נישואים בישראל

טקסי הנישואים בישראל נערכים על ידי איש דת אשר הוסמך לבצע אותם על ידי אחת מהרשויות הדתיות בישראל. המערכת הקיימת בישראל מבוססת על חלוקה לקהילות דתיות ועל רשויות דתיות מוכרות, שיטה שהתקיימה עוד בתקופה העות'מאנית בארץ ישראל ובתקופת המנדט הבריטי, והשתכללה עם הקמת הרבנות הראשית לישראל ובתי הדין הרבניים.
חוק גיל הנישואין מתיר נישואים רק לאחר ששני בני הזוג הגיעו לגיל 18 שנה (בנסיבות מיוחדות רשאי בית המשפט להתיר נישואים בגיל צעיר יותר). בשנת 2008 נישאו בישראל 50,038 נשים, 44,870 מהן נישאו לראשונה. הגיל הממוצע של נשים שנישאו לראשונה עמד על 24.7, גידול של 2.3 שנים מאז 1980.
ההסדרה המשפטית של הנישואין, ובעיקר של הגירושין, בישראל היא מהמורכבות שבעולם, וישראל היא המדינה היחידה בעולם המערבי המקיימת במקביל שתי ערכאות שיפוט, אזרחית ודתית. הסדרה כפולה זו יוצרת באופן סדיר חיכוכים וכפילויות בין הסמכויות של הערכאות המשפטיות השונות, דוגמת גירושין, משמורת, חלוקת רכוש וירושה. לצד זאת, קיימות בישראל שתי מערכות ייחודיות נוספות להסדרת הזוגיות – מוסד הידועים בציבור ומוסד ברית הזוגיות. בישראל שלושה מסלולי הסדרה מרכזיים המעצבים את מערכת היחסים שבין בני זוג – נישואין, מוסד הידועים בציבור, וברית הזוגיות. לצד אלו, ישנן מערכות מקבילות, דוגמת נישואין בחו"ל או הסכם ברית זוגיות בחו"ל, המעוררות מורכבות מיוחדת.
על בני זוג יהודים המבקשים להינשא בישראל לפתוח תיק נישואין ברבנות. ניתן לפתוח תיק נישואין ללא הגבלת זמן מראש, אך לא יאוחר מ-45 ימים לפני הנישואין. דיני הנישואין בישראל נוהגים על פי ההלכה היהודית. לפיכך, זוגות אשר אסורים על פי ההלכה להינשא, אינם יכולים להירשם לנישואין במסגרת הרבנות. הרישום לנישואין יכול להתבצע בכל לשכת נישואין בארץ. מי מבני הזוג שאיננו תושב המקום, יתבקש להביא עמו לרישום תעודת רווקות ואישור יהדות מלשכת הנישואין שבמקום מגוריו במטרה לוודא כי המיועדים להתחתן לא נשואים, ושאיש לא יקח לעצמו יותר מאישה אחת. לאחר השלמת כל אלו יש לקבוע פגישה עם מדריכת כלות או מדריך חתנים לצורך היכרות עם המסורת היהודית, כללי טהרת המשפחה. לבחור רב לצורך ביצוע החופה והקידושין ולתאם מועד לקביעת החתונה עם הרב שנבחר, וזאת בתיאום עם הרב של הרבנות. בסיום החופה, הרב מוסר את מסמכי החופה הדרושים (העתק כתובה, רישיון הרב המחתן, ואישור טבילה מהמקווה) לצורך הוצאת תעודת נישואים ברבנות שבה נפתח את תיק הנישואין.

רישום וסמכויות

הסמכות הדתית לביצוע טקסי נישואים של יהודים היא הרבנות הראשית לישראל. הסמכויות הדתיות הנוצרית, המוסלמית והדרוזית בישראל, מסדירות את טקסי הנישואים והגירושים של הרשומים בקהילותיהן. אין היתר חוקי לקיום טקסי נישואים בין זוגות המשתייכים לשתי דתות שונות או בקרב דתות שאינן מוכרות על ידי המדינה, ויהודים בפרט מוגבלים לנישואים וגירושים על פי ההלכה היהודית. אחד מתחומי האחריות של משרד הפנים בישראל הוא הרישום של טקסי הנישואים. מדינת ישראל מתנה רישום של בני זוג כנשואים בכך שהנישואים ייערכו בטקס דתי מוכר, או בתנאי שהזוג מוכר כנשוי במדינה אחרת. סוגיית הנישואים האזרחיים היא סוגיה מהותית שנידונה רבות בישראל, בעיקר בקרב האוכלוסייה החילונית, כמו גם בקרב הזרמים היהודיים-דתיים הלא-אורתודוקסיים.
חוק גיל הנישואין אוסר על נישואים בטרם מלאו לשני בני הזוג 18 שנה, אלא במקרים מיוחדים בהם רשאי בית משפט לענייני משפחה לתת לכך היתר החל מגיל 16. אף על פי שעריכת נישואים בגיל צעיר יותר מהווה עבירה פלילית, בדיעבד החוק מכיר בהם כשהם תקפים לפי הדין הדתי הרלוונטי.

רקע היסטורי

האימפריה העות'מאנית, ששלטה בארץ ישראל עד לשנת 1917, לא הכירה כלל בדין חילוני בענייני אישות. כל ענייני הדת והמעמד האישי באותה העת, שכללו בין היתר גם נישואים, היו באחריותם של בתי הדין המוסלמיים ובתי דין שהשתייכו לדתות מוכרות אחרות - מערכת שהייתה ידועה גם בשם "מילט". בהתאם לאמנות שהסדירו את מתן הזכויות לנתינים הזרים הותר רישום של נישואים וגירושים בקונסוליות הזרות בארץ ישראל. כל הסוגיות הדתיות של האוכלוסייה היהודית טופלו באותה העת על ידי חכם באשי ובתי הדין הרבניים. 
עם התחלפות השלטון העות'מאני בשלטון המנדט הבריטי, קיבלו ענייני המעמד האישי הסדר חוקי בדבר המלך במועצה על ארץ ישראל, ששמר בעיקרו על ההסדר הטורקי בשינויים מסוימים. דבר המלך, וחקיקה מנדטורית נוספת כגון פקודת הירושה, קבעו אחת-עשרה עדות מוכרות: מוסלמים, יהודים, ותשע עדות נוצריות, שהן גוונים של הנצרות הקתולית והנצרות האורתודוקסית. החוק הותיר מחוץ להסדר ה"מילט" את כל התושבים שלא היו חברים בעדות המוכרות הללו, ונישואים שנערכו בארץ ישראל מחוץ לעדות הדתיות המוכרות לא זכו להכרה. נישואים קונסולריים נשארו מקובלים בתקופת המנדט הבריטי וגירושים אזרחיים שנערכו במדינות אחרות נרשמו וזכו להכרת רשויות המנדט. הפקודה המנדטורית נחקקה לצורך רישום הנישואין, אך לא לצורך קביעת האופן בו הנישואים ייערכו. 
שאלת הדרך שבה ייערכו הנישואים נותרה פתוחה. המחוקק העות'מאני, ובעקבותיו המחוקק המנדטורי, לא העלו באותה העת מצב שבו אדם המשתייך לעדה דתית מוכרת ירצה להינשא בטקס לא דתי בתוך אותה עדה, ולכן לא הסדירו את העניין. כן נטען כי המונח "ענייני נישואין", המקנה לבית משפט דתי סמכות לפי סעיף 55 לדבר המלך, אינו חל, שכן אין המדובר בסכסוך או בתביעה. פקודה מנדטורית בשם "פקודת הנישואים והגירושין (רישום)" הסדירה את רישום הנישואים והגירושים, אך לא את האופן שבו ייערכו. בפועל פורשה החקיקה כאילו בישראל, למעשה עד לשנת 1953 שבה נחקק חוק בתי הדין הרבניים, לא הייתה כל דרך לערוך נישואים פרט לנישואים דתיים. כיום קבוצת האוכלוסייה של התושבים והאזרחים שאינם משתייכים לעדה דתית מוכרת ולכן מנועים מלהינשא בישראל מונה בעיקר עולים חדשים וילדיהם שעלו לישראל במהלך העשורים האחרונים. לפי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה, נכון לשנת 2004 כ-265,000 אנשים בישראל הם חסרי סיווג דתי.

הקהילה הדרוזית


הדרוזים לא הוכרו כעדה מוכרת הנפרדת מן העדה המוסלמית עד שנת 1957. בשנת 1962 נחקק חוק בתי הדין הדרוזים, שנתן גושפנקה חוקית למערכת בתי הדין הדרוזים, המקבילה לבתי הדין הרבניים והשרעיים, ולבתי הדין של העדות הנוצריות השונות.

נישואין

הסמכות להסדיר נישואין וגירושין במדינת ישראל מסורה באופן בלעדי לבתי הדין הדתיים (הרבניים, השרעיים, הכנסייתיים והדרוזים). טקס נישואין שנערך בישראל שלא על ידי נציג מוסמך של הגוף הדתי המתאים לדתם של שני בני הזוג אינו תקף בישראל, ואינו מקנה מעמד של נישואין (אך, כפי שיוסבר להלן, הוא יכול לכונן קשר של ידועים בציבור). הזכאות להשתתפות בטקס הנישואין היא על פי עמדת הגוף הדתי. כך לדוגמה, בתי הדין הרבניים רשאים לדרוש גיור בהלכה ולסרב להכיר בגיור אחר, והם רשאים לדחות אדם שאינו נמצא על ידם כיהודי, אף אם אותו אדם הוא יהודי לצורכי חוק השבות או לכל צורך אחר. ככלל, מוסד הנישואין בישראל, מכל הזרמים הדתיים, סגור לבני זוג בני אותו המין ולזוגות מעורבים. לצד זאת, דתות שונות מטילות הגבלות שונות. כך לדוגמה, בדת היהודית חל איסור על נישואי כהן וגרושה. עד כה מעולם לא התקיים הליך במקרה שבו זוג ביקש מהערכאה הדתית להכיר בסמכותה לדון בעניינו חרף התנגדותה. 
הכרה כנשואים דורשת פעולה אקטיבית של בני הזוג (אף שכפי שיוסבר בהמשך, בתי הדין יכולים לצרכים מסוימים להכיר בבני זוג כנשואים אף אם לא ביצעו טרם נישואין דתי או מוכר על ידי המוסד הדתי).

המחלוקות בשאלת הנישואים בישראל

ההסדר הקיים בנוגע לנישואים בישראל שנוי במחלוקת בכמה היבטים, הנוגעים למעמדם של בני העדות הלא מוכרות וזרמים שונים בתוך העדות, והיעדרם של מנגנונים להסדרת נישואים בין-דתיים או נישואים אזרחיים בישראל. התומכים בהסדר רואים בו הכרח שנועד למנוע את פיצולו של עם ישראל, בעוד מתנגדיו טוענים כי הוא מהווה פגיעה חמורה בזכויות האזרח. החוק מכיר רק בחלק מהעדות כעדות שיכולות לנהל טקסי נישואין וגירושין. משכך, בני דתות שונות, ובהם למשל הנוצרים הפרוטסטנטים, אינם יכולים לקיים טקסים כאלה בישראל. בנוסף, ככל שמדובר ביהודים, מאחר שעל הנישואים והגירושים מופקדת הרבנות הראשית, בעלת האוריינטציה האורתודוקסית, אין בפועל אפשרות לקיום טקסי נישואין וגירושין בעלי אופי קונסרבטיבי או רפורמי. כמו כן, הנחיות מדינת ישראל אינן מאפשרות עריכת טקסי נישואים בין-דתיים, ואוסרות על רשמי הנישואים המוסלמים להשיא מוסלמים ליהודיות ונוצריות ללא שאלה המירו את דתן לאסלאם. כלל זה יכול לעיתים להביא לאבסורד: אם אישה יהודיה נישאת לגבר מוסלמי בטקס שנערך על ידי קאדי, הם מוכרים כנשואים על פי הדין המוסלמי (המאפשר נישואים של גבר מוסלמי לאישה יהודיה או נוצרייה ללא צורך בהמרת דתה) אך לא מוכרים כנשואים על פי הדין היהודי. יוצא אפוא, שלפי הדין האישי של הצדדים, שהוא החוק במדינת ישראל לענייני נישואים וגירושין, הגבר נחשב לנשוי בעוד היא נחשבת רווקה. למעשה, האפשרויות העומדות בפני בני דתות שונות המעוניינים להינשא הן נישואים בחו"ל או המרת דת, שהיא הליך שעשוי להיות ממושך (במקרה של גיור) או בלתי אפשרי (במקרה שמדובר בדרוזים).
בעיות אלה התגברו במהלך שנות ה-90, כאשר אוכלוסייה גדולה של עולים שאינם יהודים לפי ההלכה ואינם משתייכים לאף אחת מהעדות הדתיות המוכרות בישראל, היגרה לישראל במסגרת חוק השבות, והיו מנועים מלהינשא בישראל הן ליהודים והן בינם לבין עצמם. נכון לשנת 2009 היו בישראל כ-300,000 אזרחים חסרי מעמד דתי. 
לאורך השנים נשמעו בישראל קריאות לאפשר נישואים אזרחיים, כמקובל בדמוקרטיות מערביות אחרות. הסדר כזה יכול לתת מענה לבעיות הנוגעות לבני העדות הלא-מוכרות, בני הזרמים הלא-אורתודוקסיים ביהדות ואלה המעוניינים בנישואים בין-דתיים. בנוסף, יוכלו כך להינשא מי שמנועים להינשא בשל הדין הדתי החל עליהם (כגון פסולי חיתון לפי ההלכה היהודית). בנוסף לטענות הפרקטיות בעד האפשרות לקיים נישואים אזרחיים, מועלות גם התנגדויות למצב הקיים מטעמים עקרוניים, שבעיקרם נסובים סביב הטענה לפיה העובדה שניתן לקיים רק נישואים דתיים מהווה כפייה דתית ופוגעת בחופש הדת ובחופש מדת. לשיטתם של המתנגדים להסדר הקיים, פגיעה זו עומדת בסתירה לסעיף 16(1) של ההכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם, לפיו זכותם של מי שהגיעו לגיל הנישואים להינשא ולהקים משפחה ללא הגבלה שמקורה בגזע, בלאום או בדת, וכן את מגילת העצמאות, בה נאמר כי מדינת ישראל "תקיים שויון זכויות חברתי ומדיני גמור לכל אזרחיה בלי הבדל דת, גזע ומין". טיעון עקרוני נוסף נגזר מההתנגדות העקרונית לדין הדתי המהותי, ובפרט לדין ההלכתי היהודי. המתנגדים מטעם זה טוענים כי הדין היהודי מפלה נשים במגוון דרכים, בהן עגינות ודין מורדת על בעלה, שאינם מוחלים באופן זהה על גברים. בנוסף, נשים אינן יכולות לכהן כמסדרות קידושין וכדיינות בבית הדין הרבני. לפיכך, יוסי ביילין כתב שיש למחוק את הכתם של חקיקה דתית מחוקי המדינה. 
מנגד, רבים אחרים רואים בהסדר הקיים, המחייב קיום נישואים דתיים בלבד באמצעות הרבנות, הכרח לשם שמירה על אחדות עם ישראל. לדברי הרב שמואל אליהו, אם ייצאו הנישואים מסמכותו של בית הדין הרבני, חלק מהעם יינשא בנישואים אזרחיים גם בשעה שאינם מתנגדים לדת באופן עקרוני. לזוגות אלו עשוי להיות בשלב זה או אחר רצון שנישואיהם יחולו 'כדת משה וישראל', ולפיכך יחולו מאליהם קידושי ביאה. בני זוג אלו שיפרדו בהמשך החיים בהליך אזרחי, לא ידעו שהם נשואים על פי ההלכה, אך צאצאים שיהיו לאישה מגבר אחר יחשבו לממזרים ופסולים לנישואים. מצב זה יוביל במשך השנים לריבוי ספקות ולפיצול עם ישראל לשתי סיעות שעל פי הדין הדתי אינן כשרות להינשא זו לזו. בדבריו מסתמך הרב אליהו על הכמות ה"מבהילה", כלשונו, של פסולי חיתון המתווספים מדי שנה בקהילות יהודיות בחו"ל. זרח ורהפטיג טען כי ההסדר "מבטיח את השלמות הפיזית של האומה, ואת יציבותה של המשפחה היהודית". לטענתו, "הכנסת נישואים וגירושים אזרחיים עם אפשרות של נשואי תערובת - עלולה לבטל את המושג של מדינה יהודית". גם במכתב הסטטוס קוו מ-1947 אומצה גישה זו, ונקבע בו כי "כל חברי ההנהלה מעריכים את רצינות הבעיה וקשייה הגדולים, ומצד כל הגופים שהנהלת הסוכנות מייצגת, ייעשה כל מה שאפשר למען ספק בנידון זה את הצורך העמוק של שלומי הדת, למנוע חלילה חלוקת בית ישראל לשניים". גם ראש הממשלה דוד בן-גוריון, השמיע נימוק זה בדיון בממשלה עם אישורו של חוק שיפוט בתי דין רבניים (נישואין וגירושין), אף שהוא עצמו נישא בשנת 1917 בנישואים אזרחיים.
לא הכל מקבלים את הטענות בדבר חשש מפילוג עם ישראל. ישעיהו ליבוביץ' טען כי מאחר שעל פי ההלכה נישואים אזרחיים אינם תקפים, ממילא אין חשש מבעילת אשת איש ומממזרות. עוד טען ליבוביץ' כי גם כיום לא ייתכנו נישואים בין מי שכפוף לדיני טהרת המשפחה לבין מי שאינו כפוף להם, ולכן החשש מפילוג מגוחך, כלשונו. כן טען כי הממסד הרבני אינו יכול לבחון את הסוגיה באופן אובייקטיבי, מאחר שיש להם אינטרס בדבר. באשר לטענה בדבר אופיה היהודי של מדינת ישראל, טענה רות גביזון כי "היהודיות של המדינה אינה מחייבת ואינה מצדיקה מונופולין דתי, בוודאי מונופולין אורתודוקסי, על הנישואין".
סקרי דעת קהל שנערכו בקרב ישראלים יהודים בשנות ה-90 ובעשור הראשון של המאה ה-21 מצביעים על כך שרובם תומכים בקיום נישואים אזרחיים בישראל, אך עם זאת, רובם גם היו מעדיפים להינשא בטקס אורתודוקסי. לפי סקר שנערך בהזמנת עמותת צֹהר בשנת 2004, הסיבה הנפוצה ביותר להחלטה שלא להינשא באמצעות הרבנות הייתה "יחס שלילי או אכזבה מהרבנות", ואחריה רצון לשוויון, היותם של הנשואים פסולי חיתון ושאיפה ל"גישה ליברלית ונוחה יותר".

ברית הזוגיות

מוסד ברית הזוגיות נותן מענה לצרכים של זוגות בהם שני בני הזוג הם "חסרי דת". חסר דת, לצורך זה, הוא מי שאינו יהודי, דרוזי, מוסלמי או נוצרי. על פי החוק, מרגע שמוגשת בקשה לרישום ברית זוגיות, מועברת הודעה לראשי כלל בתי הדין הדתיים בישראל, אשר מוסמכים לאסור על רישום ברית הזוגיות אם אחד מבני הזוג הוא בן דתם או ישנו ספק בדבר השתייכותו לקהילה הדתית עליה אמון בית הדין. בנוסף, מוסד זה פתוח אך ורק בפני זוג חסרי דת שהם איש ואישה. אף שבעבר בתי משפט הכירו בכך שיש לפרש את המושג "איש ואישה" כחל גם על בני זוג בני אותו המין, סוגיה זו טרם התעוררה בהקשר של חוק ברית הזוגיות. כמו כן, חובה על שני בני הזוג להיות תושבי ישראל. עוד נדרש כי ברישום הרשמי של מדינת ישראל יוכר האדם כחסר דת (כך, מי שרישומו יהודי, והגיע לישראל מכוח חוק השבות, לא יוכל להיכנס בברית הזוגיות גם אם הוא אינו מוכר כיהודי לצורך נישואין על ידי הממסד הרבני בישראל). כניסה לברית הזוגיות דורשת פעולה אקטיבית של בני הזוג.

ידועים בציבור

מוסד הידועים בציבור פתוח בפני כל זוג, לרבות בני זוג בני אותו המין. בשונה מנישואין או ברית הזוגיות, כניסה לסטטוס של "ידועים בציבור" אינה מחייבת פעולה אקטיבית של בני הזוג, ודי בקיום חיים זוגיים משותפים. בהקשר זה, השאלה האם זוג הוא "ידוע בציבור" או לא מורכבת, ותלויה לא פעם בהקשר שבו היא מתעוררת (כך לדוגמה יטו להכיר ביתר קלות בטענת משותפת של זוג על היותם ידועים בציבור מאשר במקום בו אחד מבני הזוג טוען זאת והאחר מתנגד לכך). ככלל, המבחן לזיהוי ידועים בציבור הוא כפול – קיום חיי ישות וקיום חיים משותפים. מבחן זה הוא מבחן גמיש, תלוי נסיבות ותלוי הקשר ולעיתים בית המשפט יכיר בידועים בציבור אף אם אינם עומדים בתנאים אלו (למשל, אם לא התקיים משק בית משותף בשל היות בני הזוג בארון, נוכח מאפייני העבודה של בני הזוג וכדומה). כיום קיימת גם האפשרות להוצאת תעודת זוגיות, המעניקה את כלל ההטבות מטעם המדינה שמקבלים זוגות נשואים אחרים.

קיום טקס נישואים שלא דרך הרבנות בישראל

במדינת ישראל, הדרך היחידה להינשא באופן שיוכר על ידי המדינה היא על ידי קיום טקס דתי המוכר על ידי הערכאה הדתית הרלוונטית (במקרה של יהודים – הרבנות הראשית). קיום טקס חתונה אזרחי, הנפקת תעודת זוגיות, חתימה על הסכם זוגיות וכדומה, כולם יכולים לשמש ראיות משמעותיות ביותר להוכחת היות בני הזוג "ידועים בציבור". יחד עם זאת, טקסים אלו אינם מקנים מעמד של נשואים.

נישואין בחו"ל

נישואין בחו"ל כיום החלופה המרכזית למיסוד קשר הנישואין בישראל, לאלו שאינם יכולים או שאינם מעוניינים להינשא תחת סמכות בית הדין הדתי. מדינת ישראל מכירה לצורך רישום בתעודות נישואין תקפות מחו"ל, לרבות נישואים של בני אותו המין או נישואין אחרים שלא ניתן לבצעם בישראל. עבור זוגות הטרוסקסואלים ישנן אפשרויות רבות להינשא מחוץ לישראל, ללא צורך באזרחות זרה, ובכלל זאת האפשרות הנפוצה של נישואין היא בקפריסין. עבור זוגות בני אותו המין ישנו הכרח להתחתן במדינות המאפשרות לזוגות זרים נישואין וכן מאפשרות לזוגות בני אותו המין נישואין. היעדים הנפוצים לחתונות של בני זוג בני אותו המין הם קנדה וארצות הברית. לאחר עריכת טקס הנישואין, ניתן לרשום את הנישואין בישראל. הליך הרישום משתנה ממדינה למדינה, ותלוי בהסכם שבין ישראל והמדינה הזרה בנוגע להכרה בתעודות רשמיות זרות. בהקשר זה, יצוין כי על אף שמבחינה פורמלית מדינת ישראל מכירה בתעודה הזרה רק לצורך רישום, ואינה מכירה באופן מהותי בנישואין, בפועל בתי משפט מתייחסים לנישואין בחו"ל באותו האופן שבו הם מתייחסים לנישואין בישראל, ולא מתעוררים קשיים מיוחדים לבני הזוג בשל הנישואין בחו"ל. כך, נקבע שנישואין תקפים בחו"ל הם נישואים רלוונטיים לצורך ירושה, חלוקת רכוש, מזונות, ביטוח לאומי וכדומה אף אם הנישואין לא היו אפשריים בישראל.
מוסד הידועים בציבור בישראל הוא מהמפותחים בעולם, ובפועל מעניק לבני הזוג את אותן הזכויות כמו לבני זוג נשואים ומטיל עליהם את אותן החובות. גם בני זוג בני אותו המין זוכים לזכויות זהות. ישנם מספר תחומים נקודתיים בהם ישנה אבחנה ממשית בן בני זוג ידועים בציבור לבין זוגות נשואים. התחום המרכזי בו ישנה אבחנה על בסיס סטטוס הוא איחוד משפחות והגירה. בן זוג נשוי לישראל זכאי לעבור הליך התאזרחות בן חמש שנים, בעוד שבן זוג ידוע בציבור של ישראל יכול לעבור רק הליך של הפיכה לתושב קבע הנמשך שבע שנים. בהקשר זה, מדינת ישראל אינה מכירה בנישואין של בני זוג בני אותו המין, ומאפשרת לבני זוג נשואים לעבור את התהליך הארוך בלבד. יצוין כי בימים אלו תלויה ועומדת עתירה בבית המשפט נגד האפליה המגולמת בנוהל זה. בהמשך לאמור, ישראלים אשר בני זוגם הם תושבי מדינות המוגדרות כמדינות אויב, או תושבי הרשות הפלסטינית, אינם זכאים להליך של איחוד משפחות כלל. לצד זאת, לסטטוס הנישואין השלכות גם בתחום האימוץ, וניתנת העדפה לזוגות נשואים. יצוין בהקשר זה כי זוגיות של בני זוג בני אותו המין אינה מוכרת כלל לצורכי אימוץ, והם יכולים לאמץ כמאמצים יחידים בלבד. בפועל, עד כה אומץ אדם אחד בלבד על ידי בני זוג בני אותו המין, ללא זיקה גנטית לאחד מההורים המאמצים, והוא אומץ כבגיר ועל בסיס רצונו שלו.
אף שבאופן עקרוני אמורים בני זוג ידועים בציבור לזכות לאותן הטבות ואפשרויות כמו בני זוג נשואים, פעמים רבות הדרישה הבירוקרטית להוכחת הזוגיות גבוהה בהרבה מקום בו מדובר בבני זוג שאינם נשואים. בהקשר זה, בית המשפט העליון הכיר בכנות הקשר של ידועים בציבור אף במסגרות דוגמת מערכת יחסים פתוחה, אך בפועל בני זוג ידועים בציבור נתקלים פעמים רבות באי אמון בכנות הקשר ביניהם מקור בו הקשר אינו נאמן לדפוסים הטרונורמטיביים מקובלים.

פירוק קשרי נישואין בישראל

סיום נישואין כולל שני רכיבים מרכזיים – שינוי סטטוס מנשוי לגרוש, והסדרת העניינים הנלווים לגירושין בהם רכוש ומשמרות. היחס לשני הרכיבים בדין הישראלי שונה. 
שינוי סטטוס - בכל הנוגע לשינוי הסטטוס, הסמכות הבלעדית לדון בבקשה לגירושין נתונה לבית הדין הדתי עבור כל אדם נשוי שאינו חסר דת, וכל זמן ששני בני הזוג משתייכים לאותה הדת. המשמעות היא שגם מי שנישא בחו"ל יחויב בסיום הנישואין על ידי הערכאה הדתית. עבור זוגות אשר נישאו בחו"ל או בכל דרך אחרת, ואשר אינם בני אותה הדת, או שנישואיהם אינם מוכרים על ידי הערכאה הדתית, או, אם מדובר בבני זוג שאינם יהודים, אין לשום ערכאה דתית בישראל הסמכות לסיים את הנישואין, ניתן לקיים הליך של התרת נישואין. אם אחד מבני הזוג משתייך לקהילה דתית מוכרת בישראל, נדרש על מנת לבצע את הליך התרת הנישואין היתר של ערכאת השיפוט הדתית הרלוונטית, המצהיר כי על פי הדת אין צורך בביצוע גירושין דתיים. במקרה בו הנישואין תקפים לפי הדת של אחד מבני הזוג, ההליך יוגש לנשיא בית המשפט העליון אשר יקבע את הערכאה המתאימה להתרת הנישואין. כך לדוגמה, נקבע כי בני זוג נשואים בני אותו המין יהיו רשאים לסיים את נישואיהם בדרך של התרת נישואין אף אם שניהם יהודים, מאחר שאין לנישואין תוקף על פי הדת. הליך של התרת נישואין מתקיים בפני בית המשפט לענייני משפחה. זוגות אשר נכנסו בברית הזוגיות יכולים להגיש בקשה משותפת למחיקה ממרשם ברית הזוגיות ואם אין הסכמה בין בני הזוג לעניין שינוי הסטטוס, יכול כל צד לפנות לבית המשפט על מנת שיורה על מחיקת הזוגיות מהמרשם. שאלת ההכרה בגירושין שנערכו בחו"ל היא מורכבת ביותר ותלויה בנסיבות. ככלל, אם מדובר בזוג אשר היה רשאי בארץ לקיים הליך של התרת נישואין יוכר פסק הדין הזר המורה על הגירושין בהתאם לכללי הכיבוד ההדדי בין המדינות. כאשר מדובר בזוג שהסמכות לגירושיו נתונה בארץ לערכאה הדתית, על הערכאה הדתית בישראל להכיר בגירושין שנערכו בחו"ל לצורך הכרה בגירושין בארץ ומתן אפשרות לנישואין מחדש. השאלה האם ניתן לשנות את הרישום בישראל על בסיס תעודת גירושין מחו"ל אינה ברורה. נראה כי מקום בו הגירושין בוצעו לפני הקניית המעמד בישראל ירשמו הגירושין על פי מסמכי הזהות של העולה החדש. בשונה, ספק אם אדם שכבר רשום כנשוי בישראל יכול לשנות את המרשם על בסיס תעודת גירושין מחו"ל.
הסדרת העניינים הנלווים לגירושין – לצד הגירושין עצמם, ניתן לקיים הליך שעניינו חלוקת רכוש, קביעת משמורת על ילדים והסדרי ראייה, מזונות וכדומה. הליכים אלו יכולים להתקיים בפני הערכאה הדתית או בפני הערכאה הכללית (בית המשפט לענייני משפחה). אם המחלוקת התעוררה במקביל לגירושין, ההכרעה איזו ערכאה תדון בהסדרים האמורים נקבעת על פי השאלה לאיזו ערכאה פנו קודם. מנגנון זה מוכר כ"מרוץ הסמכויות", שבמסגרתו בני זוג מבקשים להביא את עניינם בפני הערכאה הנוחה להם. מרגע שאחת מערכאות השיפוט קנתה סמכות לדון בנושא, ימשך הדיון בפניה בלבד. בהקשר זה, לא די באישור הסכם גירושין על מנת להקנות סמכות לערכאה הדתית, והסמכות נקנית רק עם הערכאה הדתית דנה ופסקה בסוגיה שבמחלוקת.
אם המחלוקת לא התעוררה תוך כדי הגירושין, הסמכות היא לבית המשפט לענייני משפחה בלבד, אלא אם הסכימו שני בני הזוג על קיום הדיון בפני הערכאה הדתית. בהקשר זה יודגש כי בני הזוג יכולים להסכים להתדיין בפני הערכאה הדתית רק אם ממילא לערכאה הדתית יכולה להיות סמכות בעניינם. למשל, בני זוג בני דתות שונות אינם יכולים להסכים לדון בעניינם בפני הערכאה הדתית, והערכאה הדתית לא רשאית לדון במחלוקות רכוש, מזונות ומשמורת בין בני הזוג. עוד יודגש כי כיום, על מנת למנוע את ניצול הגט על מנת לסחוט את האישה במישור הממוני, רשאית אישה להביא לפירוק השיתוף הממוני אף בטרם הוגשה בקשה לגט או בטרם אושר הגט. בהמשך לאמור, באופן עקרוני הדין שחל על הסכסוך הוא הדין הכללי, ולא הדין הדתי, גם אם הדיון עצמו מתקיים בפני ערכאה דתית. בפועל, נוכח שיקול הדעת הרחב של בית המשפט, פעמים רבות הדיון בפני הערכאה הדתית יתבסס על נורמות השאובות מהמשפט הדתי, ולא על בסיס הדין הכללי. שאלה מרכזית שטרם הוכרעה היא האם ניתן בהסכם טרום נישואין לקבוע מראש שלבית הדין הדתי לא תהיה סמכות בכל הנושא להסדרים הנלווים לגירושין. בית המשפט העליון התייחס לסוגיה זו פעמיים והביע את דעתו כי ניתן לקבוע בהסכם בכל מועד לפני הגירושין כי לבית הדין הדתי לא תהיה סמכות לדון בעניינים הנלווים לגירושין. יחד עם זאת, טרם התקבלה הכרעה סופית בנושא, ואין הלכה מחייבת. בפועל, זוגות רבים מוסיפים היום סעיף בהסכם טרום נישואין אשר קובע כי כל סכסוך הנלווה לגירושין ידון בפני הערכאה הכללית ולא בפני הערכאה הדתית. 
ידועים בציבור, בין אם קיימו טקס בישראל או בחו"ל ובין אם לאו, שלא נרשמו כנשואים, חייבים לקיים באופן פורמלי הליך של גירושין על מנת להיות מסוגלים להתחתן מחדש. בפועל, אין לבתי הדין הדתיים יכולת לדעת על קיומם של היחסים בין בני הזוג, ולמעט אם בני הזוג מבקשים להתחתן פעם שנייה במסגרת הממסד הדתי, הצורך בגירושין דתיים לידועים בציבור אינו מתעורר.
שינוי סטטוס מנשוי לגרוש אפשרי רק באמצעות הערכאה הדתית. אם אין לערכאה הדתית סמכות ביחס לבני הזוג ניתן לבצע הליך של התרת נישואין או פירוק של ברית הזוגיות. עניינים הנלווים לגירושין ידונו בפני הערכאה הדתית אם הם צורפו לתביעת הגט ולא התקיים דיון קודם לכן בערכאה הכללית. אם לא צורפו העניינים הנלווים לגירושין לתביעת הגט, ידונו הם בפני הערכאה הכללית, למעט אם הסכימו בני הזוג לקיים את הדיון בפני הערכאה הדתית.