google/wiki40b huggingface dataset:
לוריין דאונס

ביוגרפיה

דאונס נולדה באוקלנד שבניו זילנד למשפחה בת ארבע בנות. היא החלה לעבוד כדוגמנית מקצועית וב-1983 נבחרה למיס ניו זילנד, ובתחרות מיס תבל זכתה במקום הראשון, כשגברה על שאר המתמודדות בניקוד בתחרות.
ב-1986 הקימה את סוכנות הדוגמנות "Care Of Lorraine Models and Talent".
ב-2006 זכתה בגרסה הניו זילנדית של "רוקדים עם כוכבים".
ב-1986 נישאה לשחקן הרוגבי מוראיי מקסטד ונולדו לה בן ובת. ב-2001 הם התגרשו. ב-2009 נישאה בשנית לשחקן הקריקט מרטין קרואו. הזוג נותר יחד עד למותו של קרואו מלימפומה ב-2016.
שוד העוגיות הגדול

תקציר העלילה

ברחוב סומסום בנו מוזיאון חדש, מוזיאון לאמנות העוגיות. ריס, אלמו ועוגיפלצת מבקרים במוזיאון, כשלפתע מתחילים להיעלם ציורי עוגיות מהקירות. מפני שעוגיפלצת עשה בעיות במוזיאון, שומרת המוזיאון החליטה שהוא אשם. אלמו מחליט לחקור את התעלומה בעזרת חבריו, ויחד הם יוצאים לטהר את שמו של עוגיפלצת.
בסרט יש פרודיות לציורי אומנות, ביניהם "מונה ליזה" של הצייר לאונרדו דה וינצ'י, "אוכלי תפוחי האדמה" של הצייר וינסנט ואן גוך, ו"הצעקה" של הצייר אדוורד מונק.

הפקה

סרט זה היה אחד מעבודותיה האחרונות של הבובנאית פראן בריל, לפני שפרשה מעבודתה כבובנאית. החל משנת 2016, סטפני דאברוזו החליפה אותה בתור פזית, וג'ניפר בארנהארט כזואי.

ביקורת

הסרט קיבל מהאתר "The A.V. Club" את הדירוג "C". האתר מבקר את העלילה של הסרט כדלילה אך מיוחדת.
גרסדורפיט

כימיה וקריסטלוגרפיה

נוסחת המבנה הכימי של הגרסדורפיט היא NiAsS.
הגרסדורפיט יוצר תמיסה מוצקה עם המינרל קובלטיט (CoAsS), והוא משתייך לקבוצת הקרויה על שם הקובלטיט, קבוצה שמרבית חבריה, למעט הקובלטיט והגרסדורפיט, הם מינרלים נדירים. אנטימון יכול להחליף בקלות את הארסן על מנת ליצור את המינרל אולמניט (NiSbS), אף הוא חבר בקבוצת הקובלטיט. הגרסדורפיט מתמוסס בחומצה חנקתית תוך פליטת גופרית.
הגרסדורפיט מתגבש במערכת הקובייתית, חבורת סימטריות נקודתית "דיפלודיאלית" , וחבורת סימטריות מרחבית P2₁3. הפרמטר של תא היחידה הוא: Å‏a=5.72-5.60‏.

תכונות פיזיקליות

הגבישים של הגרסדורפיט קובייתיים, תמניונים, ארבעונים, לעיתים לוחיים שאורכם עד 4 ס"מ. פאות הגבישים יכולות להיות מקווקוות. כמו כן כמקבץ חסר צורה או גרגרי. לגרסדורפיט יש פצילות טובה בשלושה כיוונים היוצרים קובייה. הקשיות של המינרל בינונית, 5.5-5 בסולם מוס, ומשקלו הסגולי הממוצע גבוה יחסית, 6.1 גרם לסמ"ק. כאשר מחממים גרסדורפיט הוא פולט אדים רעילים בריח שום אופייני.

תכונות אופטיות

אופטית המינרל הוא אנאיזוטרופי (תופעה אופטית שבה נראה כאילו המינרל משנה את צבעו תוך כדי סיבובו כאשר הוא מואר באור מקוטב מוצלב) בצורה בולטת בלבן. גבישי הגרסדורפיט אטומים. צבעם אפור פלדה עד לבן כסוף. צבע המינרל בדגימה מלוטשת הוא לבן, והברק שלו מתכתי. בבליה מקבל המינרל גוון אפור או שחור אפרפר.

גילוי ומקור השם

המינרל נתגלה לראשונה ב-1845 במכרה ניקל ליד שלדמינג (Schladming) במחוז שטיריה באוסטריה וקרוי על שמו של יוהאן רודולף ריטר פון גרסדורף (Johann Rudolf Ritter von Gersdorff‏; 1849-1781) שהיה בעל המכרה ומומחה לכרייה.

שימושים

הגרסדורפיט משמש כמקור זוטר להפקת ניקל ועבור אספני מינרלים.

מקור ותפוצה

הגרסדורפיט נוצר בעורקים הידרותרמיים בטמפרטורות בינוניות יחד עם סולפידים של ניקל אחרים.
הגרסדורפיט הוא מינרל נפוץ. מקומות בעולם בו ניתן למצוא את המינרל כוללים את שלדמינג (Schladming) במחוז שטיריה (המקום בו נמצא המינרל לראשונה), ובאולסה (Olsa) שליד העיירה פרייזאך (Friesach) במחוז קרינתיה באוסטריה; מוויסן (Wissen) ורמסבק (Ramsbeck) במדינת נורדריין-וסטפאליה ומכרה רמלסברג (Rammelsberg) בסמך לגוסלאר (Goslar) בהרי הרץ שבגרמניה; במכרה קרייגנור (Craignure) ליד אינוורארי (Inverary) במחוז ארגייל וביוט (Argyll and Bute) בסקוטלנד; באתר המינרלים של פרנקלין בניו ג'רזי, גבישים גדולים במיוחד מצויים במכרה סנוברד (Snowbird mine) מחוז מינרל, במונטנה שבארצות הברית; בהר סנט-אילר שבדרום הפרובינציה של קוויבק שבקנדה; ובהר אוגילווי (Ogilvie) ברכס פלינדרס (Flinders) באוסטרליה הדרומית.
ליז'נסק

הקהילה היהודית

ב-1765, תקופתו של ר' אלימלך, היו בעיירה כ-1,000 משלמי מס גולגולת (כ-2,000 נפש). בתקופתו של ר' אלימלך מליז'נסק הפכה העיר למרכז רוחני יהודי. יהודים הגיעו למקום לשם דיונים דתיים (למשל: קביעת תפקידו של ה"צדיק" ביהדות)] ובכך הביאו לרווחה כלכלית לתושבי המקום ובעיקר ליהודים שבהם. אחרי פטירתו של ר' אלימלך התרכזה העלייה לרגל לשני מועדים - יום פטירתו וימים נוראים ובשאר הזמן לא הייתה תיירות יהודית למקום ומכאן פגיעה במקורות ההכנסה של תושבי המקום. ב-1884 חיו בעיירה כ-5,000 תושבים, קרוב למחציתם יהודים. בין היהודים היה רוב לחסידים. ערב מלחמת העולם השנייה חיו בה כ-6,000 תושבים, כמעט מחציתם יהודים.
בתקופה שבין שתי מלחמות העולם הגיעה הציונות לעיר, בעיקר לצעיריה.
בספטמבר 1939 נכבשה העיר על ידי הגרמנים, בהתאם להסכם ריבנטרופ-מולוטוב. אחרי ששרפו את בית הכנסת והחרימו את רכוש היהודים, עודדו הגרמנים את יהודי העיר לעבור את הנהר לכוון השטח שבשליטת הרוסים. על גופם של העוברים נעשה חיפוש וכל חפץ בעל ערך הוחרם. אלו שלא רצו לעזוב הוכנסו לגטו, אליו הובאו גם יהודים מכפרי הסביבה. הגרמנים הוציאו מהגטו קבוצות יהודים אל בית הקברות היהודי או ליער הסמוך, בו נחפרו בורות וירו בהם. חלק מהיהודים, בעיקר המבוגרים והילדים מתו ברעב ובמחלות.
ב-1942 הובילו את רוב הנותרים למקום אחר בו הרגו את כולם. בתום המלחמה לא נשאר יהודי חי בעיר ורק מיעוט מאלו שברחו אל מעבר לנהר הסן ניצלו.
אחרי מלחמת העולם השנייה נבנה אוהל על קברו של ר' אלימלך והוא מהווה אתר עלייה לרגל ליהודים מכל העולם כמו גם למשלחות נוער מישראל. בשנות ה-2000 נבנו ונקנו מספר מבנים סמוך לקבר על ידי "הכנסת אורחים ליז'ענסק" בראשות שמחה קרקובסקי מחסידות לעלוב, ונבנו בהם בתי כנסת, מקווה, חדרי שינה וחדר אוכל.
במוצאי כ"א באדר תשע"ח נשרף הציון כתוצאה מנרות שהודלקו במקום, בעקבות כך הוציאה העירייה המקומית צו סגירה למבנה מחשש להתמוטטותו, לאחר חג הפסח נפתח הציון שוב למעט החדר בו הדליקו נרות.
אלכסנדרו טירולר

קריירה

טירולר הגיע בשנת 1912 למקום החמישי בתחרות של טימישוארה, בשנת 1925 ניצח בתחרות בוקרשט ובשנת 1926, בסיביו, זכה באליפות השחמט הראשונה של רומניה. הוא ייצג את רומניה באולימפיאדת השחמט 1926, אולימפיאדת השחמט הלא רשמית השנייה שהתקיימה בבודפשט, שם זכתה נבחרת רומניה במדליית הארד.
גם בשנת 1927 זכה טירולר באליפות רומניה שהתקימה בבוקרשט. בשנת 1928 הגיע למקום ה-15 באליפות העולם לחובבי שחמט (ניצח: מקס אויבה).
בשנת 1929 זכה באליפות רומניה בתחרות שהתקיימה ביאשי והגיע למקום השישי בתחרות בוקרשט. ובשנת 1930 ייצג את רומניה באולימפיאדת השחמט 1930 שהתקיימה בהמבורג, יחד עם שחמטאי יהודי נוסף, אברהם באראץ Abraham Baratz, אלוף רומניה לשנת 1930. בין היתר ניצח את השחמטאי האמריקאי הרמן שטיינר ואת הצ'כי עמוס פוקורני.
באותה שנה הגיע למקום השלישי באליפות השחמט של רומניה.
אחרי 1960 השתקע בהונגריה.
הרכבת התחתית של טהראן

היסטוריה

התוכניות הראשוניות לרכבת תחתית בטהראן התחילו עוד לפני המהפכה האיראנית. ב-1970 הודיעה עיריית טהראן על מכרז בינלאומי להקמת רכבת תחתית בטהראן. החברה הצרפתית "SOFRETU", זכתה במכרז ובאותה השנה כבר התחילה לבצע מחקרים ראשוניים על הפרויקט. ב-1974 הגישה החברה הצרפתית דו"ח סופי עם הצעה לתוכנית "הרכבת התחתית בטהראן". מערכת הרכבת התחתית משלימה את מערכת התחבורה הציבורית בטהראן שכוללת כבישים רחבים, רשת מוניות ואוטובוסים. ב-1976 החלה החברה בסקרים גאולוגים לבדיקת השטח שבו אמורה לקום הרכבת. ב-1978 החלה בניית הקו בצפון טהראן, אך היא הופסקה בשל המהפכה האיראנית ומלחמת איראן-עיראק. בחודש דצמבר 1980 הודיעה החברה הצרפתית שהיא עוזבת את בניית הרכבת התחתית. ב-3 במרץ 1982, הודיעו שרי הקבינט האיראניים באופן רשמי על הפסקת פעילות החברה הצרפתית ופתיחת מכרז לחברה שתשלים את העבודות.
באפריל 1985 אישר המג'לס, הפרלמנט האיראני, תוכנית חדשה לבניית הרכבת על אותו בסיס שהתוותה החברה הצרפתית "SOFRETU". העבודה התקדמה באטיות כשלעיתים קרובות היא נעצרה בשל מלחמת איראן-עיראק.
בקיץ 1985, בעקבות לחץ מהאוכלוסייה בעיר, וחיסרון של מערכת תחבורה ציבורית לא מפותחת, הוחלט שהעבודה תתחדש ברצינות. "קו 1" הועלה לראש סדר עדיפויות. בעקבות שלב זה, עזב את הנהלת החברה המנכ"ל אסג'הר אברהימי וניהולה של החברה הועבר למוחסן האשמי.
ב-7 במרץ 1999 הושק קו "5", הקו הראשון של הרכבת, בין טהראן לכרג' למשך 31.4 קילומטר. קו זה היה קו הרכבת התחתית הראשונה באיראן.
בשנת 2000 הופעלו גם הקווים 1 ו-2. פסי הרכבת של מסלולים אלה מסופקים על ידי החברה האוסטרית "Voestalpine".
הרכבת התחתית משתמשת בציוד המיוצר על ידי מגוון רחב של חברות בינלאומיות מארצות שונות.
מדי יום נוסעים כ-2.5 מיליון איש בארבעת הקווים התפעוליים (1, 2, 4, 5). שני קווים נוספים נמצאים בבנייה (קווים 3 ו-7), ושניים נוספים בשלבי פיתוח (קווים 6 ו-8). 80 קרונות חדשים נוספו למערכת בספטמבר 2012 כדי להקל על התחבורה ולהפחית את העומס.

קווי הרכבת התחתית

ברכבת התחתית פועלים 5 קווים ומתוכננים 7 קווים.

קו 1

הקו, שמסומן בצבע אדום על מפות מערכת, באורך של 28.1 קילומטר, מתוכם 14.9 קילומטר מתחת לאדמה ושאר הקו פועל מעל פני הקרקע. מספר התחנות לאורך הקו הזה הוא 26 כש-18 תחנות נמצאות מתחת לאדמה ו-8 מעל פני קרקע. הקיבולת הכוללת של קו 1 היא 650,000 נוסעים ביום, כשהרכבות עוצרות בכל תחנה ל-20-30 שניות. הרכבות כולן מורכבות משבעה קרונות, עם קיבולת של 1,300 נוסעים. המהירות המרבית של הרכבות היא 80 קילומטר לשעה.
קו 1 פועל בעיקר מצפון לדרום טהראן. שלוש תחנות נוספות שלו נפתחו ב-20 מאי, 2009. 4 תחנות נוספות, הושלמו בשנת 2011. הבנייה הייתה אמורה להסתיים עד מרץ 2007, אבל בשל סלעים גדולים שעמדו בחלק מהמנהרות ובעיות ניקוז מים היא התעכבה. כמו כן הפרויקט התעכב בשל בעיות כספיות ועלויות שהממשלה לא הייתה מוכנה לקחת על עצמה.

קו 2

הקו, שמסומן בצבע כחול במפות המערכת, באורך של 20.4 ק"מ, מתוכם 19 ק"מ מתחת לאדמה ושאר הקו פועל מעל פני הקרקע. מספר התחנות לאורך הקו הזה הוא 19. הקו נפתח בפברואר 2000. הוא פועל בעיקר ממזרח למערב העיר.

קו 3

קו 3 עובר מצפון מזרח לדרום מערב העיר כשהמטרה הסופית שהוא יגיע לנמל התעופה הבינלאומי חומייני. קו 3 הוא אחד הקווים החשובים ביותר הוא חוצה את החלקים עמוסים של העיר ומקל על בעיות תנועה. כ-7 קילומטר ממנו נבנו בשנת 2012 ו-12 קילומטר ב-2013.

קו 4

הקו, שמסומן בצהוב על מפות המערכת אמור לעבור ב-22 תחנות. הוא נפתח במרץ 2007 וכרגע יש בו 13 תחנות.
דורית שדה

ביוגרפיה

נולדה בתל אביב בשם דורית פנדריך. בנערותה הייתה סולנית של להקת עיריית תל אביב והופיעה עמה במסע הופעות בחו"ל. שירתה בלהקת הנח"ל תחת השם דורית פן. השתתפה בתוכניתה ה–23 של להקת הנח"ל, "פלנח"ניק", שכללה את שיר הרעות, שבו הייתה אחת הסולניות.
לאחר שחרורה השתתפה בדואט עם שלמה ארצי בשיר "ארץ גלויה", שנכלל באלבום האוסף שלו "אומרים ישנה ארץ" שיצא בשנת 1973. ארצי גם כתב לה את השיר "שיר עם", שזכה להצלחה במצעדי הפזמונים.
באמצע שנות ה-70 נוצר קשר בינה לגבי שדה, שחיפש זמרת לצורך הקמת צמד. הרעיון לא יצא אל הפועל, אך בשנת 1977 נישאו השניים. לאחר שגבי שדה קיבל מלגה ללימודי אופרה עברו השניים להתגורר בלונדון. בתקופה זו נחשפה לתחום עיצוב האופנה. עם שובם לישראל החלה שדה לעצב אופנה ולשווקה, כעבור זמן החלה דורית לפתוח חנויות שנושאות את שמה. כיום לדורית 3 חנויות שנושאות את שמה בקניון רמת אביב, ברחוב דיזנגוף ובמתחם התחנה תל אביב.
בשנת 2005 העסיקה את בתה הזמרת מיקה שדה כפרזנטורית של המותג "דורית שדה" שבבעלותה. בשנת 2009 היא שיתפה בהצגת קולקציית שלה את הדוגמנית וותיקה עדיה מאירצ'ק. בקיץ 2012 שבה והעסיקה את בתה יחד עם גיסתה, השחקנית סנדרה שדה, כפרזנטוריות של קולקציית הקיץ שלה.
בשנת 2017 עיצבה את בגדיה של גיסתה סנדרה שדה בתפקיד נעמי שמר במחזמר "סימני דרך" בתיאטרון הבימה.
דורית וגבי שדה מתגוררים בתל אביב והם הורים לזמרת מיקה שדה ולאורי, הלומד מוזיקה בלונדון, אחייניתה היא הזמרת יעל פנדריך שהתחרתה ביחד עם בתה בתוכנית "כוכב נולד".
פיזוטוטיפ

פיזוטוטיפ (מצרפתית: Physautotypie) הוא מראשוני תהליכי הצילום אשר הומצא על ידי ז'וזף ניספור נייפס וז'אק לואי דאגר בשנת 1832. בתהליך נעשה שימוש בשמן לבנדר, אלכוהול ונפט כדי לייצר דימוי פוזיטיבי על גבי לוח מתכת או זכוכית (לוח כסף במקור).
כבר בשנת 1822 ניספור נייפס עשה שימוש בשמן לבנדר בתהליך ההליוגרפיה שהמציא (ואיתו צילם את התמונה הראשונה בהיסטוריה, "נוף מחלון בלה-גרא"). בשנת 1829 נפגש נייפס עם דאגר והם סיכמו על שותפות לפיתוח תהליך ההליוגרפיה. בשנת 1832 המציאו השניים את תהליך הפיזוטוטיפ אך לאחר שנייפס נפטר בשנת 1833 מהתקף לב, דאגר לא המשיך בפיתוח התהליך והשקיע את מירב מאמציו בפיתוח הדאגרוטיפ.

סקירת התהליך

החומר הרגיש לאור בתהליך מתקבל ממשקעים של זיקוק שמן לבנדר. כדי לקבל את המשקעים נייפס ודאגר אידו את שמן הלבנדר על ידי חימום באש נמוכה לאורך זמן ארוך עד לקבלת משקעים מוצקים. את המשקעים ממיסים באלכוהול ועם התמיסה מצפים לוח מתכת או זכוכית. לאחר שהאלכוהול מתאדה, נותר משקע לבן על הלוח שהוא החומר הרגיש לאור. את הלוח חושפים בקמרה אובסקורה למשך כשמונה שעות באור יום. לאחר החשיפה תולים את הלוח עם הפנים כלפי מטה מעל מגש עם קרוסין. אדי הקרוסין ממיסים את משקעי הלבנדר שלא נחשפו לאור, מותירים משקעים לבנים באזורים שקיבלו אור וכך נוצר דימוי פוזיטיבי על גבי הלוח.
יעקב מאיר סגלוביץ

הרב יעקב מאיר סגלוביץ (באנגלית: Jacob Meir Sagalowitch; ה'תרל"ט, 1879 - ד' בטבת ה'תש"ד, 31 בדצמבר 1943) היה רב ועורך תורני. מו"ל כתב העת הדרשני "מאסף דרושי", רבן של כמה עיירות בליטא, אב"ד דנציג רבה של בריסל.

ביוגרפיה

נולד בליטא לרב חיים סגלוביץ, למד בנערותו אצל אביו ובבתי מדרש בווילנה. נסמך לרבנות בידי רבי רפאל שפירא, רבי צבי הירש רבינוביץ מקובנה ורבי שלמה הכהן מווילנה.
בשנת תרס"ט, 1909, נבחר לכהונת רבנות ראשונה בפודבריזה הסמוכה לווילנה. באותה שנה יזם והדפיס בווילנה את כתב העת הדרשני "מאסף דרושי", ספר שהכיל דרשות של רבנים שונים שלא הדפיסו את כתביהם בעצמם. הכרך השני של המאסף נדפס ארבע שנים מאוחר יותר (וילנה תרע"ג), אך הדפסת המאסף נקטעה בשלב זה, כנראה בשל מאורעות מלחמת העולם הראשונה. לחלק מהכותבים, היה הספר מקור יחיד לדברי תורתם ולכן נודעה לו חשיבות.
מפודבריזה עבר לכהן כרב בהרודישץ על מקומו של אבי אמו רבי בנימין יעקב. בהמשך עבר לכהן כרב בקלינין. לאחר שנים ספורות התמנה כאב"ד בעיר דנציג, הוא ניסה להתקבל כרב בדבלין, אירלנד, ואף פנה לעזרת זאב ז'בוטינסקי בעניין זה, אך המינוי לא יצא אל הפועל.
בשנת ה'תרצ"ג (1932) התמנה כרבה האורתודוקסי הראשי של בריסל בירת בלגיה. בשנותיו האחרונות היגר לארצות הברית והשתקע בניו יורק. הוא נפטר בד' בטבת ה'תש"ד, 31 בדצמבר 1943.
ייצור חשמל

ייצור חשמל הוא תהליך המשתמש באמצעים שונים על-מנת להפוך אנרגיות מסוגים שונים לחשמל. זהו השלב הראשון בסדרה של תהליכים שכוללים גם את העברת החשמל וחלוקת החשמל אל הצרכנים, והזנת מוצרי חשמל באנרגיה אשר דרושה לפעולתם. 
ייצור החשמל יכול להתבצע במגוון שיטות, ובכללם שימוש בדלקים מאובנים ושימוש באנרגיה ירוקה.
נכון לשנת 2015 עמד ייצור החשמל הכלל עולמי על כ-23,093 מיליארד קוט"ש, מתוכם 15,152 דלקים מאובנים, 5,530 אנרגיות מתחדשות ו-2,440 מאנרגיה גרעינית.

ייצור חשמל בישראל

עד קום המדינה פעלה תחנת כוח הידרואלקטרית בנהריים שעל גדת נהר הירדן, וייצרה כ-11 מגה-ואט חשמל בעזרת ניצול זרם המים. תחנות כוח נוספות שפעלו לפני קום המדינה הן תחנת הכוח רדינג ותחנת הכוח חיפה. במלחמת השחרור נהרסה התחנה שבנהריים, ומאז רובו המוחלט של החשמל בישראל נוצר בתחנות כוח הפועלות על תוצרי נפט (מזוט וסולר), פחם וגז טבעי.

מחקר ופיתוח בישראל

בישראל מתקימים מחקר ופיתוח ענפים בתחום, ואף ייצור ותפעול תחנות כוח ניסיוניות המתבססות על אנרגיה חלופית.
בתחום הסולארי תרמי: חברת סולל מבית שמש, מיצרת תחנות כוח תרמוסולאריות שמבוססות על חימום קיטור על ידי השמש. סולל נמצאת בראש החברות בעולם בתחום. כאשר אין שמש ניתן לחמם את הקיטור על ידי גז או נפט. רוב תחנות הכוח של סולל מצויות בארצות הברית. כמו כן חברת לוז 2 הירושלמית, בשיתוף עם חברה אמריקאית מפתחת ומייצרת מתקנים תרמוסולריים.
בתחום הגיאותרמי: חברת אורמת מיבנה, נחשבת בין החברות המובילות בעולם בתחום הפקת חשמל מאנרגיה גאותרמית. לחברה עשרות מתקנים בכל רחבי העולם. 
גם האקדמיה הישראלית עוסקת בנושא. לאחרונה מפתח הטכניון טכנולוגיה בשם ארובות שרב, המייצרת חשמל מאנרגיית רוח מלאכותית, ללא פגיעה בסביבה.
חברת "אקו וייב פאוור" עוסקת בייצור חשמל מגלי הים.
אשרפייה

היסטוריה

עד שנות ה-30 של המאה ה-19, התאפיינה אשרפייה בשטחים חקלאיים שנשלטו על ידי מספר משפחות נוצריות: משפחת פיאד, פרנייני, בוסטרוס, סורסוק, טראד, תוויני ואראמאן. משפחות אלו, בנות העדה היוונית-אורתודוקסית, היו האליטה של ביירות במשך מאות שנים. באותה תקופה, חילקה הממשלה הלבנונית תחת שלטון המנדט הצרפתי את האדמה באשרפייה על מנת לבנות כבישים וכפתה על אותן משפחות למכור את חלקן באדמה זו.
במהלך מלחמת האזרחים השנייה בלבנון, הייתה אשרפייה בסיס מרכזי של הכוחות הנוצריים הלבנונים, וקיבלה הגנה מהכוחות הלבנוניים, בראשות בשיר ג'ומאייל, כנגד התקפות סוריות ופלסטיניות. ככזאת, הייתה השכונה לחלק מרכזי במזרח הנוצרי של העיר.

גאוגרפיה

נכון לשנת 2009, מחולקת אשרפייה למספר שכונות קטנות יותר, שהבולטות ביותר בהן הן מאר ניכולא (שבה נמצאים מבנים חשובים כגון בית סורסוק, מוזאון סורסוק ובניין סופיל) וטבריס (שבה נמצאים מבנה טבריס 812, מגדל אשרפייה, בנייני יארד, מטרופוליס ובניין ל'ארמיטאז').
אוניברסיטת הומבולדט של ברלין

הקמת האוניברסיטה

האוניברסיטה נוסדה בשנת 1810. בסמסטר הראשון למדו בה 256 סטודנטים והרצו בה 52 מרצים בארבע פקולטות: משפטים, רפואה, תאולוגיה ופילוסופיה. רקטור האוניברסיטה הראשון היה תאודור שמלץ (Theodor Schmalz). במהלך המאה ה-19 התרחבה האוניברסיטה ונוספו לה פקולטאות רבות. אוסף המאובנים והפוחלצים של האוניברסיטה אשר נוסד בשנת 1810 התרחב, ובשנת 1889 הפך למוזיאון.

גרמניה הנאצית

לאחר עליית הנאצים לשלטון עברה אוניברסיטת הומבולדט נאציפיקציה והייתה לחלק ממערכת החינוך הנאצית, כמו אוניברסיטאות אחרות ברחבי גרמניה. ב-10 במאי 1933 הוצאו מספריית האוניברסיטה כ-20,000 ספרים אשר להשקפת הנאצים נכתבו על ידי בעלי דעות או מוצא נחות ונשרפו בכיכר האופרה. היה זה מפגן כוח שאורגן על ידי פלוגות הסער ואשר במהלכו נאם יוזף גבלס. אנדרטה המציינת מאורע זה ניצבת עד היום בכיכר הספרייה ובה לוח זכוכית המכסה על חדר תת-קרקעי לבן ובו מדפי ספרים ריקים ל-20,000 ספרים וכן שלט עליו ציטוט מאת היינריך היינה משנת 1820: "הייתה זו רק הקדמה, במקום שבו שורפים ספרים, שורפים בסוף גם בני אדם" (גרמנית: Das war ein Vorspiel nur, dort wo man Bücher verbrennt, verbrennt man am Ende auch Menschen). בתקופת השלטון הנאצי הוצאו מן האוניברסיטה סטודנטים וחברי סגל יהודים וכן כל מי שזוהה כמתנגד המשטר. רבים מהם מצאו את מותם בידי הנאצים.

גרמניה המזרחית

לאחר מלחמת העולם השנייה, הייתה האוניברסיטה בשטח של הסקטור הסובייטי ובכך הייתה בשטחה של ברלין המזרחית, בירת גרמניה המזרחית. ב-1946 נפתחה האוניברסיטה מחדש וצוות העובדים שבה, כמו גם הסטודנטים נבחרו בקפידה גם לפי הישגיהם אך גם לפי מידת נאמנותם למפלגת האיחוד הסוציאליסטי, המפלגה הקומוניסטית ששלטה בגרמניה המזרחית. כתגובה לכך, נפתחה ב-1948 בברלין המערבית האוניברסיטה החופשית של ברלין. ב-1949 שונה שמה של האוניברסיטה לשמה הנוכחי, כאות הוקרה למייסדה, וילהלם פון הומבולדט. לאורך השנים צברה שם עולמי והייתה לבין היוקרתיות שבגרמניה המזרחית. אף על התסיסה הגוברת של סוף שנות ה-80, צוות העובדים והתלמידים של האוניברסיטה לא לקחו חלק בתנועות ההתנגדות לשלטון ובחרו ב-1990 ליושב ראש האוניברסיטה חבר מפלגת האיחוד הסוציאליסטי ומרגל בשטאזי בדימוס, הנריך פינק.

לאחר איחוד גרמניה

לאחר איחוד גרמניה עברה האוניברסיטה ארגון מחדש וכל המרצים בה פוטרו ונדרשו להגיש מחדש את מועמדותם לתפקידם. רוב סגל המרצים הוחלף במרצים מחלקה המערבי של גרמניה. היום אוניברסיטת הומבולט היא אוניברסיטה ציבורית בבעלות המדינה. בשנת 2003 למדו באוניברסיטה 37,145 סטודנטים, בהם 4,662 סטודנטים זרים.
קמפוס האוניברסיטה שוכן במרכז העיר ברלין והמבנה המרכזי שלה נמצא בשדרת אונטר דן לינדן. הבניין נבנה בהוראת המלך פרידריך השני עבור אחיו הצעיר הנסיך היינריך מפרוסיה. רוב מוסדות האוניברסיטה נמצאים סביב הבניין המרכזי, זאת להוציא את מכון מדעי הטבע הנמצא באדלרסהוף בדרום ברלין.
סמי דייוויס ג'וניור

ראשית חייו

דייוויס נולד בהארלם, ניו יורק שבארצות הברית לאב פרוטסטנטי אפרו-אמריקאי, ולאם, אלווירה סאנצ'ז, אפרו-קובנית קתולית. שני הוריו עסקו בתחום הבידור. בצעירותו גודל על ידי סבתו מצד אביו. כשהיה בן שלוש נפרדו הוריו ואביו שלא רצה לאבד את המשמורת עליו, לקח אותו לסיבוב הופעות.
כילד למד ריקוד מאביו, סמי דייוויס האב, ומ"דודו" ויל מסטין, שהיה מנהיג להקת הריקוד שאביו היה חלק ממנה. דייוויס הצטרף למופע כילד צעיר והם הפכו ל"שלישיית וויל מסטין". לכל אורך הקריירה הארוכה שלו הזכיר דייוויס את שלישיית וויל מסטין בקורות החיים שלו.
מסטין ואביו של דייוויס גוננו עליו וחסכו ממנו את הגזענות בה נתקלו, שהוסברה לו כ"צרות עין", אולם עם גיוסו לצבא ארצות הברית במלחמת העולם השנייה נאלץ דייוויס להתעמת עם הגזענות והדעות הקדומות בכל עוצמתן.
בשירותו הצטרף ללהקה צבאית ומצא שאור הזרקורים מגרש חלק מהדעות הקדומות. "הכישרון שלי היה הנשק, הכוח, הדרך שלי להיאבק. הוא היה הדרך היחידה שקיוויתי שתשפיע על דרך חשיבתם של האנשים", אמר.
אחרי שחרורו מהצבא הצטרף מיד למופע ריקודים וכוכבו החל לדרוך.

תאונת הדרכים והגיור

מזלו לא האיר לו פנים כאשר נפגע בתאונת דרכים בשנת 1954 ואיבד אחת מעיניו. בעת שהיה מאושפז בבית החולים סיפר לו ידידו היהודי, אדי קנטור, על הדמיון שהוא מוצא בין השחורים לבין היהודים. דייוויס מצא עניין מיוחד בספרו של פול ג'ונסון, "ההיסטוריה של היהודים". דייוויס החליט להתגייר לאחר מספר שנים ב-1961. הוא אף סירב להופיע ביום כיפור. אולם, פעם אחת כשהופיע בחברת פרנק סינטרה על במה בלאס וגאס כשאריה לצידם, נראה היה שהאריה עומד לזנק על דייוויס ודייוויס הצטלב. משנשאל על ידי סינטרה מדוע הצטלב והרי הוא יהודי, השיב לו דייוויס כי לא היה סיפק בידו לחוות מגן דוד.

קריירה מאוחרת

השלב הבא בקריירה שלו היה תפקיד ב-"Mr. Wonderful" בברודוויי.
בשנת 1959 הפך דייוויס לחבר בחבורת "ראט פאק", אשר הונהגה על ידי פרנק סינטרה, ידידו משכבר.
משקנה את פרסומו סירב להופיע במקומות שהנהיגו הפרדה גזעית. דרישתו הובילה לביטול ההפרדה במועדוני הלילה במיאמי ובבתי הקזינו בלאס וגאס.
בשנת 1960 חולל דייוויס סערה בנשאו לאישה את מיי בריט, שחקנית לבנה ממוצא שוודי שהתגיירה למענו. לשניים נולד ילד משותף והם אימצו עוד שני ילדים. הם נפרדו בשנת 1968.
באוטוביוגרפיה שלו תיאר דייוויס את אורח חייו המתהולל, שכלל בילוי עם נשים רבות וצריכת אלכוהול וקוקאין, ואף תיעד את קשייו הכספיים.
דייוויס נפטר ב-16 במאי 1990 בבברלי הילס כתוצאה מסיבוכים של סרטן הגרון והוא טמון בבית הקברות Forest Lawn Memorial Park  בגלנדייל (קליפורניה), לצד העילית של תעשיית הבידור האמריקאית.
חומצה אורגנית

חומצה אורגנית, היא תרכובת אורגנית בעלת קצה חומצי אשר ה-pH שלה הוא נמוך מ-7. החומצה האורגנית הנפוצה ביותר היא חומצה קרבוקסילית אשר לה קצה COOH-, כלומר פחמן הקשור בקשר כימי אחד (כפול) לחמצן ובקשר כימי שני לקבוצת OH (חמצן - מימן). הקבוצה האורגנית של החומצה היא שתקבע את חוזק החומצה. חומצה חזקה היא בעלת pH הקרוב ל-1 וחומצה חלשה היא בעלת pH המתקרב ל-7 .

תכונות של חומצה אורגנית

חומצות אורגניות הן בדרך כלל חומצות חלשות ואינן מתמוססות היטב במים. חומצות בעלות קבוצה אורגנית קצרה כמו חומצה לקטית בדרך כלל מתמוססות יותר בקלות במים. חומצות בעלות קצה אורגני גדול יותר כמו חומצה בנזואית אינן מתמוססות היטב במים. החומצות האורגניות מתמוססות היטב בממסים אורגניים.
קירי

קירי (בקיצור Ci) הוא יחידת מידה לרדיואקטיביות והוא שווה ערך ל-‎3.7×10¹⁰‎ בקרל, שהוא קצב ההתפרקות של גרם ²²⁶Ra. היחידה קרויה על שמם של בני הזוג פייר ומארי קירי מגלי הרדיום.
כיום לא נהוג להשתמש ביחידת המידה זו, שהוחלפה על ידי יחידת המידה בקרל Bq.
אברהם פילוסוף

ביוגרפיה

נולד בלאריסה שביוון (אז בשליטת האימפריה העות'מאנית) בחודש אוגוסט 1864 (אב ה'תרכ"ד) לרב יעקב פילוסוף. בחודש ספטמבר 1865 (תשרי ה'תרכ"ו) עלו עמו הוריו לארץ ישראל והתיישבו בירושלים. תחילה חונך על ידי מורה פרטי, ובגיל 9 החל ללמוד בבית הספר למל. לאחר שלוש שנים עבר לבית הספר דורש ציון, שם למד לצד ידידיו, הרבנים לעתיד, יצחק בדהב, אברהם עזריאל וחזקיה שבתי.
בחודש מאי 1879 (סיוון ה'תרל"ט) נישא לג'ויה בת הרב רפאל משה הכהן, ולפרנסתו עסק במסחר. בתקופה זו עסק בכתיבת פסקי דין קצרים בצורת שו"ת, חלקם עבור שאלות ששלח אליו לפתרון הרב יעקב שאול אלישר. בשנה זו פתח בית הספר דורש ציון כיתה גבוהה ללימודים תורניים בהדרכת הרב שלמה יוסף, והוא נמנה עם תלמידיה עד לשנת 1880 (ה'תר"ם). כן למד מדי יום אצל הרב ברוך פינטו, ובהמשך למד קבלה אצל הרב יצחק שרים, ונמנה עם המכוונים של ישיבת המקובלים בית אל.
בין היתר למד יחד עם הרבנים מרדכי ישראל, יצחק אשכנזי, שמואל מיוחס, נסים אלישר ויעקב מאיר. בשנת 1897 (ה'תרנ"ז) התקבל ללימודים בישיבת "בית יעקב" על ידי הרב יעקב שאול אלישר. בתקופה זו מונה לשמש כחבר נוסף בבית הדין של הרב יעקב שמעון מטאלון לצד הרב יצחק שרים. לאחר פטירת הרב יצחק שאקו הכהן בשנת 1906 (ה'תרס"ו), החל לכהן כחבר קבוע בבית הדין.
נמנה עם הוגי רעיון בית היתומים הספרדי בירושלים ומייסדיו, ושימש תחילה כגבאו ובהמשך כמנהלו וכנשיאו משנת 1908 (ה'תרס"ח). בהמשך כיהן כסגנו של הרב דוד פאפו שהיה אב בית הדין של העדה הספרדית, ולצידו כיהנו כדיינים הרב יוסף מרדכי הלוי והרב חנניה גבריאל. בשני תפקידיו אלו שימש עד לשנת 1919 (ה'תרע"ט).
בחודש ספטמבר 1906 (ה'תרס"ו) נבחר לשמש כחבר בוועד הרבנים של ועד העדה הספרדית בירושלים. בתקופות כהונת הרב נחמן בטיטו והרב משה יהודה פרנקו בתפקיד הראשון לציון, שימש כמזכיר וחבר ועד העדה הספרדית. בחודש אוקטובר 1919 (תשרי ה'תר"ף) נבחר לשמש שוב כחבר ועד העדה הספרדית בירושלים, וכך מדי שנה עד לשנת 1928 (ה'תרפ"ח).
בחודש יוני 1911 (סיוון ה'תרע"א) שימש כנציגו של החכם באשי בוועדת נבחרי העיר היהודיים. בשנות מלחמת העולם הראשונה שימש כראש ישיבת "תפארת ירושלים". כן שימש כחבר ועסקן פעיל בוועד העיר ליהודי ירושלים, וכשעבר מהעיר העתיקה להתגורר בשכונת ימין משה, שימש כרב בית הכנסת הספרדי בשכונה. בהמשך עבר להתגורר בשכונת רוחמה עד לפטירתו.
כשהברון רוטשילד ביקר בישראל בחודש פברואר 1914 (שבט ה'תרע"ד), נסע לקבל את פניו ביפו כנציג העדה הספרדית בירושלים לצד הרב יוסף לוי.
בשנת 1920 (ה'תר"ף) שימש כנשיא ועידת תנועת המזרחי השנתית בירושלים, ובחודש פברואר 1921 (אדר ה'תרפ"א) נבחר לשמש כחבר מועצת הרבנות הראשית, עד לפטירתו.
בשנת 1926 (ה'תרפ"ו), במסגרת הרבנות הראשית, הקים הרב יעקב מאיר ארבעה בתי דין מטעם העדה הספרדית בירושלים, ומינה את הרב פילוסוף לאב בית הדין הרביעי, כשלצידו שימשו תחילה כדיינים הרב יוסף מרדכי הלוי והרב יהודה הכהן שאקו, ובהמשך הרב חנניה גבריאל והרב משה עדס.
הלך לעולמו ב-21 ביולי 1940 (ט"ו בתמוז ה'ת"ש).