google/wiki40b huggingface dataset:
גבריאל מוצקין

חייו

מוצקין נולד בירושלים ב-1945 למתמטיקאי תאודור מוצקין, בנו של המנהיג הציוני אריה ליאו מוצקין. חלק ניכר מילדותו שהה בלוס אנג'לס שם לימד אביו באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס. מוצקין השלים תואר ראשון בהיסטוריה אירופית באוניברסיטת הרווארד. שירת בצה"ל בחטיבת דובר צה"ל בשנים 1970-1967. השלים תואר שני ביחסים בינלאומיים באוניברסיטת ייל ולאחריו דוקטורט ב-1982 באוניברסיטת קליפורניה בברקלי. נושא הדיסרטציה "בעיית הטרנסנדטיות בעולם חילוני מקאנט ועד היידגר". 
לאחר הדוקטורט שב לישראל ושימש כמרצה באוניברסיטה העברית בחוגים להיסטוריה, פילוסופיה וספרות גרמנית. היה ראש מכון פרנץ רוזנצוייג לספרות ותרבות יהודית גרמנית, ראש המכון ללימודים כלליים ובשנים 2004-2001 כיהן כדיקן הפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטה העברית. כיום הוא מופקד הקתדרה על שם אחד העם באוניברסיטה העברית. היה עמית מחקר במכון מקס פלנק למדעי הקוגניציה והמוח, בקלייר הול שבאוניברסיטת קיימברידג', במכון מקס פלאנק להיסטוריה, במכון למחקר מתקדם בברלין ובמרכז למחקר בין-תחומי בבילפלד. שימש כפרופסור אורח בבית הספר ללימודים גבוהים במדעי החברה בפריז, באוניברסיטת גיסן, אוניברסיטת אמסטרדם, אוניברסיטת קונסטנץ ובבית הספר למשפטים ע"ש קרדוזו בישיבה יוניברסיטי. ב-2007 פרש ממשרתו באוניברסיטה עקב מינויו כראש מכון ון ליר, משרה בה כיהן עד שנת 2016. 
מוצקין נשוי לאמילי, אוצרת אמנות, ואב לשני בנים.

מחקריו

מוצקין מתמקד במחקריו בפילוסופיה של ההיסטוריה והיסטוריוגרפיה גרמנית וצרפתית.
בעבודת הדוקטורט שלו, אשר עובדה לספר, עסק מוצקין בשאלת היחס בין התהוות ההיסטוריה כמדע במאות ה-17-18 והראה את היחס בין גישה זאת לתפישת ההיסטוריה הקתולית במאה ה-19. הוא ניסה להעריך את המחויבות של היידגר למסורת של ההיסטוריה החילונית בהשוואה למחויבותו למסורת ההיסטוריוגרפיה הדתית הקתולית. עד למחקרו של מוצקין נכתב על היידגר וההיסטוריה, אך לא בהקשר להיסטוריה של המאה ה-17 ולא בהיסטוריה הקתולית של המאה ה-19.
מוצקין הראה כי ההיסטוריוגרפיה המודרנית בנויה על מיזוג בין למדנות לבין תפישת אני המושרשת בספרות הזכרונות האישיים במאה ה-10 בגרמניה.
במחקרו העכשווי מוצקין מנסה להבדיל בין היסטוריה לזיכרון ולבסס את ההיסטוריה כמדע. במסגרת זאת הוא מתעניין בבעיית הפרספקטיבה והרטרוספקציה. השאלות בהן הוא עוסק הן האם יש קשר בין התפישה בה המוח עובד לתפישה הקוגניטיבית של העבר ומה הקשר בין מערכת המוח להבניית תרבות היסטורית. מוצקין מנסה לבדוק האם אנו תופשים עבר כמו הווה, האם העבר נראה, האם הדמיון בנוי כמו תפישה או שונה מתפישה ומהי המשמעות לתפישת עבר אותו לא חוינו, בין אם הדמיון דומה או שונה מהתפישה. עתידה לראות מונוגרפיה שלו בתחום.
אבו זריק

היסטוריה

מייסדי הכפר היו במקורם בני שבטים טורקמניים, שהחלו להגיע לארץ ישראל בתחילת המאה ה-11, לאחר כיבוש הארץ בידי מלכ שאה הסלג'וקי. יושביו מוזכרים בכתבים ההיסטוריים האסלאמיים והנוצריים כלוחמים למען המוסלמים נגד הנוצרים במהלך מסעות הצלב. בני הכפר היו רועי צאן נודדים, ובתקופת המנדט הבריטי החלו להקים מבנים ועברו גם לעבודת אדמה. בתקופת המנדט הבריטי השתייך הכפר לנפת חיפה. בסקר הכפרים שהתקיים בשנת 1945 הוערך מספר תושבי הכפר בסך של 550 תושבים. שטח הכפר הוערך בסך של 6,493 דונם עות'מאני מתוכם 2,092 דונם שטחים ציבוריים.
בקרב משמר העמק במלחמת העצמאות, שנערך ב-12–13 באפריל 1948, נכבש הכפר על ידי חטיבת כרמלי ואלכסנדרוני ובידי הפלמ"ח. בקרבות נהרסו חלק מבתי הכפר, ויתרתם נהרסה ב-14 באפריל 1948. לאחר הקרבות ננטש הכפר על ידי תושביו שעברו לאזור ג'נין. לאחר המלחמה נמסרו אדמות הכפר לקיבוץ הזורע.
בקרבת הכפר נמצא האתר הארכאולוגי תל זריק. על ראש התל נמצאו חרסים המעידים על רצף התיישבותי מהתקופה הכלקוליתית ועד התקופה העות'מאנית.
צ'יאנג ראי

היסטוריה

צ'יאנג ראי נוסדה על ידי המלך מאנגראי בשנת 1262, (ומכאן שמה - צ'יאנג = עיר, ראי = מנגראי). והפכה לבירה הראשונה של ממלכת לאנטאי. היא איבדה את מעמדה כעיר בירה לאחר היווסדה של עיר אחרת על ידי מאנגראי בצ'יאנג מאי. מאוחר יותר נכבשה צ'יאנג ראי על ידי בורמה ונשארה בשליטתה למשך כמה מאות שנים. רק בשנת 1768 הפכה העיר לטריטוריה תאית. היא הוכרזה כמחוז בזמן מלוכתו של המלך ראמה השישי בשנת 1910.

גאוגרפיה

מיקומה הגאוגרפי של העיר הוא במרחק של כ-200 קילומטרים צפון מזרחית לעיר צ'יאנג מאי, שבמחוז צ'יאנג מאי; 62 קילומטרים דרומית למאה סאי ולגבול עם מינמאר; 60 קילומטר דרום מערבית לצ'יאנג סאאן שעל הנהר מקונג; ו-90 קילומטרים צפונית לפאיהו, שבמחוז פאיהו.
ליד העיר זורם נהר קוק.

תחבורה

כביש 1 (פאהוניות'ין) מבנגקוק עובר דרך צ'יאנג ראי למה סאי שעל גבול מיאנמאר. העיר נמצאת במרחק של 839 קילומטרים מבנגקוק, בערך 11 שעות נסיעה במכונית. מספר טיסות מקשרות כל יום בין בנגקוק לנמל התעופה הבינלאומי של צ'יאנג ראי. שרות שיט סירות יומי בין צ'יאנג ראי לתה תון נמצא בשלבי תכנון. לא קיים שירות רכבות בצ'יאנג ראי. מסילת הברזל מבנגקוק נגמרת בצ'יאנג מאי.
חנן אשל

תולדות חייו

אשל נולד ברחובות לשולמית, בת למשפחת ריבלין הירושלמית, ופרופ' יעקב אשל, נכדו של אברהם-חיים שאג ולימים מראשי המרכז האוניברסיטאי אריאל בשומרון באריאל והמרכז למחקר ופיתוח בתחום החקלאות. 
למד בישיבה התיכונית אור עציון, ואת שירותו הצבאי עשה במסגרת הנח"ל, בגרעין מושב קשת שברמת הגולן, שם גם הכיר את אשתו אסתר אשל. לאחר השירות הצבאי היו השניים ממייסדי ההתנחלות עפרה שבהרי בנימין. 
חנן אשל נפטר מסרטן בירושלים בכ"ד בניסן תש"ע בגיל 52.

פעילות אקדמית וארכאולוגית

תחילת עיסוקו של אשל בלימודי ארץ ישראל הייתה כשהדריך בבית ספר שדה עפרה שם הדריך עד 1988. בשנת 1982 פנה ללימודי ארכאולוגיה של תקופת בית ראשון ותולדות עם ישראל באוניברסיטה העברית בירושלים.
עבודת המוסמך שלו באוניברסיטה העברית עסקה בהקמתם המשוערת של המקדשים לאלוהי ישראל בבית אל ובשומרון לאחר חורבן בית ראשון.
ב-1986 ניהל חפירה ארכאולוגית, ששינתה את המיקוד המדעי אותו בחר: החפירה התקיימה במערות כתף יריחו, ובמהלכה התגלו במערת אביאור תעודות ומכתבים משלהי התקופה הפרסית ומימי בר כוכבא. התגלית המפתיעה לימדה כי הידוע על ימי בר כוכבא אינו מספק תמונה שלמה, וכי יש עוד מה למצוא ולחקור. בעקבות כך החליט להתמחות בתקופת בית שני, וכתב את עבודת הדוקטורט שלו על השומרונים בתקופה הפרסית ובתקופה ההלניסטית.
במחקרים שפרסם טען שירושלים כלל לא נשלטה בידי מורדי בר כוכבא בעת המרד.
בראשית שנות האלפיים ניהל כמה חפירות בקומראן ובמערות אחרות במדבר יהודה, אליהן נמלטו פליטים יהודים בסוף מרד בר כוכבא. בספרו "מערות המפלט מתקופת מרד בר כוכבא" טבע את המונח מערות מפלט, שנועד להבדיל ממערכות המסתור של בר כוכבא, שבשפלת יהודה. 
אשל היה מרצה ללימודי ארץ ישראל באוניברסיטת בר-אילן. בין השנים 2004-2002 כיהן כראש המחלקה ללימודי ארץ ישראל וארכאולוגיה, סמוך למותו קודם לדרגת פרופסור מן המניין.

פרשת מגילת ויקרא

ב-2005 סיפר תלמידו של אשל, כי הוצגה בפניו מגילה, שכללה קטע מספר ויקרא מימי בר כוכבא. המגילה נמצאה כמה חודשים קודם לכן על ידי בדואים בנחל ערוגות, במערה בה נמצאו גם חרסים ואריגים מתקופת המרד. אשל פעל לרכישתה של המגילה במחיר 3,000 דולר, הנמוך בהרבה משוויה האמיתי, במימון אוניברסיטת בר-אילן. כשהדבר נודע, טענה רשות העתיקות כי אשל עבר על חוק העתיקות, כאשר לא דיווח על רכישת המגילה בתוך שבועיים. כן נטען כי סייע בידי שודדי עתיקות, ושיקר כאשר פרסם מאמר על המגילה בו טען שהמגילה אינה נמצאת ברשותו, בעוד שלמעשה כבר החזיק בה. אשל בתגובה טען כי לולא קנה את המגילה היא הייתה אובדת, ולבסוף העביר את המגילה לרשות העתיקות ללא תמורה. למרות זאת איימה הרשות להגיש תלונה במשטרה, אך הפרשה הסתיימה ללא כתב אישום.
דייוויד וייט

דייוויד וייט (David K. Wyatt‏; 21 בספטמבר 1937 - 15 בנובמבר 2006) היה היסטוריון אמריקאי, שהתמחה בנושאי דרום-מזרח אסיה, במיוחד בתאילנד. ספרו תאילנד: היסטוריה קצרה (Thailand. A Short History) מהווה ספר יסוד על ההיסטוריה של תאילנד בשפה האנגלית.
נולד בפיצ'בורג שבמסצ'וסטס ב-1937 וגדל באיווה. וייט למד פילוסופיה באוניברסיטת הרווארד, שם הוא קיבל את התואר הראשון שלו ב-1959. הוא המשיך ללמוד באוניברסיטת בוסטון, שם הוא קיבל מאסטר בהיסטוריה בשנת 1960. הוא קיבל דוקטורט מאוניברסיטת קורנל ב-1966.
לפני סיום לימודי הדוקטורט הוא קיבל משרה בבית הספר ללימודי המזרח ואפריקה באוניברסיטת לונדון
שם הוא לימד עד 1968. לאחר שנת הוראה באוניברסיטת מישיגן הוא שב למחלקה להיסטוריה שבאוניברסיטת קורנל ב-1969, ושירת במשך זמן מה כראש המחלקה, שם הוא נותר עד לפרישתו בשנת 2002. 
באוקטובר 2005 הוא מכר את ספרייתו המכילה 15,000 כרכים לאוסף מזרח אסיה של אוניברסיטת אוהיו.
וייט אובחן ב-1995 כחולה בטרשת נפוצה והמשיך לעבוד במרץ עד למותו. הוא נפטר מכשל בתפקוד ריאותיו ומכשל בתפקוד הלב במעון מרפא באיתקא שבניו יורק. הוא הותיר אחריו את אשתו אלין וילסון וייט ושלושה בנים.
צ'ישמי

גאוגרפיה

היישוב נמצא 37 ק"מ דרומית־מערבית מאופה. ליד צ'ישמי נמצאת תחנת רכבת.

היסטוריה

היישוב נוסד בשנת 1650. קיבל הגדרה של "יישוב עירוני" בשנת 1946.
לאזור צ'ישמי יש עבר היסטורי עשיר. במאות השלוש־עשרה–ארבע־עשרה שבט מין של העם הבשקירי התיישב באזור הזה על גדות נהר דים. מאוחר יותר התיישבו באזור הזה טטרים ומישארים שנמלטו מחאנות קאזאן, מורדובים ממחוז פנזה, וכן רוסים ואוקראינים.
ליד העיר נמצא אחד מאתרי העתיקות החשובים של בשקורטוסטן – המאוזולאום של חוסיין בק, מנהיג מהמאה ה-14 שהמיר את דתם של הבשקירים לאסלאם. המבנה נהרס במאה ה-18, אך שוחזר ב־1911.

דמוגרפיה

בעיר מתגוררים 21,994 בני אדם לפי מפקד האוכלוסין של בשקורטוסטן לשנת 2015.
לפי מפקד האוכלוסין של רוסיה משנת 2010 ביישוב גרו 56.5% טטרים, 21.8% רוסים, 15.9 בשקירים, 2.7% אוקראינים, וכן בני לאומים אחרים.

כלכלה

כלכלת היישוב והאזור סביבו מתבססת על מספר מפעלי תעשייה גדולים, בהם מפעלים לייצור סוכר, שמן חמניות, רעפים, וכן חוות חקלאיות.

תחבורה

ליד העיר נמצאת תחנת רכבת במסילת הברזל על־שם קויבישב, עם חיבור לאופה, סמרה, ואוליאנובסק.
אלישמע הסופר

אלישמע הסופר היה שר וסופר המלך יהויקים .
אלישמע נזכר בספר ירמיה כשישב בלשכתו שבבית המלך יהויקים יחד עם שאר השרים והקשיב איתם לדברי מִכׇיְהוּ בן גמריהו בן שפן, אשר הודיע להם על דברי ברוך בן נריה, אשר קרא בבית המקדש את מגילת נבואות ירמיהו.
בהמשך התיאור המקראי באים השרים אל המלך יהויקים, ומשאירים את המגילה בלשכת אלישמע, אך המלך שולח את יהודי להביא את המגילה מהלשכה.
יחסי בורקינה פאסו–סין

היסטוריה

משנת 1961 עד שנת 1973 הכירה בורקינה פאסו בטאיוואן כמדינה עצמאית, ולא קיימה יחסים דיפלומטיים עם סין.
ב-25 באוקטובר 1971 התנגדה בורקינה פאסו בעצרת הכללית של האומות המאוחדות לצירופה של סין למועצת הביטחון של האומות המאוחדות.
מ-15 בספטמבר 1973 ועד 4 בפברואר 1994 קיימו סין ובורקינה פאסו יחסים דיפלומטיים בעצימות נמוכה, כשעיקר הקשר התאפיין בסחר כלכלי ובמימון פרויקטים.
ב-1994 נקלעה ממשלת בורקינה פאסו למצב כלכלי קשה, ולאחר שלא קיבלה עזרה מסין - פנתה הממשלה לטאיוואן בבקשה לעזרה, ובכך הייתה למדינה האפריקאית היחידה שהכירה פעמיים בעצמאותה של טאיוואן. בורקינה פאסו קיבלה ממשלת טאיוואן סיוע בסכום שבין 40 ל-50 מיליון דולר.
ב-24 במאי 2018 הפסיקה שוב בורקינה פאסו את היחסים בינה לבין טאיוואן, ויומיים לאחר מכן, ב-26 במאי 2018 חידשה את היחסים עם הרפובליקה העממית של סין.
רב חנינא מסורא

רב חנינא מסורא (נכתב בטעות "רבי" פעמים רבות) היה אמורא שחי בדור השביעי לאמוראי בבל, מחכמי סורא.

לידתו

אודות לידתו מובא בתלמוד כי אמו מרדה על בעלה, אך על פי ההלכה לא היו בה דיני "מורדת", מכיוון שדין "מורדת על בעלה" הוא דווקא באשה האומרת כי אינה חפצה להתגרש מבעלה אלא רוצה היא להשאר תחת בעלה אלא שרוצה היא לצער אותו ולכן היא מורדת מחיובי האישות המוטלים עליה, שרק אז כופים אותה לקיים את חיובי האישות, אך אם אומרת האשה שבעלה מאוס בעיניה ואינה חפצה בו אין כופין אותה, שכן אינה אשמה בכך שבעלה מאוס בעיניה ואין לחייב אותה להוותר אשתו של מי שאינה חפצה בו (ולפי שיטת רש"י אף כופין את הבעל לתת גט, אך רבינו תם חלוק על כך).
למרות זאת,  מר זוטרא שלפניו בא הבעל לדין תורה קבע את ההלכה לפי דעתו השונה שהיא שגם באשה כזו קיימים דין "מורדת", ולמרות זאת יצא ממנה האמורא רב חנינא מסורא. אם כי, חכמי התלמוד מסיקים כי אין להסיק ראיה ממעשה ספציפי זה, כי באופן רגיל בניה של אשה שמקיימת יחסי אישות תחת כפייה אינם יוצאים מוצלחים, הם "בני אנוסה" – אדם המקיים יחסי אישות עם אשתו באונס, או אפילו כשאינה מסכימה לכך באופן מלא" שעליהם נאמר "וברותי מכם המורדים והפושעים בי", אך שם - הייתה סייעתא דשמיא מיוחדת למר זוטרא שלא יצא מכשול תחת ידו ואף ההפך.

תורתו

רב חנינא מסורא מוזכר בתלמוד פעמים בודדות:
אחת מהן היא בשאלה התלמודית מה דינו של אדם שאמר לשלוחו צא ומכור לי כור חיטים והלך השליח ומכר רק את חציו, האם מכיוון שמילא את מחצית משליחותו לא בטלה שליחותו או שמא אומרים שגם זה הוא שינוי מציווי המשלח שכן הוא רוצה שימכור השליח את כל הכור בבת אחת ולא בשתי פעמים כדי שלא ירבו שטרות על שמו. רב חנינא מסורא הביא ראיה מברייתא שבה  נפסק אודות אדם שגזל דינר של זהב מדמי הקדש, ונתן לשלוחו דינר של זהב ואמר לו הבא לי חלוק, והלך והביא לו בשלוש חלוק ובשלוש טלית שניהם מעלו, מהפסק ששניהם מעלו נראה כי לא רק השליח שקנה בחצי מהכסף דבר על דעת עצמו מעל, אלא גם הבעל הבית מעל בהקדש מכיוון שהחלוק שנקנה לצרכו ובשליחותו נחשב כנעשה על ידו, ומשם נראה כי גם כאשר השליח לא קיים את דברי המשלח במדויק רק את חלקם, וייתכן ובעל הבית יתנגד לכך מנימוק כל שהוא (במקרה זה - שמעדיף הוא חלוק יקר בשווי שש מאשר חלוק זול ופשוט יותר בשווי שלוש), העסקא קיימת. 
אך חכמי התלמוד דוחים את דבריו ומסבירים ששם מדובר שהשליח מצא שליח יוקרתי השווה באופן רגיל שש, והוא היה במבצע ועלה שלוש, כך שהוא קיים את שליחותו.
דיון אחר של רב חנינא מסורא שבו חכמי התלמוד מקבלים את דבריו להלכה הוא במסכת סוטה שם מסתפקים חכמי התלמוד אם אשה המורדת על דת משה ויהודית. צריכים התראה, או שמא מפסידים את כתובתם ללא התראה. רב חנינא מסורא הביא ראיה מפורשת מברייתא שבה כתוב שגם נשים אלו אינם מפסידים את כתובתם ללא התראה.
בתלמוד מוזכרת הנהגתו של רב חנינא מסורא בעניין איסור ריבית. הוא נהג להלוות כסף לסוחרים שקנו תבואה בכפרי בכמות השווה ארבעה זוזים ומכרו אותה בסורא במחיר ששה זוזים, ובתנאי שיעניקו לו עצמו את הסחורה במחיר זול יותר. בתלמוד הוסבר כי מותר היה לו לעשות כך מפני שתי סיבות: 1. הרווח במחיר הזול המוענק לסוחר קשור ישירות גם למלווה, שכן סוחר שברשותו כסף מזומן בכמות גדולה מוכר כסוחר בקלות ומוענקת לו סחורה במחיר סיטונאי. 2. מכיוון שהמוכרים יודעים שהקונה מוכר חלק מהסחורה במחיר הקרן הם מוכרים לו את הסחורה במחיר זול יותר - בלית ברירה - כדי שימשיך לקנות אצלם.
נוזל המוח והשדרה

תפקידו של הנוזל המוחי-שדרתי

לנוזל המוחי שדרתי מספר תפקידים. ראשית, כיוון שהמוח טובל כולו בנוזל, משקלו האפקטיבי הכולל קטן יותר, מה שמקטין את הלחץ על בסיס המוח (בדומה למשקלם האפקטיבי של עצמים המוחזקים בידינו כשאנחנו בבריכה, הנתפסים על ידינו כקלים יותר). שנית, בהיעדרן של רקמות עצם או סחוס במוח שהיו יכולות לייצבו - מגן הנוזל המוחי-שדרתי על המוח מפני זעזועים שהיו עלולים להיגרם מתנועות חדות ועוצמתיות. זעזוע מוח הוא אירוע בו המוח מתנגש בדפנות הגולגולת על אף הימצאותו של הנוזל המוחי-שדרתי.
בנוסף, ממלא הנוזל תפקיד חשוב בזרימת הדם למוח, ובמיוחד למוח הגדול. הנוזל מאפשר הרחבה וסגירה עורקית על ידי התנהגותו כקפיץ.

מחזור

הנוזל מיוצר על ידי מקלעת הדמים שנוצרת בחדרי המוח בהם יש מפגש בין הקרום העדין (פיה) לבין שכבת האפנדימה של רקמת המוח עצמה. הנוזל יוצא מהחדרים הצדדים דרך החלל התוך-חדרי (על שם מונרו) לחדר השלישי ודרך האקוואדוקט (על שם סילביוס) לחדר הרביעי. מהחדר הרביעי, הנוזל יוצא בפתחים הצדדים (על שם לושקה) ובפתח האמצעי (על שם מג'נדי) לחלל התת-עכבישי ומשם למטה דרך תעלת חוט השדרה.
הנוזל חוזר לזרם הדם באמצעות גרגורי הרקמה העכבישית החודרים את שכבת הדורה, דרך הסינוסים הדמיים המנקזים דם מהמוח. ישנה השערה כי נוזל חוזר גם על גבי עצבים קרניאלים לתוך מערכת הלימפה של הגוף.
כחצי ליטר נוזל מיוצר ועובר מחזור ביום. בבת אחת, המוח יכול להכיל רק כ-150 מ"ל של נוזל.

שימוש ברפואה

בדיקת נוזל מוחי-שדרתי מאפשרת אבחנה של מחלות נוירולוגיות שונות, ביניהן טרשת נפוצה, מחלת אלצהיימר, זיהומים וגידולים במוח. השגת הנוזל נעשית על ידי תהליך שנקרא ניקור מותני, שבו מתבצעת החדרת מחט בין החוליות המותניות הרביעית והחמישית.
בז עצים

תפוצה

בז עצים מקייץ מצוי בישראל וחולף לא שכיח.
הוא שכיח למדי בצפון הארץ ובמרכזה, בעיקר בנופי פארק ובשטחי עיבוד בהם נישאים עצים. לעיתים חודר בז העצים לתחומי יישובים כפריים ואף לערים.

מראה

אורך הגוף כ-33 ס"מ. המשקל 215 גרם. מוטת כנפיים 70-84 ס"מ. הנקבה גדולה מהזכר כדי 10%.
כיפת הראש וחלקי הגוף העליונים אפורים - צפחתיים אחידים. בעורף מתבלטים כתמים בצבע בז' לבנבן היוצרים מעין קולר לא מושלם ומתחברים אל הסנטר, הגרון וצידי הצוואר שצבעם זהה. פאות שחורות יורדות מבסיס המקור אל הלחיים הלבנבנות. הגחון בגוון בז' מפוספס בצבעים שחומים. תת השת ונוצות הירך ערמוניים תחתית הכנף מנומרת בנקודות קטנות בצבעי בז' ואפור כך שמרחוק הוא נראה לרוב אפור.

מזון

בז עצים טורף בעיקר סנוניות, סיסים וחרקים במעופם. כמו כן הוא טורף עטלפים וציפורים נוספות. בז העצים צד בעיקר בשעות בין הערביים ואף בלילה. זהו בז מהיר המנהל את הצייד באמצעות מרדף אווירי אחר הטרף. שיטת צייד נוספת של בז העצים היא משק כנפיים קולני ליד אתר לינה הגורם לבהלה בקרב הציפורים וכך הוא מצליח לתפוס פרטים אחדים מהם.

רבייה

בז העצים מקנן בחודשים יוני - יולי.
בעונת החיזור בז העצים קולני מאד. הוא מבצע מופעי חיזור מרהיבים תוך השמעת קול גבוה בן הברה אחת.
לרוב דוגר בז העצים בקינים נטושים של עורב אפור ולעיתים בקינים של דורסי יום אחרים. גודל התטולה הוא לרוב שלוש ביצים בצבע צהבהב מנומר בצפיפות בכתמים חלודיים. הנקבה דוגרת לבדה במשך כ-29 יום. הגוזלים בוקעים פקוחי עיניים ועטויי פלומה לבנה צפופה. הזכר מביא את המזון והנקבה מגישה אותו למקורם. הגוזלים פורחים מהקן בגיל 30 יום לערך וההורים ממשיכים לטפל בהם במשך חודש נוסף.
ג'ו האלם

חייו

האלם שיחק בדרך כלל בעמדת הקיצוני הימני. ב-1923 הוא החל את הקריירה ביורק סיטי שלא שיחקה בליגה כלשהי, ובפברואר 1924 הצטרף לבלקבורן רוברס. הוא שיחק בבלבקבורן במשך שתי עונות, בהן השתתף ב-74 משחקי ליגה שבהם הבקיע שני שערים. ב-1926 הוא עבר לשחק בארסנל, והיה אחד מהשחקנים הראשונים שהוחתמו על ידי המאמן הרברט צ'פמן; האלם היה ידוע בקצב המשחק שלו ובשליטתו בכדור, ושיחק בארסנל במשך 12 שנים שכללו את שנות ה-30 שבהן זכה המועדון בתארים רבים.
ב-6 בפברואר 1926 האלם ערך את הופעת הבכורה שלו במשחק נגד לידס יונייטד, והפך לשחקן הרכב קבוע לשארית העונה. האלם נבחר לנבחרת ה-11 של הפוטבול ליג באותה עונה, ובעונה שלאחר מכן (1926/1927) הוא שיחק לראשונה במדי נבחרת אנגליה, במשחק נגד נבחרת סקוטלנד שנערך בהאמפדן פארק ב-2 באפריל 1927. עד ל-1933 הוא שיחק 9 פעמים עבור הנבחרת. באותה עונה הוא שיחק בגמר גביע ה-FA, שהסתיים בהפסד 0 - 1 של ארסנל לקארדיף סיטי כתוצאה מטעותו של השוער דן לואיס.
האלם היה הקיצוני הימני הבכיר של ארסנל עד עונת 1932/1933, וביחד עם קליף באסטין (שהצטרף לארסנל ב-1929) היה אחראי למסירות מוצלחות רבות לחלוץ השני אלכס ג'יימס. האלם ובאסטין היו מבקיעים מצטיינים בזכות עצמם, כאשר האלם מבקיע 18 שערים בעונת 1931/1932 (כולל שלושער נגד סנדרלנד ומידלסברו) ו-20 שערים בעונה שלאחר מכן. בתקופה זו החלו האלם והמועדון לזכות בתארים, כאשר הראשון היה גביע ה-FA בעונת 1929/1930 ואחריו אליפויות ב-1930/1931 ו-1932/1933.
בעונת האליפות 1933/1934 האלם השתתף בשמונה משחקים בלבד כתוצאה מפציעה, אך הצליח לכבוש בהם חמישה שערים. הוא חזר להרכב הקבוע בעונה שלאחר מכן (שגם בה זכה המועדון באליפות), ושיחק בה ב-16 משחקים. אולם, האלם כבר לא היה הבחירה הראשונה לעמדת הקיצוני הימני כתוצאה מפציעתו, והתחרה על מקומו בהרכב עם פט ביזלי ואלף קירצ'ן. בעונת 1935/1936 הוא השתתף ב-28 משחקים במדי ארסנל, וזכה עם המועדון בגביע FA שני שהיה גם תוארו האחרון. האלם הוא השחקן היחיד שהשתתף בכל ארבעת משחקי גמר גביע ה-FA הראשונים בהיסטוריה של ארסנל.
בשתי עונותיו האחרונות בארסנל (1936/1937 ו-1937/1938) השתתף האלם בעשרה משחקים בלבד בפרק זמן של שנה וחצי. הופעתו האחרונה הייתה ב-18 בדצמבר 1937, במשחק נגד ליברפול. האלם הבקיע 125 שערים ב-374 משחקים במדי ארסנל. הוא עבר להאדרספילד טאון בינואר 1938, העפיל עם מועדונו החדש לגמר גביע ה-FA ובסוף העונה פרש מכדורגל.
מלבד הקריירה שלו ככדורגלן הוא היה גם שחקן קריקט, והשתתף כחובט וכמגיש ב-225 משחקים במדי מידלסקס בין 1929 ל-1939.
האלם עבד כשוטר במלחמת העולם השנייה. בין 1945 ל-1959 אימן את טוטנהאם הוטספר, היריבה הידועה ביותר של ארסנל. האלם לא זכה להצלחה רבה בתקופה זו, אך הניח את היסודות לזכיית טוטנהאם באליפות בעונת 1950/1951. לאחר מכן הוא עזב כליל את תחום הכדורגל, והפך לעיתונאי מצליח.
טייסת 117

היסטוריה

טייסת 117 הוקמה בשנת 1953, כטייסת הסילון הראשונה של חיל האוויר. הטייסת קלטה מטוסי מטאור מבריטניה, והייתה לראשונה שיצרה את תורת ההפעלה של מטוסי הסילון בחיל האוויר. בן-גוריון העניק את השמות סופה וסער לשני מטוסי המטאור הראשונים. בשנת 1962 קלטה הטייסת מטוסי מיראז' 3C מצרפת, עם מטוסי המיראז' שהשתתפו במלחמת ששת הימים, מלחמת ההתשה ומלחמת יום הכיפורים. 
במלחמת ששת הימים פעלה הטייסת במשימות תקיפה ויירוט. באחת ממשימות אלו הפיל סגן מפקד הטייסת, רס"ן אורי אבן ניר, מטוס הוקר הנטר לבנוני. הפלה יחידה זו של מטוס לבנוני במלחמה זו מנעה מחיל האוויר הלבנוני מלהשתתף בהמשך הלחימה.
את מטוסי המיראז', הטייסת הפעילה עד לשנת 1978 עת הועברו המטוסים לטייסת 253 ("הנגב").
בחודש יוני 1980 קלטה הטייסת מטוסי F-16A/B ("נץ"), יחד עם טייסת 110, כטייסות הראשונות שקלטו מטוס זה בחיל האוויר. בחודש יוני 1981 השתתפו ארבעה ממטוסי הטייסת (יחד עם רביעייה מטייסת 110) ב"מבצע אופרה" להשמדת הכור הגרעיני בבגדד. מפקד הטייסת באותה תקופה ומוביל מבנה התקיפה היה סא"ל זאב רז.
בשנת 1986 העבירה הטייסת את מטוסיה לטייסות בדרום הארץ, והחלה בהכנות לקליטת מטוסי ה-F-16C/D ("ברק") מבלוק 30. מטוסים אלו נקלטו בטייסת החל משנת 1987 ומשרתים בה עד היום. באמצע העשור השני של המאה ה-21 שודרגו כל מטוסיה לתצורת "ברק 2020", שלה מערכות אוויוניקה ברמה של ה-F-16I סופה.
בין מפקדי הטייסת נמנים: מנחם בר (מפקדה הראשון), אהרן יואלי (מלחמת סיני), שמעון אש, שמואל שפר (מפקדה הראשון כטייסת מיראז'ים), דוד עברי (1966-1964), עמיחי שמואלי (1969-1966 ובתחילת מלחמת ששת הימים), אורי אבן ניר (ממלא מקום במלחמת ששת הימים ומפקדה במלחמת ההתשה 1969 - 1972), יהודה קורן (מלחמת יום הכיפורים, 1972 - 1974), גיורא אפשטיין (1977-1974) וקובי ריכטר שסגר אותה כטייסת מיראז'. זאב רז הקימה מחדש כטייסת נץ, F-16 חד מושבי בשנת 1980 (מבצע אופרה), יהודה קם, גדעון אילת (קליטת מטוסי F-16C/D), אילן רמון (1992-1990, מלחמת המפרץ הראשונה), רוני שלומי (1992–1994), דרור בן-דוד (1994–1997), אבישי לוי, פלג ניאגו (2006–2008), עודד כהן (2008–2010).
רעיא מהימנא

רעיא מהימנא הוא חיבור המהווה חטיבה בספר הזוהר. על-פי המסורת נכתב חיבור זה על ידי רבי שמעון בר יוחאי. במחקר מייחסים את החיבור למקובל אנונימי אשר חי ופעל בשלהי המאה השלוש-עשרה ובראשית המאה הארבע-עשרה בקסטיליה שבספרד.

מאפייני החיבור

חלקים גדולים של החיבור עוסקים בדרשנות קבלית על מצוות התורה. החיבור מציג תפיסה של טעמי המצוות על דרך הסימבוליקה הקבלית התיאוסופית. בתוך כך שזורים בחיבור רעיונות נוספים.
ל"רעיא מהימנא" זיקות מובהקות לחיבור תיקוני הזוהר, והדעה הרווחת במחקר היא כי אותו המקובל חיבר את שני החיבורים. במחקר אף מקובל להתייחס אל שני החיבורים הללו יחד, כאל "השכבה המאוחרת של ספר הזוהר".
החיבור רעיא מהימנא מופיע בדפוסים במקטעים, המשובצים במקומות שונים בספר הזוהר. מקטעי הרעיא מהימנא מופיעים לאורך ספר הזוהר שלא לפי סדרם המקורי, אלא לפי שיקולי עריכה שהנחו את המדפיסים. בכתבי-יד מצוי החיבור רעיא מהימנא בצורתו השלמה והמסודרת.

תיארוך זמן התחברות החיבור

כאמור, המחקר תיארך את זמן התחברות "השכבה המאוחרת של ספר הזוהר", שכאמור עליה נמנה החיבור רעיא מהימנא על פי המחקר, לשלהי המאה השלוש-עשרה או ראשית המאה הארבע-עשרה. תיארוך מדויק יותר של זמן התחברותו של החיבור רעיא מהימנא הציעה חוקרת הקבלה רונית מרוז המתארכת את זמן כתיבתו של חיבור זה לתקופה שבין השנים 1312-3 לבין השנים 1324-5.
אילנה מיטב-רודריג

ביוגרפיה

אילנה היא בתם של חנה ומנדל רייזנר, שהיה ממקימי קיבוץ בית אלפא. גדלה בקיבוץ רמת יוחנן והתאמנה בקבוצה של הקיבוץ ובהמשך בקבוצת הפועל גוש זבולון בהדרכתו של יוסף טלקי.
לאילנה 5 ילדים ו-14 נכדים. היא נשואה בשנית, ומתגוררת במושב בצפון הארץ.

1952

באליפות ישראל בשחייה שנערכה בשנת 1952 זכתה רייזנר במדליית זהב במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:34.1 דקות.
בתחרות שנערכה בכפר המכבי בסוף אוקטובר אותה שנה היא קבעה במשחה ל-200 מטר חזה שיא ישראלי חדש של 2:33.2 דקות.

1954

באליפות ישראל בשחייה שנערכה באוקטובר אותה שנה זכתה רייזנר ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 כסף. מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:39.0 דקות, לפני נועה מוזר מהפועל תל עמל (1:40.0 דקות) ושפה גרבי מברית מכבים עתיד (1:40.0 דקות) ובמשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 3:31.6 דקות, לפני נועה מוזר (3:33.7 דקות) וחברתה לקבוצה לאה רז (3:35.0 דקות). מדליית כסף, במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:49.0 דקות, אחרי דורית שרצר מברית מכבים עתיד (1:41.7 דקות) ולפני חברתה לקבוצה נורית צור (1:50.7 דקות).
מקימי (סדרת טלוויזיה)

רקע

נועה ירון הייתה מנחת טלוויזיה ושדרנית בגלי צה"ל. באמצע שנות התשעים היא חזרה בתשובה יחד עם בן זוגה יובל דיין, שהיה סטודנט בבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה. בשנת 2007 יצא הספר "מקימי", המבוסס על חוויותיה האישיות של ירון, ובו מתואר סיפורם של שני חוזרים בתשובה, עלמה ובן. תמר מרום, ששירתה יחד עם נעה ירון בגלי צה"ל, קיבלה ממנה עותק של הספר ועיבדה אלמנטים מתוכו לכדי סדרה בת שישה פרקים.

תקציר

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.