google/wiki40b huggingface dataset:
ביבליית ירושלים

ביבליית ירושלים (בצרפתית: Bible de Jérusalem) הוא שמה של מהדורת הביבליה, הברית הישנה והברית החדשה, אשר הוכנה באמצע המאה ה-20 בבית הספר הצרפתי למקרא ולארכאולוגיה הקתולי בירושלים. ייחודה הוא בכך שהטקסטים תורגמו לצרפתית מהשפות בהן נכתבו במקור, היינו מעברית, ארמית ומיוונית, ולא מהוולגטה הלטינית. 
תרגומם מחדש של כל ספרי הברית הישנה (לפי מתכונת הוולגטה, כולל ספרי הקאנון המשני) והחדשה החל בבית הספר בשנת 1944, והם פורסמו בהדרגה בין השנים 1945 ל-1955. בשנת 1956 פורסם הקובץ המלא, ועד מהרה הוא נודע כ"ביבליית ירושלים", כינוי שאומץ לאחר מכן באופן רשמי. הכרך מלווה בביאורים ובהסברים, בהפניות לטקסטים רלוונטיים לאורכו, וכן בפרקי הקדמה לכל ספר או קבוצת ספרים. בשל נהירותה ואיכותה הגבוהה זוהי אחת ממהדורות הביבלייה האהודות בקרב קתולים, והיא תפסה במידה רבה את מקומה של ביבליית דואיי-ריימס המסורתית והשמרנית.
ב-1966 תורגם הספר זה לאנגלית (The Jerusalem Bible), ולאחר מכן למספר שפות נוספות, ובהן איטלקית, גרמנית, פורטוגזית, ספרדית ופולנית. ב-1973 יצאה מהדורה צרפתית מחודשת ושוב ב-1998. בין 1997 ל-2003 נסרק הטקסט הצרפתי והועלה לרשת האינטרנט, והוא זמין לכל, לצד מנוע חיפוש מקוון.
יוהאן גוטפריד מיתל

ביוגרפיה

יוהאן גוטפריד מיתל נולד במלן (Mölln)‏, 30 ק"מ מדרום לעיר ליבק, בדוכסות לאונבורג, (כיום בשלזוויג-הולשטיין, גרמניה) כילד החמישי מבין תשעה ילדים. אביו, כריסטיאן קספאר מיתל (1696 - 1764) היה נגן עוגב בכנסיית סט. ניקולאי Nikolaikirche בליבק וידיד של המלחין טלמן.
למד מוזיקה אצל אביו ויותר מאוחר אצל יוהאן פאול קונצן בעיר ליבק. בגיל 19, בשנת 1747 היה לנגן עוגב וצ'מבלו של חצר הדוכס כריסטיאן לודוויג השני (1683 - 1756) של מקלנבורג-שוורין, בעיר שוורין. 
בשנת 1750 מיתל קיבל חופשה על מנת להשתלם אצל יוהאן סבסטיאן באך בלייפציג. הוא היה לתלמידו האחרון של באך, שלשה חודשים לפני מות המוזיקאי הגדול. באותם הימים הוא רשם כמה מהעבודות האחרונות של המורה שהתעוור, בהן פנטזיה כרומאטית וחלקים מהספרון לעוגב. 
לפי הביוגרף של באך, פיליפ שפיטה, מיתל עמד על יד באך בעת ששכב על ערש דווי ומילא את מקום המנוח למשך תשעה שבועות.
לאחר מכן המשיך לימודיו בעיר נאומבורג, זאלה, אצל יוהאן כריסטיאן אלטיניקול, שהיה גם כן תלמידו של באך.
במסעותיו לאחר מכן הכיר מיתל גם אמנים אחרים, כמו יוהאן אדולף האסה בדרזדן, והחשוב מכולם - קארל פיליפ עמנואל באך, שחי באותה תקופה בחצרו של פרידריך הגדול בפוטסדם. מיתל נשאר עם ק.פ.ע. באך בקשר ידידות ומכתבים כל שאר חייו.
ב-1751 חזר לחצר הדוכס של מקלמנבורג-שוורין ונשאר שם עוד שנתיים, עד שהוחלף על ידי אחיו הצעיר.
בשנת 1753 התיישב בעיר ריגה, בליבוניה, (כיום חלק מלטביה), אז בשליטת האימפריה הרוסית, בעקבות אחד מאחיו שעבר לגור שם. בריגה פרסם את עבודותיו הראשונות בשנת 1756. בעת חייו פרסם יצירות ספורות. החל משנת 1755 עבד כמנצח (Kapellmeister) של תזמורת פרטית, ומאוחר יותר, בשנת 1767, מונה נגן העוגב של כנסיית פטר הקדוש בריגה, משרה שהחזיק עד מותו בשנת 1788.
נפטר בגיל 60 ביננהוף Bienenhof, על יד ריגה, כיום בישומויז'ה Bišumuiža בליבוניה, לטביה של היום, (אז בשליטת רוסיה).

פרסומו כווירטואוז של כלי המקלדת וכמלחין

למרות המרחק בין ריגה ובין שאר המרכזים המוזיקליים באירופה וחרף מיעוט יצירותיו, שמו של מיתל הלך לפניו במיוחד בגין אמנות נגינתו הווירטואוזית. זכה להערכה רבה מצד היסטוריון המוזיקה האנגלי בן זמנו, צ'ארלס ברני ומצדו של המשורר ונגן העוגב כריסטיאן פרידריך דניאל שובארט שציין כי המבינים בדבר ששמעו את נגינתו לא יכלו שלא לשבח את הזריזות, הדיוק והקלילות שבהן התגבר על הרים של מכשולים". יש סבורים שהייתה לו גם יכולת אלתור מרשימה בכלי המקלדת, כולל הצ'מבלו, שנראה כי היה הכלי המועדף בעיניו.
להערכתו של מלקולם בויד, חלק מיצירתו מושפעת על ידי באך, בעוד ביצירות אחרות הפגין "מקוריות כמעט רצונית",

יצירות

רוב יצירותיו של מיתל לא פורסמו בחייו ועדיין כמה מהן לא הוצאו לאור במהדורה רשמית. אף יצירה שלו לעוגב, שהיה כלי נגינתו העיקרי, ואף אחת מעבודותיו לכלי נגינה שלא ממשפחת כלי המקלדת לא פורסמה בעת חייו
מלווין קלווין

השכלה ופעילות

השתלם באוניברסיטת מינסוטה. במלחמת העולם השנייה עבד במסגרת הצוות שפיתח את הפצצה האטומית ("פרויקט מנהטן"). נתמנה פרופסור לכימיה ב-1947 באוניברסיטת קליפורניה בברקלי. בשנת 1961 קיבל פרס נובל לכימיה על חשיפת תהליך הפוטוסינתזה בצמחים באמצעות האיזוטופ הרדיואקטיבי פחמן 14. התגלית שלו, מעגל קלווין הוא מסלול מטבולי המתרחש בצמחים וברוב מיני החיידקים הפוטוסינתטיים.
מבואות עירון

מבואות עירון הוא מוסד חינוכי המשרת את יישובי מועצה אזורית מנשה. מבואות עירון שייך לארבעת הקיבוצים מענית, עין-שמר, מצר וברקאי שגם כן הקימו אותו הבית ספר ממוקם בעין שמר והוקם על ידי מענית ועין-שמר לאחר מכן היצטרפו גם ברקאי ומצר. כיום זהו בית ספר מבוקש שקשה להתקבל אליו. ארבעת הקיבוצים מתקבלים אוטומטית וכל השאר מתקבלים בעזרת הגרלה בנוסף לארבעת הקיבוצים בבית הספר לומדים ילדים מיישובי מועצה אזורית  מנשה, יישובי מועצה אזורית אלונה, פרדס חנה-כרכור, בינימינה ועוד יישובים נוספים מהאזור. בבית הספר יש פנימיה ותנועת הנוער המובילה בבית ספר היא השומר הצעיר.

היסטוריה והווה

"מבואות עירון" הוקם בשנת 1949 כבית חינוך לקיבוצי הקיבוצים עין שמר, מענית, מצר וברקאי. בתחילתו היה אחד ממוסדות החינוך של קיבוצי השומר בארץ, אשר הווה בית ספר ששילב בתוכו עבודה ותרבות שאותה יצרו החניכים, במהלך השנים בהתאם לרצף ההיסטורי ובנוסף להתאים את המקום שיהיה רלוונטי למציאות נעשו בו שינויים ובית הספר שגדל לישובי הסביבה כבר לא חייב את חניכיו להיות חלק מ"המוסד" המסורתי שהיה בו קודם ואז קמה חברת הנעורים המכונה "הפנימייה" שבה התלמידים שבוחרים לקחת בה חלק מכיתה ט' מנהלים חיים משותפים שכוללים בתוכם: ערבי תרבות, לינה משותפת (מכיתה י'), ועדות, ערבי חול (מוסד), קן שומרי, תחרויות ספורט, דיסקו ועלון של חברת הנעורים.
בית הספר גובל עם הקיבוץ עין שמר, ותלמידיו לומדים את שיעורי הספורט שלהם באולם הספורט של עין שמר. מבואות עירון הוא בית ספר פרטי, והלימודים בו כרוכים בתשלום. במשך השנים נחשב לבית ספר בעל הישגים גבוהים בחינוך. בבית הספר פועל הפרויקט "מצוינות 2000" המיועד לכיתות ז'-ט'.
המקום ממשיך לדגול בערכי תנועת השומר הצעיר וצוות המחנכים אחראי על כך שבוגריה שחוו חיים משותפים בעלי ערכים ואידיאולגיה יצאו אנשים בוגרים, רציניים, ערכיים ובעלי מנהיגות לחברה הישראלית.
בעשור השני של המאה ה-21 לומדים במבואות עירון יותר מ-1000 תלמידים מכול האזור. כיום פועל בבית הספר מוסד שבו חניכיו לנים ופועלים חברתית, מבטאים יצירה עצמית ומציינים יחד ערבי שבת וחג, בהם החניכים לוקחים חלק פעיל. מבואות עירון נשאר אחד משני המוסדות החינוכיים היחידים של השומר הצעיר, שפועל כבית ספר וכפנימיה ביחד. תחילה בין הספר יועד עבור ילדי הקיבוצים בלבד, אולם החל משנות ה-90 המאוחרות החלו ללמוד בבית הספר גם ילדים מבחוץ, מהיישובים פרדס-חנה, חדרה, מ.א. אלונה ובנימינה. למוסד החינוכי הסעות משל עצמו המפזרות ואוספות את התלמידים מדי יום לימי הלימודים ואף לפעילויות חברתיות השייכות למוסד. במוסד פועל חדר אוכל משל עצמו.
אגם סן מרטין

שמות

בהיותו האגם המוזר ביותר בצורתו באזור, המורכב משמונה זרועות, השם סן מרטין מתייחס לפעמים רק לצד הארגנטינאי שלו, והשם או'היגינס מתייחס ל-4 הזרועות שלו בצד הצ'יליאני. שני השמות מגיעים מגיבורי העצמאות חוסה דה סן מרטין מארגנטינה ו-ברנרדו או'היגינס מצ'ילה. שני האישים לחמו ביחד לשחרור צ'ילה ונודעו בשם "המשחררים של אמריקה", יחד עם עוד אישים דרום אמריקאים.
גאולים (מושב)

הקמת היישוב

המושב הוקם בנובמבר 1938 בשם "בני גאולים", "כפר גאולים" וגאולים על ידי עולים מגרמניה, חברי הבונים, שהיו חברים בקבוצת "השדה" בראשון לציון ולאחר מכן התגבשו כקבוצת עבודה בטירת שלום ליד נס ציונה. היישוב הוקם בפרדס של האחים פאלאטניק בשטח של 350 דונם פרדס וכרם שבמרכזו בית בן שתי קומות ובאר. בתחילה עלו לנקודה 15 מתוך כ-50 חברי הקבוצה וניהלו במקום חיים שיתופיים. על פי התוכנית, היישוב לא נועד להיות שיתופי, בסופו של דבר. היישוב הוקם במסגרת התיישבות חומה ומגדל, אולם בניגוד ליישובים אחרים לא הוקמו במקום חומה ומגדל, והבית חובר לחשמל עוד לפני העלייה למקום. לאחר שנה התגוררו במקום כ-60 חברים והועבר לעיבודם שטח נוסף של כ-1600 דונם על ידי הקרן הקיימת.
בשנת 1945, לאור אי התאמת המקום לחלוקה לחלקות פרטיות, עברו חברי הגרעין לכפר ידידיה וחברי ארגון "טלמון" מעולי תימן, ארגון ראשון להתיישבות שיתופית של עולי תימן, תפסו את מקומם בנובמבר 1945. בתחילה עלו לנקודה רק הגברים ולאחר התבססות במקום ובניית בתים הובאו גם המשפחות. בשנת 1947 היישוב מנה כ-40 משפחות. בתחילה נודע היישוב כ"טלמון - גאולים" ולאחר מכן הושב השם המקורי "גאולים".

הקרב על גאולים במלחמת העצמאות

במלחמת העצמאות היה גאולים בקו החזית. 
בסוף דצמבר 1947 בעת ההתקפה על כפר יעבץ נורו יריות גם לעבר גאולים. ב-25 בינואר בערב הותקף המושב ביריות במשך שלוש שעות, מכיוון קלנסווה. במרץ 1948 נורו יריות לעבר המושב ואחד הילדים נפצע. באפריל 1948 נתפס אחד מבני המושב שרעה את פרתו, נלקח לטולכרם, והושב חזרה עם פרתו.
לאחר הקרב על קיבוץ גשר, בו נחל חיל המשלוח העיראקי מפלה, פנה חיל המשלוח לגזרת השרון והשומרון. הצבא העיראקי, לאחר שהעתיק את גזרת פעולתו, ובסיוע ערבים מקומיים, תקף את גאולים. בבוקר ה-28 במאי 1948 החלה הפגזת מרגמות על גאולים. התושבים פונו במהירות לצור משה, לקדימה ולפרדסיה. בשעה 08:00 פרצו שש שריוניות עיראקיות ובעקבותיהן פלוגת חי"ר עיראקית ובוזזים רבים מטירה, קלנסווה וטולכרם. המגינים היו מצוידים בנשק קל בלבד. תוך זמן קצר הצליחו העיראקים לכבוש את רוב המושב. רק במספר בתים בחלק המערבי הצליחו המגינים להחזיק מעמד. מצב חירום הוכרז בחזית המרכז מחשש שהעיראקים ינצלו את הצלחתם וימשיכו בתוכניתם לבתר את מדינת ישראל שזה אך קמה. גאולים היה היישוב הישראלי היחידי שנכבש על ידי העיראקים במלחמת העצמאות.
תוך זמן קצר החלה מתקפת הנגד על ידי כוח שיצא מכפר יונה. התנהל קרב פנים אל פנים מבית לבית. הכוח העיראקי התרכז בביזה ביחד עם הכפריים ותוך מספר שעות החל לסגת. בשעה 14:00 הופעל תותח "נפוליונצ'יק" שירה מספר פגזים לעבר קלנסווה, דבר שגרם להחשת הנסיגה של הערבים. לפנות ערב תפס כוח מגדוד 32 של חטיבת אלכסנדרוני את גאולים והתבסס במקום.
סנדרה נורמסלו

ביוגרפיה

נורמסלו נולדה וגדלה בכפר האריו אשר בצפון אסטוניה. מגיל צעיר למדה נגינה על כינור, ובילדותה ונעוריה הייתה חברה בשתי להקות.
בנעוריה השתתפה בתחרות המוזיקה "2 takti ette", שאורגנה על ידי הטלוויזיה האסטונית.
מ-2007 ועד 2010 הייתה סולנית להקת "Urban Symphony", אשר ייצגה את אסטוניה באירוויזיון 2009 במוסקבה.
ב-2019 השתתפה בקדם האירוויזיון eesti laul באסטוניה, והשתתפה בחצי גמר הראשון. היא העפילה לגמר בסבב שני של הצבעת הקהל. נורמסלו סיימה בגמר במקום ה-8 מתוך 12 פיינליסטים אחרים.
ב-2010 נולדה בתה.
ניצן זעירא

ניצן זעירא (נולד ב-29 במרץ 1958) הוא מפיק מוזיקלי ובעל חברת התקליטים נענע דיסק.

שנים ראשונות

זעירא נולד בחיפה. אמו, תהילה הלוי אפשטיין, היא נכדתו של דוד משה הלוי אפשטיין, מייסד מלונות הרצליה וצאצאית למשפחת הלוי שמקורה בספרד. לאחר גירוש ספרד היגרה המשפחה לעיר אפשטיין בגרמניה והוסיפו את שם העיר לשם משפחתם. בהמשך השנים, היגרה המשפחה לרוסיה והקימה שם עם משפחות נוספות קהילה של חסידי חב"ד. בשנת 1848 עלתה המשפחה לארץ ישראל והתיישבה בחברון. בשנת 1887 עברה המשפחה לירושלים. דוד משה התחתן עם רחל לבית רוזין. בשנת 1908 עבר עם משפחתו ליפו שם פתח מלון בשם "יפה נוף". בשנת 1910 עברה המשפחה לחיפה והקימה בו את מלון הרצליה הראשון.  ניצן הוא גם צאצא למשפחת קובלסקי, שהקימה בראשית המאה ה-20 חנויות לכלי נגינה ותקליטים. אביו, דב זעירא, הקים ב-1962 חנות תקליטים בחיפה, "התקליט חיפה". בשנת 1971 פתח זעירא סניף בתל אביב ("בזאר התקליט", ברחוב בן יהודה). הייתה זו חנות התקליטים הראשונה שעסקה גם בייבוא תקליטים לארץ וכך נמכרו בה באופן בלעדי תקליטים של האבנים המתגלגלות, פרנק זאפה ופינק פלויד שלא יצאו בהוצאה ישראלית וכן תקליטי ג'אז של מיילס דייוויס וצ'ארלי מינגוס. ניצן למעשה גדל בחנות התקליטים והאזין למוזיקה רוב שעות היום.

הפקה מוזיקלית

בשנות ה-80 סיקר את סצנת הרוק של מועדון פינגווין, קולנוע דן ומועדון הליקוויד בתל אביב, הוציא לאור כתב עת בשם "ווליום" והפיק הופעות לאמנים מתרבות השוליים דאז כמו להקת הקליק. 
בשנת 1988, עם דעיכת סצנת המועדונים, הקים את נענע דיסק ששימשה בית לאמנים רבים מאותו דור ובהם רמי פורטיס, ברי סחרוף, דן תורן, יוסי אלפנט (עם "להקה רטורית") ומאור כהן. מאוחר יותר הפיק תקליטים ללהקות הצעירות של ראשית שנות ה-90 ("דור ה'רוקסן'"), כרמלה גרוס ואגנר, נקמת הטרקטור, רעש, כנסיית השכל ורוקפור. בנוסף הפיק מופעים של אמנים אלה וניהל חנות תקליטים מצליחה בשם "בית התקליט".
בשנת 1998, לרגל חגיגות החמישים לישראל הפיק את הפרויקט עבודה עברית, במסגרתו ביצעו אמנים ישראלים גרסאות כיסוי לשירים שונים, שזכה להד רחב ומכירות בהיקף של למעלה מ-200,000 עותקים. בפרויקט זה הכיר את שגית מיכאלי, בת זוגו ואם ילדיו.
ב-1999, כחלק מהתקרבות חוזרת ליהדות הקים את חברת "מי"ם" (ראשי תיבות של מוזיקה יהודית מקורית) המוציאה את תקליטיהם של יוצרים דתיים כאהרון רזאל, עדי רן ואחרים.
בשנת 2003 הפיק את אלבום המחווה למשוררת לאה גולדברג, "שרות לאה גולדברג", ובהמשך את אלבום המחווה למירון ח. איזקסון, "סימנים".
משנת 2005, חבר הנהלת אקו"ם.
ב-29 בנובמבר 2006 הפיק את המופע "יהודה הלוי פינת אבן גבירול" בו הלחינו ושרו זמרים שונים (אהוד בנאי, מיכה שטרית, ברי סחרוף, אתי אנקרי, אביתר בנאי, מאור כהן, מאיר בנאי, מוש בן ארי ואחרים בליווי נגנים מהתזמורת האנדלוסית הישראלית), משירי משוררי תור הזהב בספרד.
יחזקאל פלומין

חיים אישיים

פלומין נולד להלה ואלימלך פלומין בשנת 1935.
פלומין נשוי לשושנה, להם 3 ילדים ו-9 נכדים.
לפלומין אחות, שרה (ללי) כפיר הנשואה לעיתונאי והסופר אילן כפיר.
אורגניזם דיגיטלי

אורגניזם דיגיטלי (באנגלית: Digital organism) היא תוכנית מחשב שמשכפלת את עצמה תוך כדי שינוי האלגוריתם שלה והתפתחותו. אורגניזמים דיגיטליים משמשים כלי לחקר דינמיקה של אבולוציה, לבחינה ואימות של השערות ומודלים מתמטיים של אבולוציה. הנושא מתמשק לחיים מלאכותיים.

היסטוריה

אורגניזם דיגיטלי החל עם פיתוח המשחק "דרווין" ב-1961 במעבדות נוקיה בל. המשחק היה מורכב-מתוכנית בשם umpire ושטח זיכרון שנקרא זירה (arena). התוכנית כללה מספר פונקציות שאיפשרו להכניס תוכניות לתאי זיכרון בזירה, לשכפל אותן לתאים אחרים וגם למחוק מהתאים תוכניות מתחרות. מספר תוכניתנים התחרו ביניהם על ידי כתיבת תוכניות בשפת מכונה שהשתמשו בפונקציות של ה umpire. התוכניות הועלו לזיכרון והורצו זו כנגד זו. המשחק הסתיים לאחר זמן נתון או כשנותרו בזיכרון עותקים של תוכנית אחת בלבד.
ב-1984 פותחה התוכנית "Core War" בה שתי תוכניות או יותר שנקראו "לוחמים" התחרו על שליטה במכונה וירטואלית. התברר שאחת האסטרטגיות המוצלחות ביותר היא שכפול מהיר שמנע מהיריב שימוש במשאבים חישוביים. התוכניות במשחק יכלו לדרוס הוראות בזיכרון של תוכניות היריבים או לשכתב-אותן. אסטרטגיה נוספת הייתה שינוי הקוד העצמי במהלך הריצה.
סטין רסמוסן מהמעבדה הלאומית לוס אלמוס הוסיף לתוכנית אלגוריתם גנטי שכתב, אך שפת התכנות לא התאימה לכך ורוב המוטציות שנוצרו חסרו תפקוד בסיסי. בתחילת שנות ה-90, תוכנת "Tierra", של תומאס רי, שנועדה לתהליכי אין סיליקו, הצליחה ליצור תוכניות שהתפתחו באופן מורכב ומבלי שייהרסו. ב-1993 תוכנת Avida הוסיפה הקצאה נפרדת בזיכרון לתוכנות השונות ואפשרה לכל אחת לפעול בקצב שונה. Avida החלה לשמש לסימולציות של תהליכי אבולוציה.

דוגמה מתוכנת Avida

הגנום המעגלי שמשמאל מורכב מסט פקודות (מיוצגות כאותיות). חלק מן הפקודות מעורבות בשכפול וחלקן במשימות חישוביות. הנסיין מגדיר את הסתברות המוטציות. מוטציות בהעתקה מתרחשות כאשר פקודה מועתקת באופן שגוי ומוחלפת בפקודה אקרעית בגנום שנוצר מימין. קיימים סוגים נוספים של מוטציות כמחיקות ותוספות.
בתחילה כל המצביעים נמצאים באותו מיקום בנקודה r. כשהתוכנית מבוצעת, מצביע הפקודות i מתקדם. הפקודות הראשונות מקצות שטח לצאצא ומזיזות לאחר-מכן את המצביע לרישום הצאצא (w) לשטח זה. מצביע הזרימה (f) משמש להעביר את יתר המצביעים למיקומים שנקבעו על ידי הגנום. יתר התהליך של השכפול העצמי מבוצע על ידי שרשרת פקודות בסוף הגנום (תהליך לולאת-העתק copy-loop). מצביע הזרימה משמש להתקדמות בלולאה. המצביעים בגנום ההורה והצאצא מתקדמים. קשתות בתוך הגנום המעגלי מייצגות בקרת זרימה ומציגות את מחזורי הבאה-ביצוע בזמן תהליך ההעתקה. בתום ההעתקה, האורגניזם ההורה מפריד עצמו מן הצאצא, שצריך לדאוג לעצמו בעולם Avida.
צבא האנדים

צבא האנדים (בספרדית: Ejército de los Andes) הוא שמו של הכוח הצבאי שהיה תחת פיקודו של חוסה דה סן מרטין במערכה לשחרור צ'ילה מהאחיזה הקולוניאלית של האימפריה הספרדית. בראשית שנת 1817 חצה צבא האנדים את הרי האנדים, הנחיל תבוסה לגייסות מלכות המשנה של פרו בצ'ילה הכבושה, והביא לעצמאותה של צ'ילה.

ארגון הצבא

צבא האנדים הורכב מצבאה של הפרובינציה של קוז'ו (Cuyo), אותו ארגן סן מרטין בזמן שהיה מושל הפרובינציה ושאריות הצבא הצ'יליאני שנס לאחר התבוסה הסופית שנחל בקרב רנקאגוואה (Rancagua) לכוחות מלכות המשנה של פרו. ב-8 בנובמבר 1814 הקים סן מרטין את "גדוד חיל הרגלים מספר 11" (Batallón Número 11 de Infantería) אשר כלל את "הגיס הצ'יליאני" (Cuerpo de Chile) ומינה את חואן גרגוריו דה לאס אראס (Las Heras) למפקדו. באוקטובר 1815, לאחר שפרובינציות נוספות העבירו כוחות לקוז'ו, מנה הגדוד 1,600 חיילי רגלים, 1,000 פרשים, 200 אנשי ארטילריה ו- 10 תותחים. בו בזמן סבל הכוח ממחסור באספקת אבק שריפה, ברזל ומדים. לאספקת החוסרים הקים סן מרטין תעשייה מקומית שתענה על צורכי הצבא שיצר.
על אף שסן מרטין נהנה מתמיכתו של חואן מרטין דה פואיירדון (Pueyrredón), הדירקטור (Director Supremo) של הפרובינציות המאוחדות של ריו דה לה פלטה (Las Provincias Unidas del Río de la Plata), הישות הפוליטית שקדמה לארגנטינה המודרנית, לא זכתה המשלחת המתוכננת לתמיכה לאומית רחבה. פוליטיקאים שונים, שהיו סקפטיים בנוגע לסיכויי הצלחת המערכה בצ'ילה כנגד מלוכת המשנה של פרו, חתרו תחת מאמציו. אף על פי כן, ב-1 באוגוסט 1816, העניק פואיירדון לצבא קדימות לאומית, שינה את שמו לצבא האנדים והעמיד את סן מרטין בראשו.
עם תום ההכנות מנה צבא האנדים שלושה גנרלים, 28 מפקדים בכירים, 207 קצינים, 15 אזרחים בשירות הצבא, 3,778 חיילים ו-1,392 תומכי לחימה, מספר שהסתכם ב-5,423 איש, 18 תותחים, 1,600 סוסים ו-10,600 פרדות. לצ'ילה הגיעו 510 סוסים וכ-4,300 פרדות בלבד.

חציית האנדים

לשם חציית האנדים חולק הצבא לשני ראשים. האחד, בפיקודו של ברנרדו או'היגינס, פנה למעבר "לוס פאטוס" (Los Patos), ואילו השני, בו נכללה גם הארטילריה ואשר היה תחת פיקודו של חואן גרגוריו דה לאס אראס פנה למעבר "אוספאז'אטה" (Uspallata). נוסף על שני כוחות עיקריים אלו נשלחו כוחות קטנים לאגפים הצפוניים והדרומיים של הכוחות החוצים. זה הצפוני מנה כ-130 חיילים בפיקודו של חואן מנואל קאבוט (Cabot) ואילו זה הצפוני היה תחת פיקודו של הצ'יליאני רמון פריירה סראנו (Freire Serrano).
חציית האנדים החלה ב-19 בינואר 1817. הגייסות התקדמו בממוצע כ-28 קילומטרים ביום, בגובה ממוצע של כ-3,000 מטרים מעל פני הים, במשרע טמפרטורות של כ-40 מעלות צלזיוס (כ-30 מעלות ביום וכ-10 בלילה). בתום 21 יום הושלם המסע והחלה המערכה לשחרור צ'ילה.
צבא האנדים, ובעיקר הכוחות הצ'יליאנים שבו, היוו את הבסיס לצבא צ'ילה, ומאוחר יותר את הבסיס למשלחת לכיבוש פרו.
שרה דניאל מדיסון

ביוגרפיה

מדיסון נולדה בספטמבר 1974 בספרינגפילד שבאילינוי ולמדה בשיקגו ובמכללת אמהרסט במסצ'וסטס עד לסיום הלימודים ב-1996. לאחר מכן נסעה לצילומים במערב ארצות הברית.
היא החלה להופיע בשנת 2000 בסרט העצמאי "Ivans Xtc" בתור נאומי. לאחר שנה השתתפה בסרט המדע הבדיוני פארק היורה 3 בתור שירלי לוגן, עובדת בצוות החפירה לצד בילי ברנן (אלסנדרו ניבולה) ושיחקה בסרט הפשע יום אימונים מסוכן.
ב-2002 עד 2004 שיחקה בסדרה המשפט של איימי בתור ד"ר התר לאבונט וגם הופיעה בסדרה הרקיע השביעי בתור ד"ר שרה גלס למשך 5 עונות.
ב-2009 השתתפה בסדרה הרפואית האוס בתור אשה של חולה סופני. באותה שנה השתתפה בסדרה 90210 של רשת The CW בתור קולין סרקוסיאן. לאחר שנתיים השתתפה בסרט המדע הבדיוני "Pig".

מותה

היא נפטרה בשנתה בביקור אצל משפחתה בדרום-מזרח ויסקונסין ב-24 בספטמבר 2014, 21 יום לאחר יום הולדתה ה-40.
ז'אן איב טיבודה

ילדותו ולימודיו

ז'אן- איב טיבודה נולד בליון להורים בעלי השכלה וכישורים מוזיקליים. האב כנר חובב, והאם, גרמניה במוצאה, פסנתרנית חובבת, הייתה מורתו הראשונה לפסנתר.
מגיל 5 התחיל ללמוד פסנתר לאחר מכן גם כינור וחלם להיות מנצח בחייו הבוגרים. בגיל 7 הופיע בפעם הראשונה בפני קהל. בין חוויות הילדות שטיבודה מציין לעיתים קרובות כבעלות השפעה על דרכו, היו פגישותיו הקצרות כילד בן 5 ובן 7 עם ארתור רובינשטיין. 
בגיל 11 כפרס בתחרות שנקראה "ממלכת המוזיקה" התאפשר לו לנגן לראשונה בפני קהל בקונצרט פומבי עם תזמורת בקונצרטו לפסנתר בסול מז'ור מאת ראוול ובגיל 12, אחרי שסיים עם מדליית זהב את לימודיו בבית ספר למוזיקה בליון, התקבל לקונסרבטוריון בפריז בו למד אצל
לוסט דקאב (Lucette Descaves), מתלמידותיו של גבריאל פורה ומוריס ראוול, לאחר מכן אצל רֶן ז'יאנולי
(Reine Gianoli), תלמידה של שנאבל, ולבסוף אצל אלדו צ'יקוליני שהשפיע רבות על אמנותו. בגיל 15 זכה בפרס הראשון של הקונסרבטוריון ואחרי 3 שנים דורג במקום הראשון ב"אודישנס של נגני קונצרט צעירים" בניו יורק.

פעילותו

זכה בפרסים בינלאומים חשובים (ראה למטה). טיבודה ניגן עם תזמורות בעלות שם כמו התזמורת הסימפונית של שיקגו, התזמורת הלאומית של צרפת, תזמורת רדיו בוואריה, תזמורת פילדלפיה, ותחת ניצוחם של מנצחים כמו לורין מאזל, ולדימיר אשכנזי, הרברט בלומסטדט, ריקרדו שאיי, שארל דיטואה, ואלרי גרגייב, ג'יימס לוין, ליאונרד סלטקין ויאניק נזה-סגין.
השתתף בהקלטות רבות: ליווה  בין השאר את הזמרות הסופרן רנה פלמינג (אות לרסיטל לידר הטוב ביותר בגרמניה בשנת 2002) והמצו-סופרן בריגיטה פאסבנדר, צ'צ'יליה ברטולי (1998) ואנגליקה קירכשלאגר, את הבריטונים דמיטרי חורובסטובסקי ומתיאס גרנה, כמו כן את הויולן יורי באשמט, הכנר ג'ושואה בל ואת הצ'לן טרולס מורק.
לקח חלק בקידום קריירה של מוזיקאים צעירים כמו זמר הטנור
ג'ון מאץ והכנרת הגרמניה יוליה פישר.
אחת ההקלטות המרשימות שלו היא זו של סימפוניית "טורנגלילה" מאת מסייאן עם התזמורת קונצרטחבאו בניצוחו של ריקרדו שאיי.
הרפרטואר של טיבודה הוא עשיר וכולל במיוחד יצירות רומנטיות, אימפרסיוניסטיות ומהמאה ה-20, של מלחינים כמו שומאן, שופן, סן סנס, ד'אנדי, ריכרד שטראוס, קלוד דביסי, מוריס ראוול ומסייאן.
הוא מוערך תכופות כאחד המבצעים הטובים של אריק סאטי ושל ראוול (כמו בבקורות בעת הופעותיו ברוסיה ב-2006:
"מי מסוגל טוב ממנו לנגן את המוזיקה של סאטי?" כתב המבקר המוזיקלי של העתון "קומרסנט"
בין 30 ההפקות שבהן לקח חלק אפשר לציין את הסרטים דיוקנה של גברת שבפסקולו ניגן שני אימפרומפטי מאת שוברט ו"גאווה ודעה קדומה" בשנת 2005. ניגן והופיע הופעת קמאו גם בסרט "כלת הרוח" על אודות חייה של אלמה מאהלר.
בתחום מוזיקת ג'אז הקליט תקליטים עם קטעי דיוק אלינגטון וב-1997 דיסק עם יצירות של מוזיקאי הג'אז האמריקאי ביל אוואנס תחת הכותרת "שיחות עם ביל אוונס".
טיבודה ידוע כאוהב אופרה, ספרות, אמנות, ייניות, נסיעה במכוניות ובסירות מהירות, וכמו כן אופנה, (היה בין היתר ידיד של ג'אני ורסאצ'ה) ומקפיד על לבוש אלגנטי ולפעמים אקסטראווגנטי מבתי אופנה מפורסמים (לאחרונה של ויויאן וסטווינד, למשל). 
הופיע פעם על במת אופרה כשניגן כפסנתרן הוירטואוז ביצירתו של ג'ורדאנו, "פדורה".
טיבודה הוא הומוסקסואל מוצהר והתראיין על כך בכתבי עת של קהילות הלהט"ב בעולם (כגון האדבוקט). מתגורר בפריז ובלוס אנג'לס.
יפתח אשכנזי

יפתח אשכנזי (נולד ב-1980)  הוא סופר ומבקר ספרות ישראלי.

קורות חיים

יפתח אשכנזי נולד וגדל בכרמיאל. בשנת 2003 עבר לירושלים, שם הוא עובד כמדריך ב"יד ושם".
תואר ראשון ושני השלים אשכנזי בלימודי תרבות בבית הספר להיסטוריה במסגרת תכנית למצטיינים באוניברסיטה העברית בירושלים. 
אשכנזי זכה בפרס היצירה מקרן ראש-הממשלה ע"ש לוי אשכול לשנת תשע"ז 2017.

על יצירתו

בראיון שנתן אשכנזי הוא מספר שהנושאים בהם הוא מרבה לעסוק הם: המצב האקטואלי במדינה, יחסי הורים וילדים, היסטוריה צבאית ועוד. מבחינה צורנית הוא מעדיף לגשת לכל ספר מחדש ולעבד אותו בפורמט המתבקש מהטקסט עצמו. "פרסונה נון גראטה" למשל נכתב כולו בחריזה. "גיא בן הינום" הינו ספר שנכתב בסגנון הספרות הבלשית.

בראיון אחר     הוא אומר:
בספרים המוקדמים שלי ניסיתי להילחם באמביוולנטיות השמאלנית והספרותית, לירות זיקוקים, לעצבן, לבלגן. אבל היום אני בכלל לא רוצה להיכנס למשחק הזה של נחמד מול לא־נחמד. זה אותו משחק שאומר שאתם תקבעו בשבילי אם אני ציוני או לא ציוני, רדיקלי או לא. [...] אז ברומן החדש אני לא משחק יותר במשחק הזה. אני מראה שאפשר מצד אחד לכעוס, אבל מצד שני לא מתחמק מהמורשת של ההורים שלי: זאת הזהות שלי
— יפתח אשכנזי בראיון ליוני לבנה
ספרו הראשון של אשכנזי יצא בשנת 2003 ונקרא: "סיפורי מות עירי". הספר כולל שתי נובלות וחמישה סיפורים קצרים. העיר ממלאת בספר זה תפקיד קונסטרוקטיבי. כתיבתו של אשכנזי בספר פרובוקטיבית לצד אמון באדם ובכוחות היצירה שלו.    
על ספרו השני, "בירקנאו אהובתי", שיצא בשנת 2007, כתב דוד זונשיין במאמר ביקורת, שיפתח אשכנזי כותב כתיבה דחוסה, חסרת רחמים ונטולת חנופה לקורא.
אריק גלסנר מגדיר את ספרו השלישי: פרסונה נון גראטה, שיצא בשנת 2010, "מעניין ומוזר" וטוען שתורתו של מישל פוקו חיונית להבנת הספר.    
חנה הרציג פרסמה מאמר ביקורת על ספרו "היידה להגשמה" בכותרת: "האמביוולנטיות של יפתח אשכנזי ... נראה שהסופר המוכשר עדיין לא הכריע אם הוא כותב מחווה לדור של הוריו, שגדל עם המדינה, או מבקש לחשוף את כזבי התקופה"
"הספר גם מהנה, גם חכם וגם וירטואוזי" כתבה נרי לבנה על ספרו האחרון "גיא בן הינום", שיצא בשנת 2019 
בנוסף לספריו, פרסם אשכנזי גם  סיפורים קצרים בבמות השונות, שירים וביקורות ספרות במוסף "תרבות וספרות" של עיתון הארץ, בגיליון "ז'ורנל" של העיתון מעריב ובכתבי עת ספרותיים כקשת החדשה ומעין.
NQC

NQC (ראשי תיבות של Not Quite C) היא שפת תכנות, API ומהדר לערכת הרובוטיקה Mindstorms של חברת לגו. שפה זאת מתבססת בעיקר על שפת C אבל כוללת הגבלות מסוימות, כגון המספר המקסימלי של שגרות ומשתנים שמותרים, על פי גרסת הקושחה שקיימת בערכה. השפה פותחה על ידי דייוויד באום.
סביבת פיתוח משולבת עבור NQC קיימות למגוון פלטפורמות שכוללות את Microsoft Windows ,Mac OS X ,Linux ,BeOS ו-DOS.

תוכנית דוגמה פשוטה בשפת NQC

תוכנת בדיקה פשוטה הנכתבת ב-NQC לערכת RCX עם מנוע המחובר ליציאה A עשויה להיראות כך:
task main () // main program
{
SetPower(OUT_A,OUT_FULL); // set power of motor A to 100% power
OnFor(OUT_A, 200); // let the motor run for 2 seconds, then turn it off
}
מנוע A ינוע במשך 2 שניות ואחר כך יפסיק.

חוקיות בטורניר

NQC אינה חוקית בשום טורניר המאושר על ידי FIRST. מספר קבוצות התלוננו על כך, עד כה ללא הצלחה.]