ערכין (יהדות)

המקורות במקרא

בפרשת בחוקותי, התורה כותבת את פרטי דיני ערכין במפורש;
"ויְדַבֵּר ה' אֶל מֹשֶׁה לֵּאמֹר. דַּבֵּר אֶל בְּנֵי יִשְׂרָאֵל וְאָמַרְתָּ אֲלֵהֶם אִישׁ כִּי יַפְלִא נֶדֶר בְּעֶרְכְּךָ נְפָשֹׁת לַה'..וְהֶעֱרִיךְ אֹתוֹ הַכֹּהֵן עַל פִּי אֲשֶׁר תַּשִּׂיג יַד הַנֹּדֵר יַעֲרִיכֶנּוּ הַכֹּהֵן." (ספר ויקרא, פרק כ"ז, פסוקים א'-ח').

רמז למצוות ערכין

לדעת חז"ל, הוריית כהן בנדרי ערכין גם מרומז בפרשת שמיני בעניין איסור עבודה במקדש והוראה בשכרות;
"וַיְדַבֵּר ה' אֶל אַהֲרֹן לֵאמֹר...וּלֲהַבְדִּיל בֵּין הַקֹּדֶשׁ וּבֵין הַחֹל וּבֵין הַטָּמֵא וּבֵין הַטָּהוֹר. וּלְהוֹרֹת אֶת בְּנֵי יִשְׂרָאֵל..." (ספר ויקרא, פרק י', פסוק ט') הביטוי ולהבדיל בין הקדש ובין החל פורש בספרא ובתלמוד בבלי, כמדבר כלפי הוריית כהן בדיני ערכין -שבעצם הכהן מקציב את ערך הכספי אותו כיוון הנודר בליבו בשעת נדרו. בכך, הכהן "מבדיל" סכום זה (שמתהפך ל"קודש") משאר כספים של הנודר (שנשארים כ"חולין").

הערכין בימי יואש המלך


מובא בספר מלכים דיבורו של המלך יהואש אל הכהנים אודות כספי נדרי ערכין; "וַיֹּאמֶר יְהוֹאָשׁ אֶל הַכֹּהֲנִים כֹּל כֶּסֶף הַקֳּדָשִׁים אֲשֶׁר יוּבָא בֵית ה' כֶּסֶף עוֹבֵר אִישׁ כֶּסֶף נַפְשׁוֹת עֶרְכּוֹ כָּל כֶּסֶף אֲשֶׁר יַעֲלֶה עַל לֶב אִישׁ לְהָבִיא בֵּית ה'" (מלכים ב יב ח)
לאידך, מסופר על אחאב מלך ישראל שהיה מעריך את עצמו על מנת להקריב את סכום לעבודה זרה;
"הוה מקשט גרמיה בכל יום וקאים ליה קומי חיאל אסרטו לטיה והוא אמר ליה בכמה אנא טב יומא דין והוא אמר ליה כן כן והוא מפריש טומיתיה לעבודה זרה" (ירושלמי סנהדרין דף נא עמוד א).

דיני ערכי קרקעות

אם אדם אמר ערך קרקע זו עלי, התחייב בזה לתת את ערך שווי הקרקע כפי מה שישומו אותו הכוהנים.

ערך ביתו של אדם

בעניין ערכי קרקעות, דעת הרמב"ם והחינוך כי בעל הבית שמעריך את ביתו יש לו להוסיף חומש.

דיני ערכי בהמה

אדם יכול להתחייב 'ערך בהמה עלי', ושווי הממון שיתחייב לתת הוא כפי שיעריכו הכוהנים את שווי הבהמה,

מספר הדיינים

ככל הנראה, מספר הדיינים שחייבים לדון בערכין תלוי לפי הנערך, כלומר אם מדובר באדם, בבהמה או בקרקעות;
בערכי אדם, ולפי דעתו של שמואל (אמורא), ייתכן לומר שמזמינים חמשה כהנים להיזקק להערכה של אדם -ולא רק אחד- כי בעת גמר לימוד שני מיעוטים מתחילים למנות מחדש
ואילו על סמך הכתוב "כאשר יערוך אתו הכהן", חז"ל קובעים כי פדיית ההקדש בשלשה כהנים גזברים, הערכים מסוג המטלטלין גם בשלשה ובקרקעות ואדם תשעה דיינים ומתוכם יש חוב שאחד מהם יהיה כהן
במקרה שאיש נודר "אני נותן ערכו של פלוני" ובסופו של דבר מגלה שאין לו את סכום הכסף שהוא נדר, הוא צריך להביא מטלטלין בשווי הכסף במזומן, ויש להעריך את מטלטליו בשלשה דיינים. לדעת רבי יהודה אחד מהשלשה חייב להיות כהן. 
בעניין ערכי אדם, יש מהאחרונים שהסבירו שמעמד הכהן מכריע במקרה שיש ארבע דעות כנגד חמש דעות. כלומר, אם הכהן יחליט להסכים לפסק דינם של ארבעה מהדיינים -הגם שבדרך כלל "אין בית דין שקול"- מצייתים להכריע כדעת הכהן וארבעת חביריו
ויש סוברים כי צריכים כל העשרה להסכים לערך האדם, כי במקרה שלא יסכימו ייקרא דיונם בשם "אומדנא" (השערה) ולא תהיה כאן שום הכרע

טעמי המצווה

לפי המדרש הגדול, בעת שיצא משה מארמון פרעה והבחין שנוגשי פרעה היו מטעינין את העבריים משאות כבידות את הזקן ואת הבחור כאחד, ואת האשה כאיש, יעץ לפני פרעה להעריך את העובד ולהשוות את הסבל כפי כוח הפועל. בזכות הייעוץ הטוב זכה שתנתן פרשת ערכים על ידו להבחין "בין האיש לאשה בין הזקן לבחור ובין הקטן לגדול".
במדרש תנחומא הובא כי הבאת ערכים לפני הקדוש ברוך הוא מעולה כאילו המעריך מקריב נפשות לפניו, וגם בזכות הערכין מבטיח השם להציל אתכם מעריכות גיהנם וזוכים לעריכת שולחן לעתיד לבא.