פול ורהובן

ביוגרפיה

ורהובן נולד ב-18 ביולי 1938 באמסטרדם לוים ונל ואן-שרדנברג. אביו היה מורה בבית ספר ואמו הייתה יצרנית כובעים. אף על פי שהוא נולד באמסטרדם, משפחתו באה מכפר הנקרא סליקר-ריבר. ב-1943, המשפחה עברה להאג, מיקום של מפקדת הגרמנים בהולנד במלחמת העולם השנייה. בית משפחת ורהובן היה כמעט בסיס צבאי גרמני המצויד במשגרי רקטות, שלבסוף פוצצו והופגזו בידי כוחות בעלות הברית. בית השכנים נפגע והוריו של ורהובן כמעט ונהרגו כאשר פצצה נפלה על רחוב סמוך. מאז אותה תקופה, ורהובן הזכיר בראיונות כי הוא זוכר תמונות של אלימות, בתים שרופים, סכנה ממשית וגופות בכל פינה ברחוב.
כילד קטן, ורהובן חווה ותיאר את המלחמה כ"הרפתקה מרגשת" והשווה את עצמו לדמותו של ביל רואן ב"תקווה ותהילה" (1987).
פול ואביו אהבו לצפות יחדיו בסרטים אמריקאים שהיו בבתי הקולנוע כמו "פיראט הארגמן" (1952). כנער, ורהובן גם היה מעריץ של קומיקס הולנדי הנקרא "דיק בוס", בקומיקס, דיק בוס הוא בלש פרטי הנלחם בפשע באמצעות שימוש בהגנה עצמית וג'יו-ג'יטסו. ורהובן בעצמו אף אוהב קומיקסים, לכן, הוא יצר קומיקס הולנדי הנקרא "הרוצח", דמות אפורה בסיפור מפורט מלא בנקמות.
בתחילת שנת 1955, ורהובן למד באוניברסיטת ליידן, שם הצטרף לאחווה הנקראת "מינרווה". עם סיום לימודיו, הוא עשה דוקטורט במתמטיקה וכימיה.

סרטים קצרים (1960 - 1969)

ורהובן עשה את סרטו הראשון, הנקרא "לטאה יותר מדי", סרט קצר עבור חבריו הסטודנטים ב-1960 ואף המשיך עם כך כאשר הוא עשה שלושה סרטים קצרים נוספים משנת 1961 עד לשנת 1963.

סרטי קולנוע רשמיים (1969 - 1971)

סרט הקולנוע הרשמי הראשון של ורהובן היה "עסקים זה עסקים" משנת 1971. הצלחתו הלאומית לא הגיעה עד 1973 עם הסרט "Turkish Delight", בכיכובו של רוטגר האוור. ב-1974, סרט זה היה מועמד לפרס אוסקר בקטגוריית הסרט הזר הטוב ביותר וב-1999 זכה בפרס עגל הזהב.

סרטים אמריקאיים (1983 - 2000)

ג'רארד סטוטמן כתב את התסריט של סרטו האמריקאי הראשון של ורהובן; "רומן הדמים" (1985), בכיכוב רוטגר האוור וג'ניפר ג'ייסון לי. לאחר מכן, ורהובן עבר להוליווד עבור תקווה גדולה של הזדמנויות ליצור סרטים רבים אחרים. במהלך עבודתו בארצות הברית, הוא ביצע שינוי רציני בעזרת שני סרטים מלאים באלימות, סגנון ויזואלי מיוחד, בעלי תקציבים גדולים ומלאים באפקטים מיוחדים עם "רובוקופ" (1987) ו"זיכרון גורלי" (1990). שני הסרטים הללו זכה להצלחה מסחררת ברחבי העולם ואף זכו בפרס אוסקר בקטגוריית האפקטים המיוחדים הטובים ביותר ועריכת הסאונד הטובה ביותר. אחרי הצלחת שני הסרטים הללו, ורהובן יצר את "אינסטינקט בסיסי" (1992), מותחן ארוטי אינטנסיבי ופרובוקטיבי במיוחד שנעשה לסרט התשיעי הרווחי ביותר בשנה הזו. הסצנה המפורסמת ביותר בסרט זה הייתה כאשר שרון סטון, אשר גילמה את דמות האנטגוניסטית הראשית בסרט; קתרין טראמל נמצאת בחקירה משטרתית בידי מייקל דאגלס, יושבת על כיסא, מעשנת סיגריה ופותחת את רגליה. סרט זה היה מועמד לשני פרסי אוסקר; העריכה הטובה ביותר והפסקול הטוב ביותר.
סרטו הבא של ורהובן היה "נערות שעשועים" (1995), סרט פרובוקטיבי נוסף, אשר הוכתר לאחד מבין הסרטים הגרועים בכל הזמנים. סרט זה זיכה את ורהובן עצמו בפרס פטל הזהב בסרט הגרוע ביותר של השנה והבמאי הגרוע ביותר.
אחרי "אינסטינקט בסיסי" ו"נערות שעשועים", ורהובן שב אל חיק ז'אנר סרטי הפעולה-מדע בדיוני המלאים באלימות הגרפית הבוטה והאפקטים עם סרט האקשן-מדע בדיוני משנת 1997 "גברים בחלל", המבוסס על הספר בעל אותו השם מאת רוברט א' היינליין. סרט זה היה הצלחה מסחררת עולמית נוספת ואף קיבל מועמדות לפרס האוסקר על האפקטים. בשנת 2000, ורהובן ביים סרט אימה-מדע בדיוני הנקרא "בלתי נראה" בו כיכב קווין בייקון. סרט זה היה לכישלון קופתי וביקורתי צורב אולם קיבל מועמדות לפרס אוסקר על האפקטים.

החזרה להולנד (2006 - 2016)

אחרי 20 שנים במהלכן התגורר ועבד בארצות הברית, ורהובן שב לארץ הולדתו, הולנד. שם, יצר סרט דרמה הנקרא "הספר השחור" (2006). ב-25 במאי 2016, הוקרן דרמת המתח החדשה שלו "אל", העוקבת אחר אישה ההופכת לקורבן אונס ושוד בביתה ויוצאת לנקמה באדם שעשה לה זאת המבוססת על ספר הנקרא "Oh" מאת פיליפ דיג'אן.
בשנת 2016 ביים את סרטו, "היא" (Elle) בכיכובה של איזבל הופר. הסרט זכה בפרס גלובוס הזהב לסרט הזר הטוב ביותר וכן בפרס לומייר. ורהובן זכה בפרס לומייר לבמאי הטוב ביותר.

עבודתו

ורהובן ידוע כבמאי של "טעם-רע". בין השאר כונה כבר "מדען מטורף", "גאון מרושע", "סרסור פורנו", "שונא נשים", "הומופוב", "אשמאי זקן" ואף "נאצי". יש הרואים את סרטיו כמשקפים פנטזיות אובססיביות של מוח מעוות. סרטיו מרבים לעסוק באלימות ובמין בצורה בוטה ובפאתוס המעורב באיכות פופ סינתטית וסליזית. ב"נערות שעשועים" הוא מתרכז בתאוותנות אשמאית בכל איבר מוצנע של גיבורות הסיפור. ב"גברים בחלל" הוא יוצר סרט תעמולה קצבי לפאשיזם, ואילו ב"בלתי נראה" יצר סרט יקר וראוותני בעל אפקטים פורצי דרך על אדם בלתי נראה, המציץ לנשים ומנצל אותן.
אולם, כפי שציין מומחה אחר ל"טעם-רע", הבמאי האמריקאי ג'ון ווטרס: "ישנו טעם-רע טוב, וישנו טעם-רע רע". ישנו טעם-רע שהוא פשוט טעם רע, וישנו "טעם-רע" שהוא סוג של אמנות. ורהובן כנראה מאמין בכך גם הוא, משום שב-1995 היה לבמאי הראשון בהיסטוריה שהרהיב להגיע טקס ה-Razzie (פטל הזהב) על מנת לקבל את פרס הבמאי הגרוע ביותר (עבור "נערות שעשועים"). בעובדה זו יש להעיד על חוש האירוניה המפותח של ורהובן, הניכר היטב בסרטיו.
אלו סרטים, שמלבד הטעם הרע השופע, מכילים גם ביקורת נוקבת על החברה שורהובן מייצג ועל האובססיות הורהוביניות בכלל. הביקורת על מושא הביקורת באה מתוך המדיום של מושא הביקורת. ורהובן מבקר בחריפות את הקפיטליזם/סקסיזם/תרבות הפופ, אך באותה העת גם משכפל את מושא הביקורת ולובש אותו על עצמו כתחפושת או סוג של מדים סגנוניים. הוא מעז להעלות הצעות לפתרון בעיה שהוא עצמו חלק ממנה. התוצאה היא, אם כן, אירונית במידה מפליגה, ואף חתרנית - כפי שמודה ורהובן עצמו.