google/wiki40b huggingface dataset:
בלון טראמפ התינוק

בלון טראמפ התינוק הוא בלון הליום גדול בדמותו של דונלד טראמפ כתינוק ממורמר המחזיק בידו סמארטפון.
הבלון נוצר על ידי קבוצת פעילים פוליטיים בבריטניה לקראת ביקורו הראשון של טראמפ בבריטניה כנשיא ארצות הברית, וזאת כמחאה, בעיקר נגד מדיניותו בנושא ההגירה לארצות הברית ונגד פרישתה של ארצות הברית מהסכם פריז. דגמים של בלון זה הונפו באירועי מחאה שונים ברחבי העולם.

תיאור

הבלון עוצב על ידי אמן בריטי בשם מאט בונר, ויוצר על ידי חברת בלונים בלסטר. גובהו 6 מטרים, והוא מונף באמצעות מיתרים המגיעים לגובה של כ-30 מטר מעל לקרקע.
יוצרו כמה דגמים של הבלון, שהונפו במקומות שונים בעולם. רובם מומנו באמצעות קמפיינים למימון המונים. הבלון ממולא הליום, והוא מתאר את דמותו של דונלד טראמפ כתינוק ממורמר בצבע כתום, פיו נוהם, ידיים זעירות, הוא לבוש חיתול ומחזיק בידו סמארטפון.

היסטוריה

הבלון הוצג לראשונה בהפגנה נגד ביקור טראמפ בבריטניה, שנערכה בכיכר פרלמנט בלונדון ב-13 ביולי 2018 ונכחו בה כ-100 אלף מפגינים. למחרת הונף שוב הבלון בהפגנה דומה בכיכר המדווס באדינבורו, סקוטלנד, בזמן שטראמפ בילה במגרש גולף סמוך.
לצורך הנפת הבלון קיבלו המפגינים אישורים ממספר גופים, בהם הרשות הלאומית לתנועה אווירית, רשות לונדון רבתי ומשטרת המטרופולין של לונדון. אחד ממארגני ההפגנה פרסם את ההודעה הבאה: "כאשר טראמפ מבקר את בריטניה ב-13 ביולי, אנחנו רוצים לוודא שהוא מבין שכל בריטניה מסתכלת עליו וצוחקת עליו. בגלל זה אנחנו, קבוצת פעילים, שיתפנו פעולה וגייסנו מספיק כסף כדי לייצר בלון בגובה 6 מטר שיונף בשמיים מעל כיכר פרלמנט במהלך הביקור של טראמפ."
טראמפ הגיב באומרו "אני מניח שאם הם מניפים בלון כדי לגרום לי להרגיש לא רצוי, אין לי סיבה לנסוע ללונדון."
ב-17 ביולי 2018 הונף הבלון ליד אצטדיון O2 בלונדון במהלך הופעה של להקת פרל ג'אם, בהסכמתה.
בזמן ביקור ממלכתי של טראמפ בבריטניה ביוני 2019 הונף שוב הבלון בהפגנה בכיכר פרלמנט. בנוסף לו הוכן בלון קטן יותר, לשימוש במצעד נגד טראמפ שתוכנן לאותו יום. הבלון הקטן נדקר בחפץ חד על ידי תומכת של טראמפ, שנעצרה מאוחר יותר והוגש נגדה כתב אישום.
המוזיאון הבריטי ומוזיאון לונדון הביעו עניין ברכישת או הצגת הבלון המקורי.

בלון טראמפ התינוק במדינות נוספות

בלון טראמפ התינוק הונף בפריז ב-11 בנובמבר 2018, בהפגנה נגד ביקורו של טראמפ בצרפת.
ב-29 בנובמבר 2018 הונף הבלון בארגנטינה כחלק מהמחאה נגד פסגת ה-G-20 שנערכה בבואנוס איירס.
ב-6 ביוני 2019 הונף הבלון באירוע מחאה נגד טראמפ בדבלין, אירלנד.

בלונים דומים

לאחר שהבלון בדמותו של טראמפ הפך לפופולרי, הונפו בלונים דומים בהפגנות נוספות בבריטניה, בהן הפגנה באוגוסט 2018 נגד מדיניותו של סאדיק קאן, ראש עיריית לונדון, והפגנה ביולי 2019 נגד פרישת הממלכה המאוחדת מהאיחוד האירופי בה הונף בלון בדמותו של בוריס ג'ונסון.
קינגס קרוס

היסטוריה

במקור נבנתה התחנה עבור קו הרכבת הצפוני הגדול. המבנה תוכנן על ידי לואיס קיוביט ונבנה בין השנים 1851–1852 במקום שבו עמד קודם לכן בית חולים לחולי אדמת. ב-14 באוקטובר 1852 נפתח המבנה הראשי שבו רציפים 1 - 8. מאוחר יותר נוסף הבניין השני ובו רציפים 9 - 11.
אגדה אורבנית מספרת כי התחנה בנויה במקום שבו נלחמה בודיקה את הקרב האחרון שלה, והיא קבורה תחת התחנה.
בשנת 1987 פרצה שריפה בתחנת הרכבת התחתית וניספו בה 31 בני אדם. השריפה פרצה מתחת למדרגות הנעות של התחנה, והתחילה בתור להבה קטנה, אך בגלל "אפקט התעלה" המדרגות שמעל למקום התחממו וגרמו ללשון אש לפרוץ ולגרום לרוב הנזק. השרפה התפרצה ככדור אש מהדרגנוע עקב משב רוח שנוצר כשרכבת אחת הגיעה בעוד האחרת עזבה. גל האש עלה לטמפרטורה של מעל ל-600 מעלות צלזיוס וגרם למותם של רבים שנמלטו לאזור הקופות.

הארי פוטר

בספרי הארי פוטר מתוארת תחנת קינגס קרוס כנקודת היציאה של הרכבת הוגוורטס אקספרס היוצאת מ"רציף ¾9", שאליו ניתן להגיע אם רצים אל עמוד המפריד בין רציף 9 לרציף 10. בניגוד לאמור בספרי הארי פוטר ולמוצג בסרטים נמצאים הרציפים 9 ו-10 בבניינים שונים, פונים אחד לעבר השני, וביניהם מסילת ברזל ולא עמודים מפרידים. כאשר נשאלה על כך בראיון השיבה הסופרת, ג'יי קיי רולינג, כי התבלבלה עם תחנת יוסטון, שם מופרדים רציפים 9 - 10 על ידי עמודים. לצורך צילום הסרטים השתמשו ברציפים 4 ו-5 אשר מוספרו לשם כך כ-9 ו-10. כמו כן צולמה חזית התחנה מול תחנת הרכבת סנט פנקראס, שלה חזית גותית מרשימה יותר מחזית קינגס קרוס.
כיום מוצב בתחנה שלט על הקיר המפריד בין הבניינים השונים שבהם נמצאים רציף 9 ו-10, רציף ¾9, וב-2005 נוספה עגלת מזוודות, שרק חלקה האחורי נראה לעין, וחלקה הקדמי נעלם באופן מסתורי בקיר.
בנוסף, לאחר שבספר השביעי הארי מת וחוזר לחיים, "גן העדן" אותו הוא מדמיין הוא תחנת קינגס קרוס.

אזכורים נוספים בספרות

באחד מספרי דוקטור הו הקרוי "מעבר" (Transit) מהווה התחנה נקודת מעבר בין-כוכבית.

שם התחנה

באנגלית נכתב שם התחנה הן: King's Cross (היינו: "צלבו של המלך") והן Kings Cross (היינו: "צלב המלכים").

תחנה נוספת בשם זה

תחנה נוספת בשם קינגס קרוס קיימת בסידני, באוסטרליה.
GConf

dconf

ספריית GTK+‎, החל מגרסה 3.0, מספקת מנגנון חלופי לשמירת תצורה בשם dconf. הוא שומר את המידע על הדיסק בפורמט יעיל יותר מ-XML. קריאה יכולה להעשות באמצעות גישה ישירה לקובץ, אולם כתיבה דורשת תיווך של תהליך שירות בשם dconfd.
נחל גרר

נַחַל גְּרָר (בערבית: ואדי א-שריעה) הוא יובלו הגדול ביותר של נחל הבשור הנמצא בשטח גרר, חלקו התיכון כלול בשמורת נחל גרר התיכון, וחלקו התחתון כלול בשמורת נחלי בוהו וגרר. חלקו העליון הוא אכזב, וכך גם חלקו התחתון. תחילתו של הנחל ליד קיבוץ להב, וזרימתו ממשיכה מערבה, עד שהוא מתחבר שוב לנחל הבשור, ליד קיבוץ רעים.
בחלקו התיכון של נחל גרר, בין תל שרע לתל הרור, מצויים 70 מעיינות (זוהי בעצם רצועת מעיינות בשטח הכולל 7.5 קילומטרים), שמליחותם וכמות ספיקתם משתנה בין עונות שונות.

זיהוי כנחל גרר המקראי

ועדת השמות הממשלתית זיהתה את ואדי א-שריעה כנחל גרר המקראית בו חפרו על פי המקרא אברהם ויצחק אבינו בארות, ולאחר מכן, בעקבות מריבתם עם רועים פלישתיים אחרים, הם עלו לבאר שבע ושם כרתו ברית עם אבימלך מלך גרר. בהתאם לכך נקרא ואדי א-שריעה בעברית נחל גרר.
חוקרים אחרים נתנו זיהויים אחרים לנחל גרר המקראית. פרופסור יהושע מאיר גרינץ, טען שנחל גרר המקראית הוא ואדי אל עריש. כמה מיובליו במרכז סיני נקראים ואדי אל גרור וכן נמצאים שם שלושה עשר מקומות שבשמם נשתמרו האותיות "גר ".

במאה ה-19

במאה ה-19 עובד האזור על ידי ערבים שגידלו בו תבואה, כך מתאר החוקר Edward Hull שסייר באזור בשנת 1883: "האזור המשתרע הוא בעל טבע פורה ביותר.. המחוז מעובד באקסטנסיביות על-ידי ערביי תראבין (Terabin Arabs), ועל-ידי קבוצות קטנות של פלאחים המגיעות לאזור לעונה שבין הזריעה לקציר וחיים עם משפחותיהם באוהלים המוקמים בנקודות מוגנות. כאן משתמשים בגמלים בעיקר לחריש, כאשר גמל אחד שווה לשני שוורים ודמותו הכחושה והגבוהה של "ספינת המדבר" מופיעה לעיתים קרובות על קו הרקיע נעה לאיטה לפני החורש והמחרשה.. היקף הקרקע המעובדת כאן, כמו גם כל הדרך לעזה, הוא עצום, ויבול התבואות כגון חיטה, שעורה ותירס, עולה בהרבה על צרכי התושבים. למעשה, כמויות גדולות של מוצרים חקלאיים הגדלים באזור זה מיוצאים כל שנה מיפו וערים אחרות". זלמן דוד לבונטין ביקר במקום בשנת 1882 והתרשם מפוריותו "משני עברי הנחל נטויות שורות-שורות אוהלי בדויים רועי צאן. אילנות אין שם וכל הכיכר זרועה חיטה ושעורה", תיאור דומה של מביא מנחם שינקין שסייר בדרום הארץ בשנת 1912"פה ושם נמצאים משכנות הערביים, שהן כעין תערובת של בתים, צריפים ואוהלים […] דרך רחבה וטובה למסע עגלות עוברות בין  שדות תבואות, זרועים שעורה, חיטה.. האדמה מסביב פורייה. שדות תבואה למכביר"
הסימפוניה הרביעית של בטהובן

הסימפוניה הרביעית של בטהובן בסי במול מז'ור (אופוס 60) של לודוויג ואן בטהובן היא יצירה משנת 1806.

רקע

הסימפוניה הוקדשה לרוזן פרנץ ואן אופרסדורף, שהיה קרוב משפחה של פטרונו של בטהובן הנסיך ליכנובסקי. הרוזן נפגש לראשונה עם בטהובן כאשר ביקר בבית הקיץ של הנסיך- שם בטהובן התגורר.  ואן אופרסדורף האזין לסימפוניה השנייה של בטהובן (ברה מז'ור), ואהב אותה עד כדי כך שהציע לבטהובן סכום כסף גדול אם ילחין לו סימפוניה נוספת.

צורה

לסימפוניה ארבעה פרקים:
1.אדג'יו – אלגרו ויואצ'ה
2.אדג'יו
3.אלגרו ויואצ'ה – טריו, און פוקו מנו אלגרו
4.אלגרו מא נון טרופו
משך היצירה כ-33 דקות.

הסימפוניה במכלול יצירתו של בטהובן

רוברט שומאן תיאר את הסימפוניה הרביעית בתור: "עלמה יווניה צנומה בין שני אלים נורווגים" בהתייחסו לסימפוניות השלישית והחמישית, אשר שתיהן סימפוניות מונומנטליות ופורצות דרך. הסימפוניה הרביעית לעומתן, נחשבת לקלילה יותר, ודומה לסימפוניה  הראשונה ולסימפוניה השנייה שהן בעלות אופי קלאסי יותר נוסח הסימפוניות של מוצרט והיידן.
קשת רכוב

קשת רכוב או פרש קשת הוא פרש, אשר נשקו העיקרי הוא החץ והקשת. אלה הם פרשים קלים ניידים במיוחד שתוקפים בטקטיקה של "פגע וברח". בדרך כלל היו מתקרבים במהירות גבוהה לגוף הצבא היריב, משחררים מטחי חצים ומסתלקים במהירות גבוהה לפני שהאויב היה מסוגל להגיב. במקרה של התנגשות חזיתית עם כוחות אחרים היו בדרך כלל בנחיתות כי בדרך כלל לא עטו שריון גוף.

הקשתים הרכובים והערבה האירואסייתית

הערבות הגדולות של מרכז מערב אסיה וחלקים גדולים ממזרח אירופה, השייכים כולם לאזור האקולוגי של הערבה האירואסייתית, סיפקו שפע כרי מרעה לסוסים ולמקנה. מאחר שהיו פחות טובים לחקלאות מתורבתת מאשר אזור הסהר הפורה ועמקי הנהרות של סין, סיפקו ערבות איראסיה מקום מחיה לעמי נוודים שהתבססו על גידול מקנה ועל פשיטות ביזה על יישובים חקלאיים כדי לקיים את עצמם. עמי נוודים אלה הסתמכו על חיל הפרשים היעיל שלהם במהלך פשיטותיהם, שהיו מהירות וקטלניות. בשבילם המלחמה לא הייתה רק תכלית אסטרטגית אלא גם אורח חיים. 
מתוך עמי נוודים אלה, המונגולים היו הפרשים הרכובים המוצלחים ביותר ובעזרתם בנה ג'ינג'יס חאן את האימפריה שלו, קשתים רכובים טובים אחרים הם הממלוכים. היו פרשים רכובים טובים גם אצל השבטים הסקיתים, הסארמאטים, ההונים, המדיארים והטורקמנים ועמים אחרים.
אווזי

אווזי היא רשת מסעדות גריל המפעילה 11 סניפים בישראל.
בשנת 1970 פתח יהודה אווזי מסעדה הנושאת את שמו בשכונת התקווה שבתל אביב. המסעדה, שהגישה ללקוחותיה בשרים וסלטים, זכתה להצלחה. כ-20 שנה לאחר מכן נרכשה המסעדה וכן הזכויות על השם "אווזי" על ידי קבוצה של יזמים שהפכו אותה לרשת מסעדות. ב-2007 הסתכמו הכנסותיה בכ-110,000,000 ש"ח.
ב-2001 פנו הבעלים של רשת המסעדות לבית המשפט וביקשו ממנו להורות למסעדת "אווזי הזהב" שבבאר שבע (שרק נפתחה) להפסיק את השימוש בשמה, זאת בטענה שהשם "אווזי" הוא סימנם הרשום והדבר עלול להטעות את קהל הלקוחות. תביעתם התקבלה בבית המשפט המחוזי, אך נדחתה בבית המשפט העליון, אשר קבע ב-2006 כי רשת המסעדות זכאית להגנה על השם "אווזי" אך לא על הטיית השם, ואפשר לבעלי "אווזי הזהב" להמשיך ולעשות שימוש בשם המסעדה ובלבד ששתי המילים יודגשו באותה מידה ותנועת הניקוד צירי (מתחת לאות ז') תופיע בכל מקום שבו נעשה שימוש בשם. 
לרשת מטבח מרכזי ומרכז לוגיסטי השוכן ביהוד. שלושה מסניפי הרשת הם כשרים. 
בבעלותה תת-רשת למזון מהיר בשם "אווזי TO GO" שפועלת על בסיס זכיינות.
משמר העם

משמר העם היה יחידת מתנדבים שנועדה לשמור על הסדר בערים הגדולות, בהן חיפה, תל אביב, צפת וירושלים. בחלק מהערים הוקמה היחידה לפני קום המדינה, ובחלק מהם - אחריה. אנשי היחידה היו מעל גיל גיוס, או צעירים שלא גויסו לשורות הצבא מסיבות בריאותיות. הסניפים שפעלו לפני קום המדינה עסקו בעיקר בפעולות הגנה צבאיות ושמירת הסדר בעת הפגזות, ואלו שהוקמו לאחריה היו אמונים על הכנת ציבור למקרה של מתקפה, והפכו ברובם בהמשך לאנשי הג"א (הגנה אזרחית).

בחיפה

השם "משמר העם" ניתן לקבוצה קטנה שהוקמה בחיפה ב-1942, כחלק מתוכנית מצדה על הכרמל, על ידי אדמונד (אדק) קרוליק, לשעבר קצין פרשים בצבא הפולני, שהיה הוגה הרעיון ומייסד הקבוצה בחיפה, (השם נבחר כתרגום לעברית של המונח "גוורדיה לודובה").
הקבוצה הוקמה במקביל למשמר המולדת ותוך כדי שיתוף פעולה בין שני הגופים. להבדיל ממשמר המולדת אליו גויסו אנשים חסרי ניסיון צבאי קודם, הייתה מטרתו של קרוליק בהקמת הקבוצה גיבוש קבוצת אנשים, מבוגרים במונחי אותה תקופה, בעלי ניסיון צבאי קודם כלשהו, לשם פעילות פרטיזנית במקרה של כיבוש הארץ על ידי הגרמנים.
לאחר שהוסר איום הכיבוש על ידי צבאות רומל, "משמר העם" החיפאי שינה פניו והפך לחלק ממנגנון "ההגנה", (יחידת "הדרי") עירוב של חק"ש (חיל קשישים) שעיקר פעילותו הייתה אבטחת יישובים והג"א שעיקר פעילותו הייתה אחזקת עמדות ומקלטים. כאשר הועלה גיל הגיוס ל-35 הועברו מגויסים צעירים וכשירים יותר לגדודים 23 ו-24 של חטיבת כרמלי, ברוח זו פעל "משמר העם" במהלך מלחמת העצמאות בחיפה.

בצפת

גם בעיר צפת הוקמה עם הכרזת החלוקה יחידה בשם "משמר העם", יחידה זו הוטמעה מאוחר יותר בשלמותה בהג"א.
הרקול פוארו

דמותו

השראה לדמותו של הרקול פוארו שימש פליט מבלגיה שכריסטי התוודעה אליו בהיותה אחות רחמנייה בימי מלחמת העולם הראשונה. כריסטי, שכל עולמה האישי וספרותי היה אנגלי, בחרה בגיבור שכולו גילום של הגינונים הגאליים, זאת כדי להדגיש את הייחודיות שבאישיותו. פוארו תואר על ידי כריסטי כנמוך קומה בעל ראש דמוי ביצה ושפם מטופח. פוארו הוא בעל גינוני אדיבות ואבירות, הדור בלבושו ומקפיד בדיבורו בשפה האנגלית שאינה שפת אמו. פוארו הוא בעל הכרת ערך עצמו, חסר כל ענווה ומייחס את הצלחתו בפתרון התעלומות ל"תאים האפורים הקטנים", כפי שהוא מתאר את תאי מוחו. פוארו הוא בעל הגיון חד וחריף המתבסס על חוש לסימטריה; כל מה שאינו תואם את מהלך העובדות הטבעי או חורג מהסדר הטבעי של חפצים וראיות, הוא בעיניו בלתי סימטרי ומהווה קצה חוט לפתרון התעלומה, אותה הוא פותר בהגיונו החריף. 
פוארו שירת במשטרת בלגיה. כשוטר צעיר ירה פוארו והרג פושע מיואש שהתבצר על גג מבנה וירה עוברים ושבים ברחוב. לאחר קריירה ארוכה במשטרה פרש פוארו, עקר ללונדון, והפך לבלש פרטי. כבלש פרטי מצא עצמו פוארו מנהל חקירות ברחבי העולם, ובין היתר סייע לממשלות שונות בחקירות סבוכות במיוחד, ובהן בין היתר לצבא הצרפתי. עזר כנגדו הוא ידידו האנגלי קפטן ארתור הסטינגס, איש הצבא הבריטי בדימוס, מסור ונאמן אך משולל דמיון. דמות העוזר מופיעה בספריהם של רבים מיוצרי הספרות הבלשית, על מנת לגרום לקורא לחוש כי הוא מבין את החקירה טוב יותר מעוזרו של הבלש. באופן דומה יצר ארתור קונאן דויל את דמות העוזר הנאמן וה"מרובע" של הבלש שרלוק הולמס בדמותו של ד"ר ווטסון.
כנגד דמותו של פוארו הציבה כריסטי את דמותו של רב פקד ג'אפ. איש משטרה שמרני, שפוארו תמיד סותר את פתרונותיו השגרתיים ומעמידו על כיוון החקירה והפתרון האמתיים. גם דמות זו של איש המשטרה, המשמש משקל שכנגד לבלש, נפוצה בספרות הבלשית – ארתור קונאן דויל יצר את דמותו של המפקח לסטרד, שאינו יכול כלל להתחרות במוחו הגאוני של שרלוק הולמס, וארל סטנלי גרדנר יצר את דמות המפקח טראג כדמות איש המשטרה, שפרי מייסון מצליח תמיד להקדימו בפתרון התעלומות.
דמותו של פוארו הופיעה בסרטי קולנוע רבים, וגולמה על ידי שחקנים נודעים כפיטר יוסטינוב ואלברט פיני.
הטלוויזיה הבריטית הפיקה את הסדרה "פוארו", המבוססת על סיפורי פוארו. הסדרה הצליחה מאוד ושידורה נמשך לסירוגין מאז שנת 1989 והמשיך גם בשנת 2013. את דמותו של פוארו בסדרת הטלוויזיה גילם השחקן דייוויד סושה, שחקן בריטי יליד לונדון, שהציג דמות שכולה צרפתית-בלגית.
הסופרת הבריטית סופי האנה  כתבה בעקבות כריסטי, סדרת ספרי "הרקול פוארו" משלה, בהם: "רצח בראשי תיבות"  שראה אור ב-2014, "ארון סגור"  שראה אור ב-2016, שניהם תורגמו בין היתר לעברית. ספרה "The Mystery of Three Quarters" ‏(2018) לא תורגם נכון לאוגוסט 2018.
קונקורד (ניו המפשייר)

דמוגרפיה

לפי המפקד משנת 2010, התגוררו בעיר כ-42,695 תושבים, כאשר הצפיפות היא כ-244 נפש לקמ"ר.
נסים קלדרון

פועלו

קלדרון כתב וערך ספרים רבים, העוסקים בספרות, שירה ומוזיקה ישראלית עכשווית, ובקשרים ביניהן.

ספרו "יום שני"

הספר בנוי על המחשבה שהשירה הישראלית ממשיכה להיכתב ושומרת על איכותה. לצידה צמחה אמנות-אחות, שהיא מוזיקת הרוק. הרוק לקח חלק מן האלמנטים של השירה (דמות משורר חזקה, לשון חסכונית ומוזיקלית, עולם דמיון מפותח) ופיתח אותם בתוך מעשה אמנות אחר. הדבר דומה ליחס שבין תיאטרון לבין קולנוע. לפני מאה שנה הופיעה אמנות חדשה, לקחה חלק מן האלמנטים של אמנות התיאטרון ופיתחה אותם במדיום חדש. הקולנוע לא החליף את התיאטרון, כשם שהרוק לא החליף את השירה, אמנות עתיקה מאוד, ששרדה תהפוכות רבות ותשרוד גם את התמורה הזאת. הספר עוסק בשירה וברוק, אבל מקפיד להפריד ביניהן. כך למשל השירה בספר מנוקדת, ואילו הטקסטים של הרוק לא מנוקדים.
קלדרון כתב בספר באריכות, ובלי קשר לרוק, גם על משוררים רבים: דליה פלח, נתן זך בשיריו מן השנים האחרונות, אדמיאל קוסמן, חזי לסקלי, חיים גורי בשיריו המאוחרים, דליה הרץ, דליה רביקוביץ והתמורות ביצירתה, איתן נחמיאס גלס, רועי (צ'יקי) ארד ומשוררי כתב העת "מעין", שמעון אדף, דורי מנור ומשוררי כתב העת "הו!".
בסוף 2016 פרסם ביוגרפיה על מאיר אריאל, "ארול אחד" (בשיתוף עם עודד זהבי).

חיים פרטיים

קלדרון נשוי ואב לשניים. הוא אחיה של השחקנית עפרה ויינגרטן. הוא חבר במפלגת מרצ ומתגורר בתל אביב.
תגלת-פלאסר השלישי

תִּגְלַת-פַּלְאֶסֶר השלישי, מלך באשור בשנים 745 עד 727 לפנה"ס. על פי ספר מלכים ב' הוא הגלה חלק מעשרת השבטים של ממלכת ישראל.

ראשית חייו

תגלת פלאסר השלישי (באכדית: תוכולתי-אפיל-אשארה) היה כנראה ממוצא לא מלכותי - כנראה גנרל בצבא אשור ומושל העיר כלח, אף על פי שבכתובת מתקופתו הוא הציג את עצמו כבנו של אדד-ניררי השלישי. המידע לגבי ראשית חייו של תגלת-פלאסר אינו רב.

עלייתו לשלטון

הוא עלה לשלטון לאחר תקופה ארוכה שבה אשור איבדה את מעמדה כמעצמה אזורית והפכה לממלכה קטנה. בשנת 746 לפנה"ס בעקבות מצב כלכלי וביטחוני קשה, פרץ מרד בעיר כלח שהייתה בירת אשור. בעקבות המרד תפס תגלת פלאסר השלישי את השלטון, ואימץ את השם תגלת-פלאסר.
תגלת-פלאסר השלישי פתח בעלייתו לכס ממלכת אשור תקופה חדשה בתולדות האימפריה, ובזמנו הסתמן שינוי יסודי במדיניותה ובאופי פעילותה הצבאית.

פועלו כשליט אשור

חלק מן הארצות הכבושות אורגן מחדש במסגרת מנהלתית-טריטוריאלית של פחוות אשוריות, הוצבו בהן נציבים והם נחשבו חלק מן המינהל האשורי. תגלת פלאסר השלישי יצר מערכת של דואר שהתבססה על רוכבי סוסים. הוא הקים סביבו מבנה פקידותי שטיפל בידע ובמודיעין שהגיע לאשור - אנו יודעים זאת מכתובות על מערך מודיעין שהיה פעיל בתוך ממלכת אוררטו.
בעקבות שיטת ההגליה הדו-סטרית שפותחה ושוכללה בתקופה זו חלו גם שינויים ניכרים בהרכב האוכלוסייה של פחוות אלו.
ארצות אחרות שבאו תחת עול אשור זכו להתקיים במעמד של ממלכות גרורות. המרקם האתני והחברתי שלהן לא נפגע, או שנפגע במידה מועטה בלבד, ושליטיהן והמינהל העצמי שלהן נשארו על כנם. אולם מעמד זה היה מותנה בנאמנות מדינית לאשור ובחובות כלכליים, בעיקר בצורת מסים, שהפרתן הייתה עלולה לגרור ביטול המעמד של מדינה גרורה ולסיפוחה בתור פחווה לאשור תוך ביטול האוטונומיה שניתנה לה קודם לכן.

כיבושיו

בשנת 740 לפנה"ס חזרה אשור בהנהגתו של תגלת-פלאסר לפעילות צבאית במערב. באותה שנה נכבשה ארפד, ובשנת 738 נכבשה כלנה. בכך הושלמה השתלטותה של אשור על צפון סוריה. עליונות אשור מבחינה צבאית-מדינית הופגנה בכל מערב אסיה.
הכרת שליטי האזור בעובדה זו משתקפת ברשימת המלכים שהעלו מס לתגלת-פלאסר ב-738. ביניהם נכללו שליטים של מרכז סוריה (כמו חמת) ודרום סוריה (דמשק) וכן רצועת החוף הפיניקית (גבל וצור), אך גם מלכים רחוקים יותר כמו מנחם בן גדי מלך ישראל ("מנחם השומרוני"), זביבה מלכת הערבים וכן שבט קדר. לאחר שהשתלט על סוריה וארץ ישראל הוא פנה להילחם בממלכת אוררטו שממזרח לאשור. הוא צר על בירתה תושפע אך לא הצליח לכבוש אותה. הוא כבש גם את בבל (שמלך בה מוכין זרי), ונעזר לשם כך בשני שבטים ארמים שדאגו לאספקה של הצבא, וכך הפך גם למלך בבל.
אסם

אסם הוא מבנה חקלאי המשמש לאחסון תבואה, בית לבעלי חיים, מקום לאחסון כלי רכב חקלאיים ואזור עבודה מקורה. אסמים נמצאים בדרך כלל בחוות חקלאיות. אסם המשמש לאחסון פרות נקראת רפת.
בעבר אסמים נבנו בדרך כלל מעצים הגדלים בסביבת החווה או בתוכה, אך לעיתים נבנו גם מאבן במקומות שבהם היו חומרי הבנייה זולים יותר. כיום, הם נבנים יותר ויותר מפלדה. 
חלקו העליון של האסם שימש בדרך כלל לאחסון חציר ותבואה, ונקרא מתבן. החציר הונף והונח באסם בעזרת מערכת גלגלות. דלתות סתרים ברצפה אפשרו להעביר מזון אל האבוסים של בעלי החיים.
צוללן קרטזי

צוללן קרטזי, הוא משחק מדעי המאפשר להדגים שני חוקים פיזיקליים: חוק ארכימדס וחוק בויל-מריוט. 
יצירת צוללן קרטזי היא הפעלה נפוצה במסגרת פסטיבלי מדע. הצוללן מורכב מגוף הנמצא בתוך נוזל (לרוב מים) במצב של ציפה נייטרלית. הגוף בעל צפיפות גבוהה במעט מזו של הנוזל, ובתוכו בועת גז. כאשר מופעל לחץ חיצוני על המכל, הלחץ בתוכו עולה. הלחץ הגובר של הנוזל דוחס את הגז שבתוך הצוללן ולכן צפיפותו של הגז עולה. במצב זה, כוח הציפה קטן וירידת כוח הציפה גורמת לצוללן לשקוע.
משמו של הצוללן ניתן לשער כי הוא קשור לרנה דקארט אולם ככל הנראה המצאתו קדומה יותר.
אש (אב נזיקין)

הדין ומקורו

הדין הייחודי של אש כאב נזיקין מחייב את המזיק לשלם אף על פי ש"כח אחר מעורב בו" כלומר: המצית אחראי גם לנזק שנגרם כתוצאה מרוח שליבתה את האש וכדומה.
אדם שהצית רכוש של אחר באופן ישיר נחשב לאדם המזיק ודינו חמור יותר. במקרה זה, המזיק חייב בפיצויים גם אם העבירה בוצעה מאונס, וחייב לפצות גם על כלים טמונים שניזוקו.

מקור מקראי

המקור המקראי לדין אש הוא בפרשת משפטים:
כִּי תֵצֵא אֵשׁ וּמָצְאָה קֹצִים וְנֶאֱכַל גָּדִישׁ אוֹ הַקָּמָה אוֹ הַשָּׂדֶה שַׁלֵּם יְשַׁלֵּם הַמַּבְעִר אֶת הַבְּעֵרָה.
— ספר שמות, פרק כ"ב, פסוק ה'

תולדות האש

חז"ל הגדירו את האש כאב לכל המזיקים אשר דומים במאפיניהם לאש. מאפיינה של האש כאב נזיקין היא שגורם טבעי מעצים את הנזק שהיא גורמת. כך לדוגמה, האש מסתייעת ברוח, המלבה ומפיצה את האש, ובכך גדל נזקה.
תולדות האש שהזכירו חז"ל הם אבן, סכין או כל דבר אחר, אשר הונחו בראש גג, ונפלו על ידי רוח מצויה והזיקו בשעה שנפלו (במקרה שהאבן או הסכין הזיקו לאחר נפילתם על הקרקע, על ידי התקלות של אדם בהם, הרי הם דומים לאב המזיק 'בור', ונחשבים תולדתו).
על ידי הגדרת ה'מזיק' כתולדות האש, מקבלת התולדה את דיניה של האש, ולפיכך המזיק פטור מפיצוי חפצים טמונים שאינם גלויים לעין שניזוקו.

מקור הדין

במשנה נחלקו רבי יהודה וחכמים בדין 'טמון'. לדעת רבי יהודה מחייב לשלם גם על כלים טמונים שנשרפו, וחכמים חולקים על כך:
המדליק את הגדיש, והיו בו כלים ודלקו – רבי יהודה אומר: ישלם מה שבתוכו; וחכמים אומרים: אינו משלם אלא גדיש של חטין או של שעורים
— תלמוד בבלי, מסכת בבא קמא, דף ס"א, עמוד ב'.
בברייתא המובאת בתלמוד דעת חכמים מפורטת יותר, ומבואר שלמרות שלא משולם מלוא הפיצוי על הכלים שנשרפו, בכל זאת "רואים מקום כלים כאילו הוא מלא תבואה", כלומר, הפיצוי הנדרש הוא עבור ערימה מלאה של תבואה ולא ערימה חלולה.
בתלמוד נטבע המונח "טמון" לציון הלכה זו. לפי התלמוד, ההלכה נדרשה מהכתוב בתורה בעניין נזקי אש: "כי תצא אש ומצאה קוצים ונאכל גדיש או הַקָּמָה", שהמילה "קמה" מורה על דבר גלוי ונראה לעין.

כלו לו חציו

אפילו לדעת רבי יוחנן, אם בשעה שהדליק המזיק את האש לא היה באפשרותה לגרום להזיק - למשל, אם הייתה חומה שמנעה את התפשטות האש - שוב אין האש נחשבת כחציו ('כלו לו חציו'). במקרה זה, גם אם לאחר שהדליק את האש החומה, למשל, נפלה (והיה בידו זמן להעמיד את החומה למנוע את התפשטות האש), מודה רבי יוחנן שיש לחייבו רק משום ממונו כפי שסבור ריש לקיש. מאותה סיבה, לדעת רבי יוחנן הפטור על כלים טמונים קיים רק במקרה ש'כלו לו חציו'.
חנה בבלי

חייה

בבלי נולדה ב-1901 בסנקט פטרבורג בירת רוסיה, בתם של מרים ושמואל רוזנבלט. אביה היה בעל מפעל אמיד, אך בתקופת המהפכה הקומוניסטית הולאם מרבית רכושו. בגיל 16 חלתה בטיפוס, ולאחר החלמתה עלתה לארץ ישראל לבדה בגיל 17, כשהיא מצוידת במעיל פרווה, שני כינורות וזוג פמוטי כסף עתיקים.
בארץ ישראל התגוררה בתחילה ביבנאל, ועבדה בין היתר בסלילת כבישים ובעבודות חקלאות שונות. בבלי נישאה ליעקב אֶפְטֶר] (1894–1968), איש העלייה השנייה, חבר הפועל הצעיר ומפא"י, מראשי המשק של ההסתדרות הכללית וממייסדי "המשביר המרכזי". לאחר מספר שנים התגרשו. בבלי נסעה לצרפת, שם המשיכה בלימודי הכינור שלה בפריז, והופיעה בקונצרטים עם המורה שלה, הכנר הנודע זינו פרנצסקאטי. 
בשנת 1935 נישאה למהנדס יצחק בבלי (1898–1968), שעלה מהולנד בשנת 1920. הם חיו בתל אביב. בשנת 1936 נולד לזוג בן, מיכאל (מיקי) בבלי. יצחק וחנה בבלי היו חברי ארגון "ההגנה", ופעלו ברחבי אירופה ב-1947 באיסוף כספים לרכישת נשק עבור היישוב העברי בארץ ישראל. בנוסף עסקו בבחירת מהנדסי נשק ומומחים אחרים בתחום הביטחון, אשר יקבלו עדיפות בעלייה לאוניות המעפילים.
בסמוך להכרזת העצמאות של מדינת ישראל שימשה חנה בבלי מזכירת כבוד של התזמורת הפילהרמונית הארץ-ישראלית, ושכנעה את דוד בן-גוריון שעל התזמורת לנגן את ההמנון בטקס הכרזת המדינה. לאחר הקמת המדינה, יצחק בבלי, שהיה מפקח על המלאי במנהלת העם, התמנה לתפקיד זה בממשלת ישראל הראשונה. הוא תרם להקמת מדיניות הקיצוב (ה"צנע").
בשנת 1955 התמנה יצחק בבלי לציר ישראל בדרום אפריקה, ושהה שם ארבע שנים יחד עם ואשתו. באותה תקופה החלה חנה בבלי להתעניין בנושא נימוסים והליכות, לאחר שנאלצה פעמים רבות להתמודד עם כללי הפרוטוקול והטקסים המיוחדים לחיי הדיפלומטים. בבלי, שדיברה תשע שפות, רכשה בהדרגה ספרים רבים ממדינות שונות בנושא זה, והעמיקה במנהגי הנימוס והטקס בתרבויות שונות. 
לאחר ששבו לישראל, התמנה יצחק בבלי לתפקיד יועץ מיוחד למזכ"ל האו"ם לענייני תיעוש מדינות מתפתחות באפריקה ובאסיה. במקביל, חנה בבלי החלה בקריירה שלה בתחום הנימוסים וההליכות בישראל, והדריכה בעלי תפקידים רבים לאורך שנים, כגון עובדי משרד החוץ, נהגי אוטובוסים, דיילי אוויר בחברות אל על ובארקיע, מרכזניות במשרד הדואר (לימים "בזק"), ספורטאים, דיפלומטים, חברי קיבוצים, משלחות רשמיות שיצאו לחו"ל, אנשי צה"ל וטייסי חיל האוויר. 
בבלי כתבה טורים רבים על נימוסים והליכות (ובפרט "שאלות ותשובות") בעיתונים היומיים "הארץ" ו"מעריב", והגישה פינה קבועה ברדיו בנושאים הללו במשך שנים רבות. בנוסף, הרצתה בפני פורומים רבים. היא כתבה מספר ספרים בנושא, בהם "המדריך לנימוסי שולחן", ויעצה למספר תוכניות טלוויזיה.
חנה בבלי נפטרה ב-1993, בגיל 92. נקברה בבית העלמין טרומפלדור.
בשנת 1999 נקרא על שמה של בבלי רחוב בשכונת פסגת זאב בצפון ירושלים.
בנה מיקי בבלי (נפטר ב-2018) היה דיפלומט כאביו, וכך גם בנו שלו, עפר בבלי.