google/wiki40b huggingface dataset:
ילנה איסינבייבה

ביוגרפיה

איסינבייבה נולדה בוולגוגרד. אביה מומצא טבסאראני ואמא רוסיה. מגיל 5 ועד גיל 15 התאמנה בהתעמלות מכשירים, אך מאחר שנחשבה גבוהה מאוד לענף זה, 1.74 מטר, עזבה לאתלטיקה.

שיאנית עולם

בתחרות שנערכה בגייטשיד שבאנגליה ב-13 ביולי 2003 קבעה איסינבייבה בקפיצה במוט את שיא העולם הראשון שלה לאחר שעברה גובה של 4.82 מטר, שיפור לשיא בן השנתיים של סטייסי דרגילה מארצות הברית (4.81 מטר). חודש וחצי לאחר מכן, באליפות העולם שנערכה בפריז שבצרפת היא זכתה במדליית ארד בתוצאה של 4.65 מטר, אחרי בת ארצה סווטלנה פאופנובה (4.75 מטר) ואניקה בקר מגרמניה (4.70 מטר).

אלופה אולימפית

באולימפיאדת אתונה (2004) זכתה איסינבייבה במדליית זהב בקפיצה במוט בשיא עולם חדש של 4.91 מטר, לפני סווטלנה פאופנובה (4.75 מטר) ואנה רוגובסקה מפולין (4.70 מטר).

שיא עולם מעל 5 מטר

בתחרות שנערכה בלונדון ב-22 ביולי 2005 הייתה איסינבייבה לאישה הראשונה והיחידה עד כה (2013) שקפצה מעל לגבול 5 מטר.

אלופת עולם

באליפות העולם שנערכה בהלסינקי שבפינלנד בשנת 2005 זכתה איסינבייבה במדליית זהב בקפיצה במוט בשיא עולם חדש של 5.01 מטר, לפני מוניקה פירק מפולין (4.60 מטר) ופוולה המצ'קובה מצ'כיה (4.50 מטר).
באליפות העולם שנערכה באוסקה שביפן בשנת 2007 זכתה איסינבייבה במדליית זהב בקפיצה במוט בתוצאה של 4.80 מטר, לפני קתרינה בדורובה מצ'כיה (4.75 מטר) וסווטלנה פאופנובה (4.75 מטר) ובכך הגנה על תוארה.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) זכתה איסינבייבה במדליית זהב בקפיצה במוט בשיא עולם חדש של 5.05 מטר, לפני ג'ן שור מארצות הברית (4.80 מטר) וסווטלנה פאופנובה (4.75 מטר) ובכך הגנה על תוארה.
באליפות העולם שנערכה בברלין שבגרמניה בשנת 2009 סיימה איסינבייבה אחרונה בשלב הגמר, מקום 11 כללי לאחר שלא הצליחה לעבור את הגובה ההתחלתי שבו בחרה 4.75 מטר. שבוע לאחר מכן, בתחרות שנערכה בציריך שבשווייץ ב-28 באוגוסט היא קבעה בקפיצה במוט שיא עולם חדש של 5.06 מטר (הנוכחי, 2017).
באליפות העולם שנערכה בטגו שבקוריאה הדרומית בשנת 2011 סיימה איסינבייבה במקום שישי בקפיצה במוט בתוצאה של 4.65 מטר.
בתחרות שנערכה באולם ב-25 בפברואר 2012 קבעה איסינבייבה בקפיצה במוט שיא עולם חדש של 5.01 מטר (הנוכחי, 2013).
באולימפיאדת לונדון (2012) זכתה איסינבייבה במדליית ארד בקפיצה במוט בתוצאה של 4.70 מטר, אחרי ג'ן שור (4.75 מטר) ויאריסלי סילבה מקובה (4.75 מטר). 
באליפות העולם שנערכה במוסקבה שברוסיה באוגוסט 2013 זכתה איסינבייבה במדליית זהב בקפיצה במוט בתוצאה של 4.89 מטר לפני ג'ן שור (4.82 מטר) ויאריסלי סילבה (4.82 מטר). 
לאחר ניצחונה הודיעה איסינבייבה כי היא לוקחת הפסקה מספורט תחרותי. היא ניסתה להתחרות לקראת השתתפות במשחקים האולימפיים בריו אך לאחר שנבחרת האתלטיקה הרוסית הושעתה מהשתתפות בהם הודיעה על פרישתה הסופית מהספורט.

חייה האישיים

באוגוסט 2013 יצאה איסינבייבה כנגד קהילת הלהט"ב: "אנחנו ברוסיה שונים ככל הנראה ממדינות אחרות. אנחנו אנשים נורמאלים, סטנדרטיים. אנחנו חיים בנים עם בנות". דבריה נאמרו, לאחר שהקופצת לגובה אמה גרין טרגרו, תומכת בקהילה הגאה צבעה את ציפורני ידיה בצבעי דגל הגאווה, באליפות העולם שנערכה במוסקבה, כאות הזדהות עם קהילת הלהט"ב הסובלת ברוסיה. איסינבייבה שלא אהבה את המעשה, מתחה עליו ביקורת פומבית. על דבריה אלו היא קיבלה ביקורת נוקבת מקרב ספורטאי העילית בעולם, בהם האתלטים אלופים אולימפיים מייקל ג'ונסון מארצות הברית ודניס לואיס מבריטניה וסגן אלוף העולם ניק סימונדס מארצות הברית שהקדיש את מדליית הזהב בה זכה לקהילה הגאה.
ב-28 ביוני 2014 נולדה בתה הבכורה, אווה.
Día Especial

רקע וכתיבה

השיר נכתב על ידי שאקירה, לואיס פרננדו אוצ'ואה וגוסטבו סראטי, והופק על ידי שאקירה ואוצ'ואה גם כן. השיר הוא בלדה בסגנון פופ לטיני. לשיר יצאה גרסה בשפה האנגלית בשם "The Day and the Time", שנכללה באלבומה השביעי Oral Fixation, Vol. 2, ונכתבה על ידי שאקירה ופדרו אזנר.
ערן שדר

קורות חייו

ערן שדר נולד בחולון ומגיל ארבע ועד הצבא התגורר ברעננה. הוא למד בבית הספר התיכון אוסטרובסקי ברעננה. שירת בצבא במסגרת הנח"ל בגרעין אבגר.
בתום שירותו הצבאי היה בעל עסק לגינון ושיחק בקבוצת התיאטרון 'הגדה השמאלית'. הוא השתתף בקומדיות 'ערב פנוי' ו'אינטרוויו', בבימויו של גיל אלון. הקבוצה זכתה במקום הראשון בשתי ההצגות, בפסטיבל 'ארינה' בגרמניה ואחר-כך נסע לטיול ארוך באפריקה.
הוא למד משחק ב 'Rose Bruford College of Speech & Drama', בית ספר למשחק בלונדון (1995-1994) ואחר-כך שב לישראל וסיים את המסלול התלת-שנתי בסטודיו למשחק חולון (1997-1995). במהלך לימודיו הצטלם ל 'סופר בוי', סרט קולנוע לילדים בכיכובו של תום אבני, בתפקיד ראשי של האח קול. הצגת הגמר בה השתתף הייתה "מעגל הגיר הקווקזי" מאת ברטולד ברכט. שדר שיחק בתפקיד הראשי של אצדק. ההצגה השתתפה בפסטיבל עכו. אחר כך הצטרף לתיאטרון חיפה בו שיחק בשתי הצגות: "להיות או לא להיות" ו"המלט".
ב-2000-2001 כתב מחזמר קומי בשם הקרפדים ביחד עם אילן גנני. הקומדיה הופיעה בתיאטרון צוותא בתל אביב בשנים אלו. בהצגה זו השתתפו מלבד שדר גם אילן גנני, ניר מנקי ועמי סמולרצ'יק. את ההצגה ביים אורי הוכמן.
הוא שיחק בקומדיית המצבים "שאול" בתפקיד הקבוע דוד השוטר (2002).
שדר יצר ביחד עם חגי לפיד את הפינה הסאטירית-מוקומנטרית "J.TV". שדר, שכתב ושיחק בתוכנית, גילם את דמותו של ג'רלד גולדנבלום כתב של רשת טלוויזיה יהודית מברוקלין JTV ‏(Jewish Television), על מנת לעשות כתבות על ארץ הקודש. הפינה שודרה ב'HOT'-ערוץ 'ביפ' בשנים 2002-2006. בערוץ ביפ בכבלים ב-3 תוכניות שונות: "שי ודרור", "פיני הגדול" ו"הרצועה". את רוב הפינות ביים וערך הבמאי יורם זק. חנוך דאום כתב עליו במעריב שהוא "עושה את הטלוויזיה הכי מצחיקה שיש היום בישראל".

ניב הדס כתב על התוכנית בהעיר: "'ג'יי.טי.וי' היא תוכנית הטלוויזיה החשובה של השנה."

ב-2008. כתב ושיחק בפינה ב"עד כאן" תוכניתם של אורי גוטליב ויעקב כהן, בערוץ Yes', בתפקיד "התחקירן הטוב בעולם".
ב-2010 שיחק בתפקיד הראשי ב'ליברמן הקטן', קומדיה מוקומנטרית לאינטרנט ('Yes').
ב-2011 כתב וביים הצגת יחיד בשם "פיפ", בכיכובה של מירב קופרברג, זוכת קרן רבינוביץ' ל-2013.
ב-2012 שיחק בתפקיד קבוע ב'פוטו פיניש' תוכנית קומית יומית בהנחיית אלי פיניש ('ערוץ 1'). הוא גילם את דמותו של כתב התוכנית באולימפיאדה ובעתיד.
ב-2013 הצטלם לסדרות הטלוויזיה הקומיות "בלתי הפיך", "אבודים באסיה" ו"רמזור" ולסרט הקולנוע "טוביאנסקי".
ב-1997 הקים את "התרבוש - סיורים בתל אביב": חברה לסיורים עירוניים בהנחיית שחקנים, המשלבים היסטוריה, הומור ומשחק. ב-2013 נבחרה "התרבוש" בידי המגזין Time Out תל אביב לחברת הסיורים הטובה בתל אביב.
בינואר 2018 מגלם בסדרה כפולה את הדוקטור חילמי רופא של סלבים לצד דין הפנר, גליה ישי, נועה קירל, שלום אסייג, עופר שכטר ועוד.
ממלכת קאחתי-הרתי

היסטוריה

לפני הקמתה של ממלכת קאחתי שכנה בשטח המחוז ההיסטורי, קאחתי נסיכות נוצרית בשם כורבישופות קאחתי, ששליטה נשא בתואר הכנסייתי כורבישוף. עם מותו של בגרט השלישי, בשנת 1014, קפץ קוויריקה השלישי על ההזדמנות, השתלט על המחוז השכן, הרתי, והכריז על עצמו כמלך קאחתי והרתי - מלך ממלכת הקאחים והראנים.
בתקופת שלטונו שיגשגה הממלכה החדשה וצברה כוח פוליטי. בשנת 1027 הצטרף צבא ממלכת קאחתי לצבא המשותף של בגרט הרביעי, שהונהג על ידי ליפריט הרביעי, דוכס קלדקארי ואיוון אבאזאסדזה, האמיר אמירות טביליסי, אלי בי. ג'עפר והמלך דוד הראשון, מלך ארמניה כנגד האמיר של אראן (آران) מבית שאדאדיד, אל-פאדל הראשון איבן מוחמד, שהובס תבוסה מוחצת בנהר אקלז. בערך באותו זמן, השמיד, קוויריקה השלישי, השמיד כוח פולש בראשות המלך האלאני, אורדורה, שחצה את הרי הקווקז לתוך קאחתי רק בשביל ליפול בקרב במערכה נטושה. 
בשנת 1029, בשיא שלטונו ויוקרתו, נרצח קוויריקה בהתנקשות בעת ציד, והממלכה נכבשת בידי בגרט הרביעי למשך 10 השנים הבאות. בשנת 1039, הצליחו אצילי קאחתי, להחזיר את המונרכיה ולהמליך את בנו המאומץ של קוויריקה השלישי, גאגיק עליהם. 
בעזרת תמרונים במאבק בין בגרט הרביעי לבין האציל הגאורגי רב העוצמה, ליפריט הרביעי, דוכס קלדקארי מבית בר'וואשי, הצליח גאגיק להבטיח את שלמות ממלכתו. הוא עזר לבגרט במשלחת שלו כנגד אמירות טביליסי, אולם כשניסה המלך הגאורגי לתפוס את חזקותיו בהרתי, כרת גאגיק ברית עם ליפריט,  וסייע לו במרידתו כנגד בגרט בשנים 1046-1047, והצליח לשמור, פחות או יותר, על נחלותיו בהרתי. 
יורשו של גאגיק, אר'סרתן הראשון, התקשה לעמוד בפני בדרט הרביעי ומאבד חלקים נרחבים לבגרט הרביעי, ולכן נכנע, בשנת 1068, לסולטאן הסלג'וקי, אלפ ארסלאן, הסכים להעלות לו מיסים, וקיבל את תמיכתם של הסלג'וקים במאבקו כנגד ניסיונות הסיפוח של בגרט הרביעי ויורשו גיאורגי השני. 
מאוחר יותר, בדומה לאביו, כרת אר'סרתן הראשון ברית עם השבט המורד של הליפריטים. אולם העביר את תמיכתו, מאוחר יותר, לגיאורגי השני ועזר לו במסעו למיגור האופוזיציה הפיאודלית. מאוחר יותר, בשנת 1074, נלחם כנגד הפלישה הסלג'וקית של מאליק שאח הראשון (ملكشاه). 
אף על פי כן, כאשר חתם גיאורגי השני על הסכם שלום עם הסלג'וקים בתחילת שנות השמונים של המאה האחת עשרה, הכיר הסולטאן הסלג'וקי בגיאורגי השני כשליט הלגיטימי היחיד של קאחתי, והשאיר לו כוח סלג'וקי כדי שיוכל לכבוש את המחוז. גיאורגי, שעמד בראש הצבא הגאורגי-סלג'וקי המשותף, הטיל מצור על מצודת וז'יני (בקאחתי), אבל נכשל בניסיון הכיבוש ונסוג. אר'סרתן קפץ מיידית על ההזדמנות, והזדרז למאליק שאח, הבטיח לו את נאמנותו והתאסלם. בכך השיג את הגנתם של הסלג'וקים מול שאיפותיו של מלך גאורגיה.
הממלכה המשיכה להיות כפופה לסלג'וקים גם בתקופת שלטונו של יורשו קוויריקה הרביעי, שהצליח לעמוד אף הוא מול שאיפות איחוד הממלכות הגאורגיות, של דוד הבנאי, לממלכה הגאורגית המאוחדת. 
סופה של הממלכה הגיע עם עלייתו של אר'סרתן השני לכס המלוכה. אר'סרתן, שהיה מנהיג קל דעת "הצליח" להמאיס את שלטונו על עמו, ואצילי ממלכתו בראשות הנסיך ארשיאני מהרתי, אסרו אותו והסגירו אותו לידי דוד הבנאי, מלך הממלכה הגאורגית המאוחדת, שסיפח סופית את הממלכה ואיחד אותה עם ממלכתו.
יונתן כהן

קריירה

כהן התחיל לשחק כדורגל בקבוצות הילדים של מכבי תל אביב, עבר לתקופה קצרה להפועל תל אביב וחזר למחלקת הנוער של מכבי תל אביב. בעונת 2014/2015 כבש 20 שערים וזכה עם קבוצת הנוער של מכבי תל אביב באליפות ליגת העל לנוער.
בקיץ 2015 הושאל לבית"ר תל אביב רמלה מהליגה הלאומית, ובהופעת הבכורה שלו בקריירה, ב-10 באוגוסט 2015, כבש צמד שערים במשחק שהסתיים בתיקו 2-2 מול הפועל ירושלים במסגרת גביע הטוטו. בסך הכל כבש 11 שערי ליגה בעונת 2015/2016 והיה מלך שערי הקבוצה בעונה זו.
בקיץ 2016 הושאל כהן לבני יהודה תל אביב. ב-30 ביולי 2016 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, כשנכנס כמחליף בהפסד 0–2 להפועל תל אביב בגביע הטוטו. ב-17 בספטמבר 2016 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל, כשנכנס כמחליף בניצחון 1–0 על הפועל כפר סבא. ב-1 באוקטובר 2016 פתח בהרכב לראשונה במדי הקבוצה, והבקיע את שער הבכורה שלו בליגת העל, במשחק מול מ.ס. אשדוד שהסתיים בתיקו 2–2. בסך הכל כבש ארבעה שערי ליגה בעונת 2016/2017, והוסיף ארבעה שערים בגביע המדינה, בו זכה עם קבוצתו בתום העונה לאחר שכבש בבעיטות ההכרעה מול מכבי תל אביב במשחק הגמר.
בקיץ 2017 חזר כהן למכבי תל אביב, וב-29 ביוני 2017 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, בניצחון 2–0 על טירנה במסגרת מוקדמות הליגה האירופית, בו גם כבש את שער הבכורה שלו במדי הקבוצה. ב-3 בספטמבר 2017 חתם על חוזה חדש לשלוש שנים במועדון, אך הושאל בחזרה לבני יהודה עד לסיום העונה. בעונת 2017/2018 כבש שבעה שערי ליגה ב-34 הופעות במדי בני יהודה.
בקיץ 2018 חזר כהן למכבי תל אביב, ובעונת 2018/2019 זכה עמה באליפות ובגביע הטוטו.

נבחרת ישראל

לזכותו של כהן הופעה אחת בנבחרת הנוער של ישראל ושבע הופעות בנבחרת הצעירה, במדיה כבש שני שערים. ב-21 במרץ 2019 ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת ישראל הבוגרת, כשנכנס כמחליף בתיקו 1–1 מול נבחרת סלובניה במסגרת מוקדמות יורו 2020.

חיים אישיים

כהן נולד בתל אביב לכדורגלן העבר מיקי כהן. הוא בוגר תיכון ליידי דייוויס בעיר. כהן נוהג לחגוג את שעריו כאשר הוא קופץ ומזיז את שתי הרגליים לצד אחד ולאחר מכן לצד השני, חגיגה הלקוחה ממשחק הווידאו FIFA.
סינקלר לואיס

חייו

סינקלר לואיס נולד בסוק סנטר (Sauk Centre) שבמינסוטה, בנם של אדווין ואמה לואיס. אביו היה רופא העיירה ואמו הייתה בתו של רופא. בשנת 1891 נפטרה אמו, ושנה לאחר מכן נישא אביו מחדש. סינקלר לואיס למד משנת 1903 באוניברסיטת ייל (ספרות למד אצל פרופ' צ'ונסי ברוסטר טִינְקֶר), ובמהלך שני קייצים היה עורך של מגזין ספרותי. בשנת 1906 הצטרף לקומונה שהקים אפטון סינקלר ועבד בה כשרת. בין יתר עיסוקיו, קרא כתבי יד של סופרים, כדי לתת חוות דעת למוציאים לאור. הוא סיים את לימודיו בשנת 1908. 
לואיס נדד הרבה על פני 26 ממדינות ארצות הברית והיה גם במקסיקו ובאירופה. מסופר שבאחת משיחותיו עם פרופסור טינקר, אמר לו שהוא רוצה להקדיש את חייו לכתיבת ספרים. "תגווע ברעב", אמר לו הפרופסור הנכבד. "לא אכפת לי", השיב הצעיר, "אם כך", אמר הפרופסור, "אין ספק שתצליח", והוא הצליח, אבל עד שהצליח ועד שהגיע לזכייה בפרס נובל לספרות, חי בעוני קשה. בשנת 1906, כשג'ק לונדון הרצה באוניברסיטת ייל, בא אליו לואיס וראיין אותו עבור שכר סופרים, והם התיידדו. כעבור כמה שנים, במצוקתו הכספית, פנה לואיס ללונדון והציע לו לקנות ממנו "נושאים לכתיבה". ג'ק לונדון קנה ממנו כמה נושאים לפי $7.50 ליחידה והשתמש בהם לכתיבת כמה סיפורים מוצלחים. לאחר פרסום כמה מהרומנים שלו הפך לסופר מצליח ביותר וזכה לפרסים רבים.
חייו הפרטיים לא היו מאושרים: הוא נישא והתגרש מספר פעמים ובנו, מנישואיו הראשונים, נהרג במלחמת העולם השנייה (היה לו בן נוסף, שחקן, מנישואיו לעיתונאית הנודעת דורותי טומפסון). בשנותיו האחרונות התרכז לואיס בתיאטרון -כמחזאי וכשחקן, אף ניהל פרשיית אהבים עם שחקנית צעירה. הוא התמכר לאלכוהול ונפטר ברומא כתוצאה מנזקי האלכוהוליזם שלו.

יצירתו


בשנת 1914, כשפוטר מעבודתו באחד העיתונים (בגלל "חוסר כישרון") החליט לשבת ולכתוב את הרומן הראשון, "מיסטר וורן שלנו", בו כתב על נדודיו.
בשנת 1930 הוענק לו פרס נובל לספרות על "אמנותו הגדולה והחיה בציור חיים, על כישרונו ביצירת טיפוסים בעלי חריפות והומור". 
אחדים מספריו עובדו לקולנוע כמו דודסוורת' (1936) ואלמר גנטרי (1960).
סיפורו "בונגו הדב הקטן" עובד לסרט מצויר מבית אולפני ההנפשה של וולט דיסני בשנת 1947.
Trap

רקע וכתיבה

השיר נכתב על ידי שאקירה, רנה קנו וקווין מאוריציו, והוא הופק על ידי שאקירה, מאלומה, אל גניו, וצ'ירינו. לפני שיצא השיר, חשבו מבקרי המוזיקה ומעריציה של הזמרת כי השיר יהיה גרסה בשפה האנגלית, לשיר "Chantaje".
בסמוך לצאתו של האלבום, העלתה שאקירה לערוץ ה-Vevo שלה את האודיו של השיר, ונכון לנובמבר 2017, מונה הצפיות שלו עומד על כ-18 מיליון צפיות, דבר אשר הופך אותו לאודיו השני הנצפה ביותר מן האלבום כשקודמו הוא, "Perro Fiel".

וידאו קליפ

ב-23 בינואר 2018, חשפה שאקירה באינסטגרם שלה קטע בין כמה שניות, שבו ניתן לראות אותה ואת מאלומה, מתרוממים מתוך נוזל דמוי חלב. לאחר מכן, פרסמו השניים הצצות נוספות, וב-26 בינואר באותה שנה, יצא הקליפ לערוץ ה-Vevo של שאקירה.
בקליפ ניתן לראות את השניים, כשהם שוחים בנוזל דמוי חלב, לאורך כולו. הקליפ מבוסס על ידי עטיפת האלבום, שבו ניתן לראות את שאקירה באותו מצב גם כן, כאשר היא שקועה בתוך נוזל דמוי החלב.
נכון ל-10 ביולי 2018, מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-110 מיליון צפיות.
גייר הלגרימסון

ראשית חייו

גייר הלגרימסון נולד ברייקיאוויק, התחנך ב"קולג' הצעיר של רייקיאוויק" (Menntaskólinn í Reykjavík) ולמד באוניברסיטת איסלנד, שם הוא סיים לימודי משפטים. הוא בילה גם שנה בארצות הברית, שם למד באוניברסיטת הרווארד משפטים וכלכלה.

ראש עיריית רייקיאוויק

בין השנים 1959 – 1972 כיהן הלגרימסון כראש עיריית רייקיאוויק. בתקופת כהונתו בתפקיד זה הוא הרחיב בהדרגה את שטח העיר ושיפר את התשתיות שלה. בהנחייתו הוכפל השימוש באנרגיה גאותרמית בכל רחבי העיר. הוא גם שיפר את תשתית הרחובות והסב את רוב הרחובות שהיו עד אז דרכי עפר והפך אותם לרחובות סלולים אספלט. הוא היה ראש עיר אהוד ביותר ובבחירות של 1970 הוא זכה ב-99% של קולות הבוחרים.

בפוליטיקה הארצית

בסתיו 1970 הוא זכה במספר קולות בבחירות לאלת'ינגי יותר מאשר זכו ראש הממשלה, יוהאן הפסטין ויותר מאשר קודמו בתפקיד ראש העיר, גונאר תורודסן. הוא נבחר לאלת'ינגי כשהוא לוקח את מושבו של ראש הממשלה שמת באותה שנה, ביארני בנדיקטסון וכיהן בו עד 1983. ב-1971 הוא נבחר לתפקיד סגן מנהיג מפלגת העצמאות וב-1973 הוא נבחר לתפקיד מנהיג המפלגה לאחר שיוהאן הפסטין פרש מטעמי בריאות.

ראש הממשלה

ב-1974 הוא הוביל את מפלגת העצמאות לאחד מניצחונותיה הגדולים בתולדותיה. המפלגה גרפה 42.5% מקולות הבוחרים וזכתה ב-25 מתוך 60 המושבים באלת'ינגי. לאחר הבחירות הוא הרכיב קואליציה עם המפלגה הפרוגרסיבית וממשלתו כיהנה עד 1978. ממשלת הלגרימסון הרחיבה את תחום זכויות הדיג למרחק של 370 ק"מ ונאבקה בממלכה המאוחדת במסגרת מלחמת הבקלה. לאחר שאיסלנד ניתקה את יחסיה הדיפלומטיים עם בריטניה ב-1976, התנהל משא ומתן שבמסגרתו הושג הסכם ביוני אותה שנה, על פיו הכירה בריטניה בתחום של ה-370 ק"מ שהוכרז על ידי איסלנד.

באופוזיציה

ב-1978 נחלה ממשלתו של הלגרימסון מפלה לאחר שחוקק חוק להגבלת העליות בשכר. החוק היה ניסיון לריסון האינפלציה, ששיעורה התקרב ל-50%. שתי המפלגות החברות בקואליציה הפסידו חמישה מושבים באלת'ינגי כל אחת והוקמה קואליציה ללא השתתפותה של מפלגת העצמאות. שנה לאחר מכן כשלה מפלגת העצמאות בניסיונה להשיג הישגים משמעותיים בבחירות שהתקיימו לאחר שממשלת המפלגה הפרוגרסיבית התפטרה. במקביל התמודד גייר הלגרימסון עם אופוזיציה מבית במפלגתו ובבחירות הפנימיות שהתקיימו ב-1978 הוא זכה רק במקום השני כאשר אלברט גוסמונדסון הקדים אותו. שנה לאחר מכן התקדם הלגרימסון מחדש לראש הרשימה וזכה פעמיים, ב-1979 וב-1981,בבחירות לראשות המפלגה, כשבשתי המערכות הללו הוא זכה בכ-75% מקולות הבוחרים, בפעם הראשונה נגד אלברט גודמונדסון ובפעם השנייה נגד פלמי יונסון, שר החקלאות.
ב-1980 החליט סגן מנהיג מפלגת העצמאות, גונאר תורודסן, לפרוש מהמפלגה יחד עם ארבעה חברים נוספים ולחבור לקואליציה עם ברית העם (המפלגה הסוציאליסטית) ועם המפלגה הפרוגרסיבית. הלגרימסון נותר כמנהיג האופוזיציה ולקראת הבחירות שנערכו ב-1983 התאחדה המפלגה מחדש. אף על פי כן, הלגרימסון נחל תבוסה אישית כאשר הוא הגיע למקום השביעי בלבד בבחירות המקדימות ואיבד את מושבו באלת'ינגי. לאחר הבחירות הוא הכריז שהוא לא יתמודד שוב על תפקיד מנהיג המפלגה. בממשלת הקואליציה של מפלגת העצמאות עם המפלגה הפרוגרסיבית שכיהנה בין השנים 1983 – 1986 הוא כיהן כשר החוץ.
ב-1986 פרש הלגרימסון מהממשלה והיה לאחד מהנגידים של הבנק המרכזי של איסלנד, תפקיד אותו מילא עד למותו בספטמבר 1990. הוא היה חבר ועדת ההיגוי של קבוצת בילדרברג והשתתף ב-14 ועידות שלה  בין השנים 1972 – 1990.
אמיר ראובני

קורות חייו

אמיר ראובני נולד בקיבוץ אשדות יעקב איחוד בנובמבר 1936. באוגוסט 1955 התגייס לצה"ל שירת בחטיבת גולני כלוחם בגדוד 13 (גדעון). כקצין שימש סגן מפקד סיירת גולני. לאחר שחרורו חזר לעבודה חקלאית במשק הקיבוץ. ב-1963 יצא לשליחות באפריקה מטעם המרכז לשיתוף פעולה בינלאומי של משרד החוץ. במלחמת ששת הימים היה מפקד פלוגה בסיירת חרוב ולחם עמה בחזית הירדנית. במלחמת ההתשה שימש ראש זירת צפון וזירת משולבים באג"ם מבצעים. בדצמבר 1970 מונה לסגן מפקד גדוד 12 (ברק) וב-1972 מונה למפקדו. באותה שנה פיקד על אחד הכוחות שפעלו במסגרת "כוח ברק" במבצע קלחת 4 מורחבת בדרום לבנון.
ב-1973 מונה למג"ד בקורס קצינים, במינוי חירום פיקד על גדוד 68, גדוד מילואים של חטיבת ירושלים. ערב מלחמת יום הכיפורים הוצב הגדוד בתעסוקה מבצעית בקו בר-לב והחזיק במעוזים הצפוניים. הגדוד מנה 363 חיילים מהם 230 איישו את המעוזים והיו תחת פיקוד החטיבה המרחבית וחטיבה 14, החיילים היו מבוגרים יחסית, חלק גדול מהם ללא הכשרה קרבית, וללא שעברו אימון מקדים. בתדריכים שנמסרו לגדוד על ידי מח"ט הגזרה פנחס נוי, נאמר כי לא צפויה מלחמה בזמן התעסוקה. התרעות שהעביר הגדוד לדרגים הממונים על הכנות המצריים לא זכו להתייחסות רצינית. במלחמה עצמה נפלו כל המעוזים שתפס הגדוד מלבד מעוז בודפשט, בקרבות נהרגו 76 מחיילי הגדוד ומעל 60 נפלו בשבי.
לאחר המלחמה יצא ראובני ללימודים בבית הספר הגבוה למלחמה בפריז. בשנים 1976-1977 פיקד על עוצבת חירם, החטיבה המרחבית המזרחית בגבול הצפון. ב-1977 מונה למפקד חטיבת גולני, בתקופתו יזם את ההקמה של פלוגת החבלה וההנדסה כפלוגה סדירה בחטיבה, ואת ההקמה המחודשת של הפלנ"ט. הוא פיקד על החטיבה במהלך מבצע ליטני. בשנים 1981 עד 1984 שירת כנספח צה"ל וראש משלחת משרד הביטחון באירופה בדרגת תא"ל. הוא זכה לעיטור אות לגיון הכבוד הצרפתי.
נייפרוויל

היסטוריה

העיר יושבה לראשונה ביולי 1831. בשנת 1855 הגיעה גם אוכלוסייה אפרו-אמריקאית לראשונה להתיישבות, אשר הוכרזה לראשונה כעיירה בשנת 1857. באותה השנה התגוררו בעיירה כ-2,000 תושבים. ב-26 באפריל 1946 התרחש תאונת רכבות בסמוך לעיר, שבה נהרגו כ-45 בני אדם ונפצעו כ-127.

כלכלה

נכון לשנת 2010, נייפרוויל היא העיר ה-11 בעושרה בארצות הברית. העיר נחשבת לבעלת איכות חיים גבוהה ביותר. מבין המעסיקים הגדולים בעיר ניתן למנות את BP, אלקטל-לוסנט ומערכות הבריאות והחינוך המקומיות.

דמוגרפיה

לפי מפקד האוכלוסין שהתקיים בשנת 2010, התגוררו בעיר כ-141,122 בני אדם ב-53,408 משקי בית. הרכב הגזעי של העיר הוא 76.5% לבנים, 4.7% אפרו-אמריקאים, 14.9%אסייתים, ו-3.9% מגזעים אחרים או משני גזעים ויותר.
ג'סינדה ארדרן

ראשית חייה

ארדרן נולדה בהמילטון, ניו זילנד, היא גדלה במורינסוויל ומורופרה, שם אביה, רוס ארדרן, שירת כשוטר. היא למדה באוניברסיטת ואיקאטו והשלימה לימודיה בשנת 2001 עם תואר ראשון בלימודי תקשורת, בפוליטיקה וביחסי ציבור.
היא הצטרפה למפלגת הלייבור בגיל צעיר, והפכה לדמות בכירה בתנועת הצעירים של המפלגה. לאחר שסיימה את לימודיה באוניברסיטה עבדה במשרדים של הלן קלארק כעורכת מחקר. מאוחר יותר שהתה זמן-מה בלונדון ועבדה כיועצת בכירה למדיניות לטוני בלייר. היא גם צורפה למשרד הפנים כדי לעזור לבחון את גופי השיטור באנגליה ובוויילס. בתחילת 2008 זכתה בבחירות לנשיאות האיגוד הבינלאומי של נוער סוציאליסטי, תפקיד שהוביל לביקוריה במדינות כמו ירדן, ישראל, אלג'יריה וסין.

חברת פרלמנט

ארדרן חזרה מלונדון לניו זילנד ודורגה ברשימת מפלגת הלייבור במקום ה-20, בבחירות שנערכו בשנת 2008, והפכה לחברת פרלמנט הצעירה ביותר בהיסטוריה של ניו זילנד. 
בפרלמנט כיהנה כדוברת לענייני הנוער מטעם מפלגת הלייבור. במקביל התארחה בתוכנית טלוויזיה בערוץ TVNZ והופיעה פעמים רבות בתוכניות הבוקר של אותו ערוץ.

מנהיגת האופוזיציה

ב-1 באוגוסט 2017, שבעה שבועות לפני הבחירות הכלליות בניו זילנד, מונתה למנהיגת האופוזיציה לאחר שנבחרה לעמוד, בראש מפלגת הלייבור של ניו זילנד בעקבות התפטרותו של אנדרו ליטל, ראש המפלגה הקודם. בגיל 37 הפכה ארדרן למנהיגת מפלגת הלייבור הצעירה ביותר בהיסטוריה של המפלגה ולמנהיגה-אישה השנייה מאז הלן קלארק ועד מהרה הפכה לפוליטיקאית אהודה מאוד במדינה שהביאה לפופולריות הולכת וגואה של המפלגה לקראת הבחירות הכלליות בשנת 2017.

ראשת הממשלה

לאחר שראש הממשלה המכהן, ביל אינגליש, נכשל בהרכבת הממשלה ועקב הכרזת מפלגת "ניו זילנד תחילה" כי תחבור אליה ליצירת קואליציה, הוכרז שארדרן תמונה לראשת ממשלת ניו זילנד ה-40. היא החלה לכהן בתפקיד ב-26 באוקטובר 2017.

דעות פוליטיות

ארדרן מתארת את עצמה כסוציאל-דמוקרטית, פרוגרסיבית ופמיניסטית. היא תיארה את הלן קלארק כגיבורה פוליטית. בנאום הבכורה שלה בפרלמנט ב-2008 ארדרן אמרה שהיא תומכת במדינת הרווחה כ"רשת ביטחון הכרחית ותמיכה עבור אלה שאינם יכולים לפרנס את עצמם" ודיברה על תמיכתה באיגודים המקצועיים. ב-2017 הביעה את התנגדותה לתוכניות המפלגה הלאומית לקיצוצי מיסים לבעלי הכנסה גבוהה.
ארדרן הצביעה בעד חוק השוויון בנישואים, אשר אפשר לזוגות חד-מיניים להינשא באופן חוקי בניו זילנד ובשנת 2004 היא שילמה 20 דולר כדי ששמה ייכלל ברשימת התומכים בחוק האיחוד האזרחי שפורסם באחד מעיתוני ניו זילנד.
ארדרן תומכת בליברליזציה של חוקי ההפלה ופעלה להסרת מעשי הפלה מחוקי הפשיעה משנת 1961. ארדרן תומכת במתן הלוואות ללא ריבית והביעה עניין ברפורמה בתחום בריאות הנפש. היא הביעה התנגדות לרעיון שנשים צריכות לספר למעסיקיהן על תוכניותיהן ליטול חופשת לידה בעתיד.
ארדרן מאמינה כי השמירה, הייצוג או הטמעת בני המאורי בחברה הניו זילנדית צריכה להתקבל על ידי הילידים עצמם. היא תומכת בחובת ההוראה של שפת המאורי בבתי הספר.
באוגוסט 2017 דגלה בשמירה על שיעור נמוך של הגירה לניו זילנד וטענה שגידול בשיעורי ההגירה יהווה בעיה של ממש.
ארדרן מודעת לבעיות התחממות כדור הארץ והיא הכריזה כי על יעדי הפחתת פליטת פחמן להיות מעוגנים בחוק בניו זילנד.

משפחתה

ארדרן היא בת זוגו של מגיש הטלוויזיה קלארק גייפורד. בינואר 2018 הודיעה ארדרן שהיא בהיריון ושהלידה צפויה ביוני. על הריונה אמרה: "לא אהיה האישה העובדת הראשונה שנכנסת להיריון". ב-21 ביוני 2018 ילדה את בתה. ארדרן היא הראשונה מאז בנזיר בהוטו אשר יולדת בעודה מכהנת כראשת ממשלה.
יהודה ריינהרץ

נעוריו והשכלתו

יהודה ריינהרץ נולד בחיפה, הוא למד בתיכון בגרמניה והיגר לארצות הברית עם הוריו בשנת 1961. ריינהרץ בוגר שני תארים ראשונים מאוניברסיטת קולומביה ומהסמינר התאולוגי היהודי של אמריקה. את התואר השני שלו עשה באוניברסיטת הרווארד בנושא: "היהודים בימי הביניים" וקיבל אותו בשנת 1968. עשה את הדוקטורט באוניברסיטת ברנדייס, על ההיסטוריה היהודית המודרנית ב-1972.

חייו האקדמיים

ריינהרץ היה הפרופסור הראשון ללימודי יהדות באוניברסיטת מישיגן, באן ארבור שבמישיגן. שם הוא יצר תוכנית בינתחומית שהיוותה את הבסיס למרכז פרנקל ללימודי היהדות באוניברסיטה זו. 
בשנת 1982 הוא נעשה פרופסור להיסטוריה יהודית מודרנית במחלקה ללימודי המזרח הקרוב וללימודי היהדות שבאוניברסיטת ברנדייס. שנתיים לאחר מכן נהפך למנהל מכון טאובר ללימודים יהודים-אירופאיים בברנדייס ושמונה שנים מאוחר יותר ייסד את מכון יעקב וליבי גודמן ללימודי ציונות בישראל. בין השנים 1991 עד 1994 שירת ריינהרץ כראש המכללה וכסגן נשיא בכיר לענייני האקדמיה.

תקופת הנשיאות

במרץ 1994 הוכרז יהודה ריינהרץ כנשיאה השביעי של אוניברסיטת ברנדייס וירש בתפקיד זה את סמואל או טייר. במהלך תקופת כהונתו עברו על האוניברסיטה שינויים פיזיים ניכרים, בכללם הקמתו של אולם המגורים הוילה, הקומפלקס האקדמי על שם אברהם שפירו ומרכז הקמפוס על שם שפירו, כמו גם הריסתו של אולם פורד.
ב-25 בספטמבר 2009 הודיע על פרישתו מהנשיאות. 

לבקשת חבר הנאמנים הוא נשאר בתפקידו עד להחלפתו על ידי פרדריק לורנס בינואר 2011.

מאז פרישתו מתפקידו כנשיא האוניברסיטה הוא מכהן כנשיא קרן מנדל.
אשתו שולמית ריינהרץ היא פרופסור לסוציולוגיה באוניברסיטת ברנדייס ומנהלת את מכון המחקר ללימודי נשים הממוקם במרכז אפשטיין.

תארים ועיטורי כבוד

ריינהרץ קיבל פרסים ואותות כבוד רבים. הוא נבחר כחבר האקדמיה האמריקאית לאומנויות ולמדע ב-1995. ב-1998 מונה על ידי הנשיא ביל קלינטון לשרת כחבר בוועדת הייעוץ הנשיאותית לנכסי השואה בארצות הברית. הוא מקבלם של דוקטורטים לשם כבוד מההיברו יוניון קולג', הסמינר התאולוגי היהודי, אוניברסיטת פארפילד בקונטיקט ואוניברסיטת בן-גוריון בנגב.

פרסומיו

ריינהרץ הוא מחברם של למעלה ממאה מאמרים ועשרים ספרים שהופיעו בשפות שונות. ספרו "היהודים בעולם המודרני" הוא אחד הטקסטים הנלמדים בקולג'ים בנושא היסטוריה יהודית מודרנית. זכה בפרסים רבים בישראל ובארצות הברית על הביוגרפיה שלו בת שני הכרכים על חיים ויצמן, נשיאה הראשון של ישראל. וספרו, אותו כתב ביחד עם בן הלפרו המכונה "ציונות ויצירתה של חברה חדשה", פורסם ב-1998.
שני ספריו האחרונים ראו אור בשפה העברית. באוקטובר 2005 הוא היה עורך משותף של ספר אודות המסמכים והמכתבים הנוגעים לחייה של מניה שוחט, חלוצה יוצאת דופן בעליה השנייה. בספטמבר 2006 הוא פרסם ספר אותו כתב יחד עם יעקב שביט, המנתח את מערכת היחסים שבין היהודים לאירופה בתקופה שמן המאה ה-18 ועד ימינו אלה. 
ספרו "ישראל במזרח התיכון", אותו ערך יחד עם איתמר רבינוביץ, יצא לאור באביב 2007.