google/wiki40b huggingface dataset:
טירת מירמרה

המבנה

הטירה שוכנת על צוק במרכזו של גן גדול בשטח של 220 דונם ובו עצים ממספר זנים טרופיים. כיום משמשת הטירה כמוזיאון וממנה ומהגנים נשקף נוף אל עבר הים. בטירה מוצגים בין היתר אגף המגורים של מקסימיליאן ואשתו, חדרי האירוח, חדר המוזיקה ואולם הכס. בכל החדרים נמצא עדיין הריהוט המקורי ממאה ה-19. אגף המגורים של הנסיך אמדאו הדוכס השלישי מאאוסטה (Amedeo di Savoia, terzo duca d'Aosta) מוצג גם הוא על הריהוט שהיה בו בשנות השלושים של המאה ה-20. 
בגנים שסביב לטירה נמצאת "הטירה הקטנה" (Castelletto), פסל ארד של מקסימיליאן וקפלה. עוד נמצאים בגנים שתי בריכות נוי, מספר פסלים, חממה ובניין האורוות.
סמוך לטירה שוכנים המרכז הבינלאומי לפיזיקה תאורטית על שם עבדוס סלאם (International Centre for Theoretical Physics, ICTP), האקדמיה למדעים של העולם המתפתח (Academy of Sciences for the Developing World) ובית הספר הבינלאומי ללימודים מתקדמים (Scuola Internazionale Superiore di Studi Avanzati, SISSA).
הטירה שוכנת בשטח "השמורה הביוספרית והימית מירמרה" (Miramare Biosphere Reserve and Marine Reserve) שמאז 1979 כלולה ב "רשת העולמית של שמורות ביוספריות" (World Network of Biosphere Reserves) של אונסק"ו.
ארבסק

ערבסק (בטורקית Arabesk müzik) הוא סגנון מוזיקה טורקי, ומתייחס לשיר שלחנו הוא ערבי בבסיסו, או שהוא דומה מאד ללחן ערבי-קלאסי.

היסטוריה

הארבסק הגיע לטורקיה בעיקר בשנות ה-30 וה-40, בשל חיבת הציבור למוזיקה הערבית של מצרים ולבנון, אך נתקל בהתנגדות עזה מצד השלטונות הדתיים של אז, היות שהשירים שבמסגרת סגנון זה עוסקים בעיקר באהבה ובדיכוי מעמד הפועלים. התנגדות זו הגיעה לשיאה בשנות ה-60 כאשר הזמר איברהים טטליסס נכלא על כך ששר שירי ארבסק באירועים ציבוריים למרות התנגדות השלטונות. בעודו יושב במאסר, תחנות הרדיו של טורקיה מחו על המתרחש וקראו לעם לתרום את חלקו בקריאה לשחרורו של טטליסס. המהפכה הציבורית שמה קץ לדיכוי זה.
שינוי ידוע שבא בעקבות הארבסק הוא החלפת כלי נגינה ערביים בכלי נגינה טורקיים או בלקניים, כגון: החלפת ה"עוד" הערבי ב"בגלמה" הטורקי ובעוד טורקי (גרסה טורקית של העוד) או ב"טאר" טורקי (הגרסה הטורקית ל"טאר פרסי"), או בהוספת כלי נגינה כורדיים או טורקיים כגון כלי ה"זורנה" (כלי נשיפה), קלרינט, או חלילי ה"איגיראיטמה", "מיי", "טולום", "סיפסי", "איפטה",בלאבן, ונאיי.
בטורקיה מספר זמרים הנחשבים ל"חוד החנית" של סגנון הארבסק, ובהם פרדי טייפור, איברהים טטליסס, אמרה איפק, אורהאן גנג'אבאיי ומוסלום גורסס.
כיכר החירות (טביליסי)

שם הכיכר

בתקופת קיומה של הכיכר שונה שמה מספר פעמים. עם הקמתו במחצית הראשונה של המאה ה-19 נקראה הכיכר כיכר ירוואנסקי (כיכר ירוואן) או כיכר ירמולוב-ירוואנסקי. אלכסיי ירמולוב (Алексей Петрович Ермолов) היה הנציב העליון של מלכות המשנה של הקווקז, שיזם את הקמת הכיכר. מאוחר יותר, בשנת 1829, לאחר התמנותו של איוון פסקביץ' (Иван Фёдорович Паскевич) לנציב העליון של מלכות המשנה של הקווקז הוחלף שם הכיכר לכיכר פסקביץ'-ירוואנסקי. פסקביץ' היה הגנרל שכבש את ירוואן.  
בשנת 1851 נוסד בסמוך לכיכר תיאטרון הבלט והאופרה של טביליסי ועל כן נקראה הכיכר לעיתים קרובות תאטרוֹסוּלס (თეატრალურს, מילולית: "בקרבת התיאטרון"). בשנת 1918, עם כינונה של הרפובליקה הגאורגית קיצרת המועד, הרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה, שונה שם הכיכר לשמה הנוכחי תָוויסוּפּלוֹבּיס מוֹאֶדָני ("כיכר החירות"). לאחר פלישת הצבא האדום לגאורגיה והקמתה של הרפובליקה הסוציאל-פדרטיבית הסובייטית של עבר הקווקז שונה שם הכיכר לזאקפֶּדֶראצייסָה (ზაკფედერაციისა) עם שם הפדרציה החדשה, ומאוחר יותר, בתקופת גאורגיה הסובייטית, שונה שמם הכיכר לכיכר לנין (ლენინის მოედანი, לֶניניס מוֹאֶדָני). מאוחר יותר לקראת תום השלטון הסובייטי הוחלף שם הכיכר לכיכר בריה (ბერიას მოედნი, בֶּריאס מוֹאֶדָני) על שם לברנטי בריה. אולם היה זה לתקופה קצרה בלבד. בשנת 1991, לאחר הכרזת העצמאות של גאורגיה, החזיר נשיא גאורגיה הראשון, זוויאד גמסחורדיה את שם הכיכר לשמה בתקופה העצמאות המוקדמת של גאורגיה, כיכר החירות.

היסטוריה

הכיכר נוסדה במחצית הראשונה של המאה ה-19 על ידי אלכסיי ירמולוב (Алексей Петрович Ермолов), שהיה הנציב העליון של מלכות המשנה של הקווקז בשנים 1816–1827. הוא החליט לבנות שכונה חדשה מחוץ לטביליסי של אותם הימים, כיום צפונית לטביליסי העתיקה. 
בשנת 1820 נבנתה המפקדה הראשית של משטרת טביליסי באזור. בין השנים 1882-1886 נבנה בית עיריית טביליסי. בין השנים 1847-1851 נבנה תיאטרון הבלט והאופרה של טביליסי על ידי הארכיטקט האיטלקי ג'ובאני סקודיארי בהוראת הנציב העליון מיכאיל סיומונביץ' וורונצוב. המבנה נשרף בשנת 1847 ונבנה מחדש. 
בתקופת השלטון הסובייטי נקרא הכיכר, כיכר לנין ועמד במרכזו פסל של לנין. מאוחר יותר הוחלף הפסל במזרקה. בנובמבר 2006 נבנה פסל מוזהב של גיאורגי הקדוש, הקדוש המגן של גאורגיה, הורג את הדרקון. 
ב-9 במרץ 1956 טבחו חיילים סובייטים בסטודנטים שהפגינו בכיכר כבר מספר ימים. ההפגנות שדוכאו ביד קשה הביאה לכך כי במשך 20 השנים הבאות לא נרשם שום עימות, עד שקם דור חדש של גאורגים צעירים. 
בשנת 1967 נחנכה תחנת מטרו בכיכר שנקראת על שם הכיכר. 
בשנת 2005 חגגו בכיכר, יחד עם נשיא ארצות הברית, ג'ורג' ווקר בוש שביקר בגאורגיה ונשיא גאורגיה, מיכאיל סאקשווילי, כ-100,000 איש על פי ההערכה, 60 השנים לתום מלחמת העולם השנייה.
הפשיטה על וייווק

רקע

באוגוסט 1943 מנתה הארמייה האווירית הרביעית היפנית 130 מטוסים כשירים. מספר זה היווה רק שליש ממצבת המטוסים שהייתה מיועדת לארמייה האווירית, וכמחצית מכלל המטוסים ברשותה (השאר לא היו כשירים לטיסה). הסיבות לכך היו מחלות שפשו בקרב צוותי האוויר וכן מחסור בחלקי חילוף למטוסים.
במהלך קרב לאה-סלמאואה העבירה הארמייה הרביעית מטוסים רבים לשדות תעופה בסמוך לוייווק שלחופה הצפוני של גינאה החדשה. טווח הטיסה של מטוסי הקרב של בעלות הברית לא איפשר להם להגיע לוייווק, והפיקוד החליט שהסיכון שבשליחת מפציצים ללא ליווי מטוסי קרב אינו כדאי.
מפקד כוחות האוויר של בעלות הברית בזירת דרום מערב האוקיינוס השקט, מייג'ור גנרל ג'ורג' קני, הגה תוכנית לתקיפת וייווק. בעלות הברית החלו בהקמת שני שדות תעופה דמה בסמוך לעמדות היפניות בחצי האי הואון. צוותים קטנים העלו ענני אבק גדולים במטרה ליצור את הרושם שבמקום מתבצעות עבודות בנייה רחבות היקף, והיפנים הגיבו בהפגזת שדות התעופה המדומים. בה בעת, הקימו בעלות הברית שדה תעופה אמיתי במרחק 80 קילומטרים משם, אליו העבירו מטוסי קרב. 
ב-12 באוגוסט פתחה הארמייה הרביעית במתקפה על בסיסי בעלות הברית בוואו, בבנה-בנה ובסלמאואה, אך היא לא הניבה פירות.

הפשיטות

היפנים תכננו לערוך פשיטה נוספת על בסיסי בעלות הברית, אך ב-17 באוגוסט פתחו האחרונות במתקפה על הבסיסים היפנים בוייווק. בשעות הבוקר המוקדמות תקפו ארבעים ושבעה מפציצי B-24 ליברייטור וB-17 מבצר מעופף כמאתיים מטוסים יפניים בשדה התעופה בווייווק ובמספר שדות תעופה נוספים באזור, בעוד אלה חונים על הקרקע במקבצים. מספר טייסים יפנים ניסו להמריא אך נורו מיד. בשעה 09:00 תקף את וייווק גל נוסף של מפציצים מלווים במטוסי קרב. בפשיטה זו איבדו בעלות הברית שלושה מפציצים, אך המפציצים השמידו כ-100 מטוסי אויב וכמויות גדולות של אספקה וגרמו לאבידות בנפש.
לאחר הפשיטות נותרו ברשות היפנים 30 מטוסים בלבד. מספר זה לא אפשר לארמייה הרביעית לספק סיוע לכוחות על הקרקע ולמעשה חוסל הכוח האווירי היפני בגינאה החדשה, ובעלות הברית השיגו עליונות אווירית באזור. הארמייה הרביעית התאוששה במידת מה לאחר מכן, אך לא שבה לגודלה הקודם.
עשרת הימים שזעזעו את העולם

כתיבת הספר ופרסומו

ריד יצא לרוסיה ככתב הבטאון The Masses, אולם, כיוון שבטאון זה נסגר עקב הטפתו נגד מעורבות ארצות הברית במלחמת העולם הראשונה, פורסמו כתבותיו של ריד בירחונו של מקס איסטמן, The Liberator.
כאשר שב ריד לארצות הברית בקיץ 1918 הוחרמו כל המסמכים האותנטיים שהביא עמו, לפי החוק נגד הפצת תעמולה סובייטית והוא אף נחקר במשך שעות ארוכות. לאחר מכן מיהר להעלות את רשמיו על הכתב לפני שזכרונו יטשטש. ריד כתב, לפי עדותו של איסטמן, בקדחתנות וברציפות, במשך עשרה ימים ולילות בדירתו בניו יורק. המסמכים הוחזרו לריד רק בנובמבר 1918.
הספר ראה אור בהוצאת Boni & Liveright במרץ 1919. ריד כתב מתוך תשוקה ואמונה בצדקת המהפכה, הוא לא היה היסטוריון ולא פרשן, אך הספר התקבל כעדות מרתקת גם בעיני מתנגדים לקומוניזם. ריד חשף שמות אישים ואירועים שלא היו ידועים כלל מחוץ לרוסיה.
כאשר חזר ריד לרוסיה ב-1919, שמח ללמוד כי לנין קרא את הספר והסכים לכתוב הקדמה למהדורה השנייה. המהדורה ראתה אור בניו יורק ב-1922 עם ההקדמה של לנין, כשנתיים לאחר מותו של ריד.
בתקופת סטלין היה הספר מוחרם ברוסיה, כיוון שריד תיאר את המהפכה כיציר-כפיהם של טרוצקי ולנין ולא הזכיר את סטלין אלא פעמיים, באקראי. הספר חזר להיות לגיטימי לאחר מות סטלין. בהקדמתו לספר "חוות החיות" סיפר ג'ורג' אורוול כי עם מותו של ריד עברו זכויות היוצרים על הספר למפלגה הקומוניסטית הבריטית, "כמה שנים מאוחר יותר הקומוניסטים הבריטים, לאחר שהשחיתו את המהדורה המקורית של הספר כמיטב יכולתם, הוציאו לאור נוסח מסולף שממנו הם השמיטו אזכורים של טרוצקי וגם הוציאו את ההקדמה שנכתבה על ידי לנין", את ההסכמה לקבלת הספר המזויף ללא מחאה כינה אורוול "סובלנות כלפי אי-יושר גלוי" הנובעת מהערצה עיוורת של ברית המועצות.

מבנה הספר ותוכנו

שני הפרקים הראשונים של הספר הם פרקי רקע היסטורי המדווחים באופן לאקוני יחסית להמשך הספר על מהפכת פברואר, האווירה הדמוקרטית והתפתחות הסובייטים (מועצות הפועלים, החקלאים והחיילים) בתקופת ממשלת המעבר הרוסית, התפוררות הצבא הרוסי בחזית המזרחית במלחמת העולם הראשונה והתפוררות האימפריה הרוסית תוך הקמת הרפובליקה העממית של אוקראינה ומדינות-לאום נוספות.
הפרקים הבאים הם בעלי אופי של יומן אוטוביוגרפי ומכילים מעורבות אישית של המחבר, שניצב בנקודות מפתח רבות והיה עד לרבות מן ההתפתחויות העיקריות של המהפכה, כמו גם לאנקדוטות ולמצבים השופכים אור על המצב הנפשי והחברתי של אנשי פטרוגרד בתקופת ימי המהפכה.

הספר בתרבות

ב-1927 יצר סרגיי אייזנשטיין את הסרט אוקטובר, המבוסס על הספר, לאחר עריכה סטליניסטית ש"ניקתה" ממנו, למשל, כל זכר לטרוצקי.
על בסיס דמותו של מחבר הספר ג'ון ריד והאירועים שהובילו אותו לכתיבת הספר, הופק ב-1981 הסרט האמריקאי אדומים בבימויו ובכיכובו של וורן ביטי.
Rosetta@home

Rosetta@home (קרי: Rosetta at home) הוא פרויקט המשתמש בחישוב מבוזר קהילתי, המופעל על ידי מעבדת בייקר באוניברסיטת וושינגטון, במטרה לפתור את בעיית חיזוי מבנה החלבון. נכון לאוגוסט 2009 הפרויקט כולל כ-763,000 מחשבים פעילים עם כ-84 טרה-פלופס של כוח חישוב מצטבר.
אחת המטרות של Rosetta@home היא לקבוע בעזרת מחשוב, במקום בעזרת ניסויי מעבדה, את המבנה התלת-ממדי והפעילות של כמה שיותר חלבונים, ולהפוך את המידע הזה לזמין לחוקרים מכל רחבי העולם בחינם. ניסויי מעבדה מאוד יקרים ויכולים לקחת כמה שבועות או חודשים, ולכן יקח זמן אדיר לפענח את המבנה התלת-ממדי של כל החלבונים בגוף האדם (כשני מיליון). התוכנה עשויה בסופו של דבר לעזור לחוקרים לפתח תרופות למחלות כגון איידס, סרטן, מחלת אלצהיימר, גחלת, הרפס, מלריה ועוד.
הקוד של התוכנה זמין לאקדמאים ללא כל תשלום תחת חוזה של חוסר בלעדיות, וחברות יכולות לרכוש את התוכנה תחת רישיון של חוסר בלעדיות.]
נאסר אל-ווחיישי

נאסר עבדול כארים אל-ווחיישי (בערבית: ناصر عبد الكريم الوحيشي;‏ 1 באוקטובר 1976 - 12 ביוני 2015) כונה גם אבו באסר, (בערבית: بأبو بصير) היה טרוריסט מוסלמי תימני, חבר ארגון "אל-קאעידה", ומנהיג השלוחה התימנית שלו, שמאוחר יותר הפכה ל-"אל-קאעידה בחצי האי ערב" (AQAP). נחשב לאחד מהפושעים המבוקשים ביותר בערב הסעודית ובתימן, וב-2014 הגדילה ארצות הברית את הפרס על ראשו לכדי 10,000,000 דולר. ב-12 ביוני 2015 נהרג מפגיעת מזל"ט במחוז חצרמוות שבתימן, הידיעה אושרה בידי דוברי אל-קאעידה.

ביוגרפיה

אל-ווחיישי נולד ככל הנראה בסביבות ה-1 באוקטובר 1976 בדרום תימן.  על ילדותו לא ידוע דבר פרט לכך שהוא למד בבית ספר דתי ממוצע. הוא שימש כמזכירו האישי של אוסאמה בן לאדן מנהיג אל-קאעידה.  לאחר פיגועי 11 בספטמבר בשנת 2001, נמלט מאפגניסטן לאיראן, אולם נתפס בידי המשטרה האיראנית ללא אישום והוסגר למולדתו תימן.  הוא נכלא בבית כלא בצנעא, בירת תימן. ב-2006 הוא נמלט משם יחד עם עוד 23 טרוריסטים,  הוא הצטרף אל השלוחה התימנית של אל-קאעידה שנקראה "אל-קאעידה בתימן". בינואר 2009 התמזג הארגון עם הארגון "אל-קאעידה בערב הסעודית", והשניים יצרו את "אל-קאעידה בחצי האי ערב" (AQAP). בסרטון שפורסם באינטרנט הודיע סגנו של בן לאדן איימן א-זוואהירי, שאל-ווחיישי מונה למפקד הרשמי של הארגון. 
מאז הופיע אל-ווחיישי במספר סרטוני וידאו בהם קרא לג'יהאד ולטרור. הוא פרסם מאמר במגזין האינטרנט של הארגון, בו הוא כתב כי מחבלים צריכים לתקוף מדינות שמעורבות במלחמות במדינות אסלאמיות, בנוסף לבכירים פוליטיים ולאנשי ביטחון במזרח התיכון: "אתם לא צריכים להשקיע מאמץ גדול מדי או לבזבז כסף רב כדי להכין 10 גרמים של חומרי חבלה, פחות או יותר. אל תבזבזו זמן רב מדי בחיפוש אחרי חומרים שכבר נמצאים במטבח של אמא שלכם", כתב אל-ווחיישי. "תכינו את הפצצות בצורה של פצצה שניתן להשליך או לפוצץ באמצעות מנגנון השהיה או שלט רחוק או חגורת נפץ או כל מתקן חשמלי", הוסיף. אל-ווחיישי קרא לנאמני התנועה להשתמש בסכינים או במקלות כדי לתקוף "דמויות תקשורתיות חילוניות ובעלי טורים שמעליבים את חוקי הדת ואת מי שמקדמים ומצדיקים את פעולות השליטים הכופרים". "סכינים הן תרופה עבור חלק, בעוד שאחרים יש להכות באופן נמרץ עד שירותקו למיטה או יאבדו את אחד החושים", כתב, והוסיף כי "זו החובה של כל לוחם קודש מוסלמי להיות עסוק בתכנון כריתת הראש של הכופרים"
בכתבה מ-2010 תיאר אותו הניו יורק טיימס כ-"גבר קטן, שנראה יושב חסר תנועה בסרטונים, עיניו חסרות הבעה". בכתבה מתואר הכבוד הרב שרוחשים לו אנשיו. עיתונאי תימני תיאר אותו כלקוני אך בעל מוח חריף, הומור סרקסטי ויכולת יוצאת דופן לשלוף פסוקי קוראן להוכחת דבריו. במאמר מ-2007 בבוסטון גלוב הוא תואר כגילומו המושלם של הדור הצעיר של אל-קאעידה – והקיצוני יותר.  
ב-28 באוגוסט 2011 מסרו גורמים בצבא תימן שאל-ווחיישי נהרג, מנהיגי הארגון הכחישו זאת. ב-22 בדצמבר של אותה שנה דווח שאחיו, עבד אל-ווחיישי נהרג בידי צבא תימן. בשנת 2013 דווח שמנהיג אל-קאעידה החדש א-זוואהירי מינה אותו לסגנו, והועלו השערות שהוא עתיד גם לרשת אותו לאחר מותו.
דחשור

הפירמידות

הפירמידה הנטויה והפירמידה האדומה נבנו בתקופת שלטונו של פרעה סנפרו, אביו של ח'ופו מהממלכה הקדומה. הצורה הבלתי רגילה של הפירמידה הנטויה היא ייחודית, והיא מייצגת צורת מעבר של פירמידות שנבעה ככל הנראה מבעיה הנדסית שנוצרה במהלך הבנייה. הפירמידה האדומה היא הפירמידה הראשונה בעולם שכל צדדיה חלקים. פירמידה זו היא השלישית בגודלה במצרים, ולמרות זאת היא אחת הפירמידות הפחות מוכרות.
הפירמידה של המלך אמנמחת השני מהשושלת ה-12 נפגעה קשות. בסמוך אליה נמצאים מספר קברים של נשות מלוכה המכילים כמות גדולה של תכשיטים. הפירמידה של סן אוסר השלישי הייתה חלק ממתחם גדול שכלל פירמידות קטנות יותר של נשות חצר המלך, וכן פירמידה נוספת בדרום. בגלריית קבר הנמצאת בסמוך לפירמידה זו נמצאו שני אוצרות הקשורים לבנותיו של המלך. הפירמידה השחורה מתוארכת לשלהי תקופת שלטונו של אמנמחת השלישי, ואף על פי שהיא נפגעה במשך השנים היא עדיין נחשבת לאחד המונומנטים המרשימים באתר, מלבד שתי הפירמידות של סנפרו. פירמידיון (אבן הקצה) הגרניט של הפירמידה השחורה מוצג לציבור בהיכל הראשי של המוזיאון המצרי בקהיר. בסמוך לפירמידה נמצא קברו של המלך חור מהשושלת ה-13, ואתר הקבורה של נובהטפטי-קרד שככל הנראה הייתה בתו.
בדחשור יש פירמידות נוספות המתוארכות לתקופת השושלת ה-13. עד כה נחקרה מתוכן רק זו של אמני קמאו (ככל הנראה מדובר במלך סהטפיבר).
מסביב לדחשור נמצאו בתי קברות רחבים של פקידי ממשל מתקופת הממלכה הקדומה והממלכה התיכונה. דחשור היה הנקרופוליס המלכותי בתקופת שלטונו של אמנמחת השני מהשושלת ה-12.
בשנת 2017 התגלו בדחשור שרידי פירמידה נוספת המתוארכת לתקופת השושלת ה-13.
ז'ורז' דלרו

תולדות חייו

נולד ברוּבֶּה (Roubaix) שעל גבול בלגיה למשפחה מוזיקלית. בגיל 14 ניגן קלרינט בלהקה מקומית וזכה להשכלה קלאסית בקונסרבטוריון המקומי. לאחר מכן עבר לפסנתר ולאחר שלקה בעקמת עבר לקריירה של מלחין.
ב-1945 עבר לפריז והחל ללמוד בקונסרבטואר של פריז. על מנת להתפרנס עבד כנגן ג'אז בבארים. מ-1947 הלחין עבור הקומדי פראנסז ותיאטראות נוספים, המוזיקה שלו זכתה בפרסים והוא היה לחברם של פייר בולז, מוריס ז'אר ובוריס ויאן. בשנות החמישים עבר להלחנה לסרטים קצרים ולאופרה-קומיק כתב מוזיקה לבלט, למחזות של בוריס ויאן ולתוכניות טלוויזיה. ב-1955 חיבר קונצ'רטו לפסנתר ותזמורת ואופרה לפי שלגייה. ב-1959 חיבר את המוזיקה לסרט הראשון באורך מלא, Le bel âge. 
בהמשך עבד עם הבמאים האירופאים פרנסואה טריפו (ז'יל וג'ים, מי ירה בפסנתרן, לילה אמריקאי - בו הופיע בהופעת קמע, המטרו האחרון), ז'אן-לוק גודאר (הגוף והלב), אלן רנה, לואי מאל, ברנרדו ברטולוצ'י (הקונפורמיסט) ואחרים, במקביל לפיתוח קריירה בהוליווד.
נפטר בלוס אנג'לס מהתקף לב בגיל 67.
חרבת עטרבה

חרבת עטרבה הוא שמו של אתר ארכאולוגי בשפלת יהודה, בו נמצאו שרידי עיירה יהודית מן התקופה הרומית.
החורבה שוכנת כקילומטר מצפון למושב לוזית שבשפלה, בראש גבעה ברום של 210 מטרים מעל פני הים, מדרום לאפיקו של נחל האלה. כארבעה קילומטרים ממזרח לחורבה נמצא תל עזקה וכארבעה קילומטרים ממערב לה נמצא תל צפית.
בשנות השמונים של המאה ה-20 אותרה בחורבה מערכת מחילות מסתור מפותחת מימי המרד הגדול או מרד בר כוכבא, שנחצבה בסמוך לבור מים עגול ומדורג.
בשנת 2011 נסקרה בחלקה הדרומי של החורבה מערת קבורה שנפגעה כתוצאת מחפירות שוד. במערה אותרו תשעה כוכי קבורה ושברי שלוש גלוסקמאות מעוטרות, האופייניים למערות קבורה יהודיות מן התקופה הרומית בשנים שקדמו למרד בר כוכבא.
יש המציעים לזהות את האתר עם "כפר טובא" הנזכרת בכתבי יוסף בן מתתיהו כעיירה יהודית מרכזית בשפלה שהוחרבה בידי אספסיאנוס במהלך דיכוי המרד הגדול או עם היישוב "טורבאן", שבו הוקם במאה החמישית מנזר ביזנטי לפי המקורות הנוצריים.
מערכת המסתור שבאתר ומערות הפעמון שבו נגישים כיום למטיילים.
אשכולות חשיבה

אשכולות חשיבה היא חברה שנוסדה בשנת 1994 על ידי דן גנדלמן. פעילותה מרוכזת סביב "שיטת אשכולות", שיטה ייחודית לאימון ופיתוח מיומנויות חשיבה וכישורי חיים באמצעות משחקי חשיבה. 
הבסיס הרעיוני של השיטה מבוסס על התפיסה, שמשחקי חשיבה מהווים כלי חוויתי רב עצמה. הם תורמים לשיפור המיומנויות הקוגניטיביות, להעמקת המודעות לתהליכי החשיבה ולהתמודדות טובה יותר עם עולם הרגש ועם סיטואציות חברתיות. חוויית המשחק מעוררת מוטיבציה ומהווה בסיס לתהליך לימודי. 
הניסיון המצטבר מראה ששיטת אשכולות משפרת את מיומנויות החשיבה ואת כישורי החיים של התלמידים ].
החברה נחשבת לגדולה בתחום העשרה בבתי הספר בישראל ופועלת במאות מוסדות חינוכיים ]. 
שיתוף הפעולה המרכזי של אשכולות חשיבה הוא במסגרת תוכנית קרב למעורבות בחינוך, המפעילה תחת מסגרת משרד החינוך תוכניות העשרה מגוונות במערכת החינוך הישראלית למען צמצום פערים חברתיים.
כיום, שיטת אשכולות מיושמת גם ברחבי העולם תחת השם Mind Lab.
זורם בלתי דחיס

זורם בלתי דחיס במכניקת הזורמים או באופן יותר כללי במכניקת הרצף, הוא זורם עבורו הצפיפות קבועה בכל נפח אינפיניטסימלי, אשר נע במהירות הזורם.
או במילים אחרות, זורם יהיה בלתי דחיס כאשר הדיברגנץ של מהירות הזורם שווה לאפס (שקילות התנאים בנגזרת תוכח בהמשך). 
בזרימה בלתי דחיסה, הזורם עצמו אינו בהכרח בלתי דחיס. כפי שמתואר בנגזרת בהמשך, בתנאים מסוימים נוכל להתייחס אפילו לזורם דחיס כאל זורם בלתי דחיס.

התייחסות לשדה בלתי דחיס (סולנואידל)

זורם בלתי דחיס מתואר על ידי שדה המהירות. לשדה בלתי דחיס דיברגנץ השווה לאפס ובנוסף בעל רוטור שונה מאפס (כלומר אלמנט מסתובב).
אחרת, אם לזורם בלתי דחיס רוטור שווה לאפס, אז הוא אי-רוטציוני, וזרימת שדה המהירות היא למעשה לפלסיאן.
נתן זלץ

פרופסור נתן זלץ (1912–2003) היה רופא כירורג ישראלי יליד ארצות הברית. חתן פרס ישראל לרפואה לשנת תשל"ח על תרומותיו לכירורגיה ולשירותים הכירורגיים בישראל.

קורות חיים

זלץ נולד בשנת 1912 בניו יורק שבארצות הברית. בילדותו עבר עם משפחתו לפלורידה, ממנה עבר ללמוד רפואה באוניברסיטת אמורי באטלנטה. במהלך מלחמת העולם השנייה שימש רופא צבאי בצבא ארצות הברית ונכח בקרבות בצפון אפריקה ובאיטליה.
בשובו לארצות הברית התמחה בכירורגיה ובשנת 1950 נענה לבקשת ארגון "הדסה" וייסד מחדש את המחלקה הכירורגית בבית החולים הדסה בירושלים, שצומצמה פעילותה לאחר מלחמת העצמאות. בסיום עבודתו שב לניו יורק, אך בשנת 1953 נתבקש להתמנות למנהל המחלקה ועלה לישראל.
נתן זלץ היה פרופסור באוניברסיטה העברית. 
זלץ כונה בפי רבים "אבי הכירורגיה המודרנית בישראל" והנהיג בישראל את השיטה האמריקאית, המכשירה רופאים זוטרים וחדשים לבצע ניתוחים כירורגים. תוכנית ההתמחות שהנהיג אומצה ושולבה במערך הרפואי הארצי. לאחר מלחמת ששת הימים ומלחמת יום הכיפורים יזם את הקמת מערך החירום בבתי החולים. לאחר פרישתו מ"הדסה" הוזמן לייסד ולנהל את המחלקה הכירורגית בבית החולים ביקור חולים, ממנה פרש בשנת 1991.
בשנת תשל"ח זכה בפרס ישראל לרפואה.
בשנת 1984 הוענק לו התואר "יקיר ירושלים".
ברבאט

ברבאט (ברומנית: Bărbat;‏ ?  - 1290) היה שליט (וויווד) ואלכיה בין השנים 1277/1279–1290 ככל הנראה בן של סנסלאו ואחיו הצעיר של ליטובוי.
ברבאט ירש את מעמדו של ליטובוי כשליט ואלכיה, לאחר שבשנת 1277 נהרג האחרון בקרב נגד ההונגרים. ברבאט עצמו נלקח לשבי אך הצליח להשתחרר תמורת התחייבות להכיר בחסותו של מלך הונגריה לסלו הרביעי ולשלם לו מס קבוע. האירועים הנזכרים מסופרים במכתב מ 8 בינואר 1285 שבו מלך הונגריה, לסלו הרביעי, העניק כפרים בקומיטאט שארוש (כיום בסלובקיה) למגיסטר ג'ורג', בנו של שימון, שלחם בהצלחה נגד ליטובוי. 
בתו של ברבאט אנה התחתנה עם טוכומריוס. בהתחלה שליט של "ארץ ליטואה" בצפונה של אולטניה, המשיך במדיניותו של ליטובוי במגמה לאחד את כל הישויות המדיניות - ה"קנזאטים" - הוולאכים למדינה מאוחדת אחת.
הביטואציה

הַבִּיטוּאציה, ובעברית התרגלות, היא ירידה בעוצמת התגובה לגירוי מסוים בעקבות חשיפה מתמשכת אליו.
זהו תהליך של ניתוק הקשר בין הגירוי לתגובה והוא יכול להתרחש במשך שעות עד שבועות.
ההתרגלות מסייעת לאדם להתמקד באירועים חדשים בסביבה, על ידי הפחתת הצורך לבזבז מאמץ התנהגותי בהגבה חוזרת ונשנית לגירויים ישנים.

היבטים נוירולוגיים

ההביטואציה באה לידי ביטוי בפלסטיות של מערכת העצבים.
תהליך ההביטואציה קשור לפעילות בסינפסה שדרכה מועברים האותות בין תא עצב לתא המטרה שלו. נמצא שגירוי חוזר גורם להחלשה של התקשורת על ידי הפחתת ההעברה הסינפטית (depression synaptic).
כאשר העוצמה של הפוטנציאל הסינפטי יורדת מתחת למתח המנוחה של תא המטרה הוא לא יופעל בעקבות הגירוי.

למידה התרגלותית

תהליכי ההביטואציה מקושרים לזיכרון המרומז, אשר מכיל ידע שלא בהכרח יכול לבוא לידי ביטוי בצורה מילולית.
בהתאם לכך, ההביטואציה היא אחד מצורות הביטוי ההתנהגותי של למידה לא הקשרית, כך שהפחתת עוצמת התגובה שמעורר הגירוי מעידה על למידתו. 
למידה מסוג זה מכונה למידת התרגלות.

מחקר

ישנן פרדיגמות מחקריות המבוססות על תופעת ההביטואציה.
ההביטואציה משמשת ככלי מדידה והערכה נפוץ עבור מחקרים אודות גילאים הינקות המוקדמת, אשר בהם לא ניתן לקבל תשובה מילולית מהנבדקים מפאת גילם הצעיר.
דרך למידת התרגלות ניתן לבחון יכולות מוקדמות של תינוקות. למשל, ניתן לבחון בדרך זו את יכולת ההבחנה של תינוק בין גירויים מסוימים. לצורך כך אחד הגירויים מוצג לתינוק באופן חוזר עד שהוא מתרגל אליו כך שהתגובתיות הראשונית שלו פוחתת. לאחר מכן מוצג לתינוק גירוי אחר הדומה לראשון. אם התינוק אינו מבחין בין הגירויים לא יהיה שינוי בתגובה שלו בעקבות הצגת הגירוי החדש. לעומת זאת, אם הוא כן מבחין ביניהם הוא יגיב באופן המצביע על עניין בגירוי החדש.
משולם ריקליס

ביוגרפיה

ריקליס נולד באיסטנבול שבטורקיה להורים מיהדות רוסיה שהיו בדרכם לעלות לישראל. אביו, פנחס ריקליס, היה איש "השומר" ושימש כקצין בצבא טורקיה. משפחתו נמנית עם צאצאי הבעל שם טוב.
ריקליס גדל בתל אביב ולמד בגימנסיה הרצליה. בשנת 1947 נסע ללמוד בארצות הברית יחד עם אשתו יהודית לבית שטרן ועם שני ילדיו. על פי מקורות מסוימים ירד מישראל ב-1946 ונחשב בשנות ה-50 של המאה ה-20 למשתמט שלא הגיע לארץ בימי מלחמת העצמאות. למד מתמטיקה באוניברסיטת המדינה של אוהיו, ובשנת 1950 סיים תואר ראשון. בשנת 1966 השלים באותה אוניברסיטה תואר שני במנהל עסקים.
בראשית דרכו המקצועית לימד עברית ותלמוד בבית ספר במיניאפוליס, ולאחר מכן החל לעבוד כאנליסט בחברת ההשקעות Piper Jaffray. בשנות ה-60 של המאה ה-20 החל לעשות את הונו מרכישה והשתלטות על חברות אמריקניות רבות שנסחרו בבורסה לניירות ערך, ומכירתן לאחר השבחת ערכן. ב-1974 מכר את החברה לשייט תענוגות, "קרניבל", לתד אריסון ב-16 מיליון דולר בלבד. בסוף שנות ה-60 שימש כיו"ר מועצת המנהלים של החברה האמריקנית "רפיד אמריקן".
בשנת 1980 הקים את התאגיד "Riklis Family Corp", שבו עבדו למעלה מ-20,000 עובדים. בשנות ה-80 של המאה ה-20 היה לאחד מהאנשים העשירים בארצות הברית ונכלל ברשימת 400 עשירי העולם של מגזין "פורבס". בשנות ה-90 של המאה ה-20 ירד ערך נכסיו, והוא שקע בחובות.
ריקליס נודע כידיד קרוב של אריאל שרון. בשנת 1972 העניק ריקליס לשרון, אז מפקד פיקוד הדרום שזה עתה השתחרר מצה"ל, הלוואה לצורך רכישת חוות שקמים. בשנת 1983 עזר ריקליס לשרון, בעת שזה היה שר המסחר והתעשייה, לממן תביעת דיבה שהגיש שרון נגד המגזין האמריקאי "טיים".
ריקליס גם תרם לקמפיין הבחירות לנשיאות ארצות הברית של ג'ורג' ווקר בוש ולמפלגה הרפובליקנית בארצות הברית.

חיים אישיים

נישא בראשונה ליהודית בארץ ישראל. לשניים שתי בנות ובן משותפים. לאחר שהתגרש מאשתו יהודית, נישא בשנת 1977, כשהוא בן 53, לשחקנית והזמרת האמריקנית פיה זאדורה , אז בת 23. לבני הזוג בת (נולדה ב-1985) ובן (נולד ב-1987) משותפים.
בשנת 1993 הזוג התגרש. בשנת 2009 נישא בשלישית לטלי סיני (ממנה היה מבוגר ב-35 שנים), גרושתו של הזמר אריק סיני. בשנת 2010 חזר ריקליס להתגורר בישראל. הוא השתתף, לצד אשתו טלי, במספר פרקים של סדרת המציאות הישראלית "מעושרות".
אחותו של ריקליס היא הציירת והפסלת אביבה נעמן.
ב-25 בינואר 2019 נפטר ריקליס בבית החולים איכילוב בתל אביב בגיל 95.
איוואן צ'יסוב

ביוגרפיה

לוטננט איוואן חיסוב היה נווט בחיל האוויר הסובייטי שטס בעיקר במטוס מפציץ מדגם אילושין Il-4 . ב-25 בינואר 1942 מטוסי קרב של הלופטוואפה פגעו במטוסו ואילצוהו לנטוש. ניקולאי זוגן, איש צוות שהיה על המטוס הפגוע, סיפר כי חיסוב זינק מן המטוס מגובה של כ-7,000 מטרים, אם כי לפי מקורות אחרים הקפיצה הייתה מגובה של 6,700 מטרים "בלבד" (זוגן עצמו חיכה עד שהמטוס היה בגובה 500 מטרים ורק אז זינק ממנו).
בעוד הקרב האווירי מתנהל, חיסוב לא פתח את המצנח שלו שכן הוא חשש שיהווה מטרה קלה למטוסים הגרמנים החגים סביבו. התוכנית שלו הייתה לצלול מטה עד שיהיה רחוק מספיק מאזור הקרב ורק אז לפתוח את המצנח. מפני שהאוויר בגובה כה רב הוא דליל מאוד, חיסוב איבד את הכרתו ולא משך את חבל פתיחת המצנח.
הוא פגע בערוץ מכוסה בשלג במהירות משוערת שנעה בין 190 ל-240 קילומטרים לשעה, החליק, התגלגל והמשיך ליפול לארץ. את הקרב האווירי ראו מן הארץ יחידת חיל רגלים תחת פיקודו של הקצין פאוול אלכסייביץ' בלוב. כאשר חיסוב הגיע לקרקע אנשי היחידה שעטו לעברו, הם היו המומים כשגילו שהוא חי אף על פי שהמצנח שלצידו לא נפרש. הוא שב להכרתו זמן קצר לאחר מכן.
חיסוב סבל מפגיעות אנושות, בכללם אגן שבור ופגיעות בעמוד השדרה. קצין רפואה רוסי ניתח אותו ובמשך תקופה של חודש מצבו היה קריטי. למרות הנחיתה האלימה והפגיעות הרבות שגופו ספג הוא החלים וחזר לטוס לאחר שלושה חודשים. הוא התעקש להישלח למשימות קרביות, אך מפקדיו סירבו לבקשתו ושלחו אותו להיות מאמן ניווט. תחת שירותו בחיל האוויר הסובייטי חיסוב השתתף ב-70 גיחות מבצעיות.