנתה בשנת 977, בתקופת ממלכת ווּיְוֵּ'ה (שלטה 907–978), על מרכז הרכס של הר שִׂיגָ'או (夕照, בפין-יין Xìzhào - "שקיעת החמה"). בתקופת שושלת מינג עלו באש מזחילות העץ, והפגודה נותרה במצבה ההרוס למחצה. במשך שנים רבות דמתה הפגודה למגדל. הפגודה המקורית התמוטטה ב-1924, וב-2002 הוקמה פגודה חדשה באתר שבו התמוטטה פגודת לֵייפֶנְג המקורית. הפגודה החדשה היא מבנה מתומן בן חמש קומות וגובהו, כולל הצריח, כ-72 מטרים. הפגודה היא אחד האתרים הפופולריים באזור האגם ויש בה מעליות המאפשרות לתיירים תצפית נרחבת על האגם.
פגודת לֵייפֶנְג, יחד עם פגודת בָּאוצ'וּ בצד הנגדי של האגם, מהווים את הסמלים שנתנו להאנגג'ואו את הכינוי "הממלכה הבודהיסטית של דרום מזרח אסיה" בתקופת חמש השושלות, התקופה שבה פרח הבודהיזם באזור האגם המערבי.
אלמנטים נוספים באתר כוללים את הר שִׂיגָ'או, ביתנים, האסטלה הקיסרית מתקופת הקיסר קאנגשי, הצמחייה הכוללת כמה מינים של חזרן ועצי אורן ותשתית מודרנית שהוקמה במטרה לשמר את האתר ולאפשר את הביקור בו. הנוף הנשקף מהאתר כולל מרבית נוף האגם המערבי וההרים שממערב מצפון ומזרח לאגם.
חפירות ארכאולוגיות חשפו את האתר שהיה פעם גן קיסרי 93 מטרים מערבית מאתר הפגודה המקורית. בחפירות נתגלה שער הכניסה, יסודות למבנים, והדרך שהובילה לגן.
13 מטרים מזרחית מהכניסה הוצבו אסטלות המציינות את ביקוריהם של הקיסרים קאנגשי וצ'יינלונג במקום בשנים 1699 ו-1751 בהתאמה. ב-2002 שוחזרו שתי האסטלות והם מוצבות בביתנים מתומנים בעלי מזחילות כפולות וגג מחודד בסגנון צ'ינג.

פעמון הערב מצלצל על הר נָאנְפִּינְג

"פעמון הערב מצלצל על הר נָאנְפִּינְג" (南屏晚鐘, בפין-יין Nánpíng Wǎnzhōng) הוא אתר המשתרע על שטח של 39 דונם על הר נָאנְפִּינְג בחוף הדרומי של האגם המערבי (30°13′51″N 120°08′40″E). מקור השם בפעמון של מקדש גִ'ינְגְצְה (净慈寺, בפין-יין: Jìngcí sì – "מקדש טוב הלב המטוהר") שעל המדרון הדרומי של ההר, שאת צליליו אפשר לשמוע ברחבי האגם. זהו ככל הנראה האתר העתיק ביותר מבין העשרה משום שגָ'אנְג דְזֶדְווָאן (張擇端, בפין-יין: Zhāng Zéduān‏; 1145-1085), אחד הציירים הידועים ביותר משלהי תקופת שושלת סונג הצפונית, יצר ציור המכונה "פעמון הערב מצלצל על הר נָאנְפִּינְג".
מקדש גִ'ינְגְצְה (הוקם בשנת 954) ומקדש לִינְגְיִין שבצפון האגם הם האתרים העיקריים לביצוע טקסים בודהיסטיים באזור שהיה מכונה "הממלכה הבודהיסטית של דרום מזרח אסיה" בתקופת חמש השושלות, התקופה שבה פרח הבודהיזם באזור האגם המערבי. צלילי צלצול פעמון הערב הגדול נישאים על פני האגם ומהדהדים כשהם פוגשים בהר גֶלִינְג ונוצר אפקט של צליל ארוך ומהדהד. תושבי האנגג'ואו מגיעים לאתר על מנת לצלצל בפעמון בערב השנה הסינית החדשה על מנת לקבל את השנה החדשה.
האלמנטים הנופיים באתר זה כוללים את הר נָאנְפִּינְג, מקדש גִ'ינְגְצְה, פעמון הארד של המקדש, ביתן האסטלה והאסטלה שבתוכה, שנבנו בתקופת הקיסרים קאנגשי וצ'יינלונג, וכן הצמחייה באתר הכוללת עצי אורן, ברושים, חזרן ולוטוס הגדל ב"בריכה לשחרור בעלי חיים בשבייה" שבשטח המקדש. מהאתר נשקף נוף ההרים שסביב הר נָאנְפִּינְג.
מקדש גִ'ינְגְצְה הוקם במקור בשנת 954 ונהרס ונבנה פעמים רבות מאז. המבנים הנוכחיים הם מתקופת שושלת צ'ינג. גם פעמון הארד נפגע ונוצק מחדש בפעמים שהמקדש נפגע. הפעמון הנוכחי נוצק ב-1984 כשאת המימון לבנייתו תרמו בודהיסטים מיפן. הפעמון שוקל כעשרה טון, גובהו 3.6 מטרים וקוטרו בבסיס 2.3 מטרים ועל דפנותיו חרותים 68,000 הסימנים של סוטרת הלוטוס. כל הקשה יוצרת רטט הנמשך קרוב לשתי דקות. 17 מטרים מזרחית מהכניסה למקדש גִ'ינְגְצְה הוצבה אסטלה המציינת את ביקורו של הקיסר קאנגשי במקום ב-1699. ב-2002 שוחזרה האסטלה, והיא מוצבת על מסד ריבועי ועליה חרות בכתב ידו של קאנגשי שם האתר. האסטלה מוצבת בביתן עץ משושה בעל גג מחודד בסגנון צ'ינג. על העמודים הריבועיים של הביתן חקוקים חרוזים מתקופת שושלת צ'ינג ועד תקופת הרפובליקה של סין. 70 מטרים מזרחית לאולם הראשי של מקדש גִ'ינְגְצְה הוקמה פגודה בגובה 3.8 מטרים כמצבה לנזיר ז'וּגִ'ינְג (如净, בפין-יין: Rújìng), אב המנזר של מקדש גִ'ינְגְצְה שנערץ ביפן על ידי המאמינים בזרם הסוטו של הזן בודהיזם, שמייסד הזרם היה מתלמידיו.

אתרים ומונומנטים היסטוריים

במשך אלף השנים שעברו מאז שממלכת ווּיְוֵּ'ה הקימה את בירתה בהאנגג'ואו והפכה את האזור למרכז בודהיסטי בדרום מזרח סין, נבנו על גדות האגם ועל ההרים סביבו מבני תרבות רבים הקשורים לזרמים הדתיים העיקריים בתרבות סין: קונפוציוניזם, בודהיזם וטאואיזם או שנועד לסמן מאורעות היסטוריים חשובים. האתרים כוללים: פגודות, מקדשים, מנזרים, פסלי אבן, שרידים של שער העיר, ארמונות וספריות. מתוך למעלה ממאה מבנים או מקבצי מבנים נכללו ארבעה עשר באתר המורשת.