לזר אדליאנו

רקע משפחתי ולימודיו

נולד במשפחה בת ששה ילדים של חרט יהודי בבוקרשט, בשם שעיה (ישעיהו) אדליאנו. בילדותו המשפחה התגוררה בעיר קראיובה, שם הילד לזר הצטיין בלימודים בבית הספר של הקהילה היהודית, אחר כך עברו לגור בעיר פוקשאן. משום הצטיינותו במדעים, בגיל 12 נשלח לבד לבוקרשט להמשך לימודיו. שם התאפשרה קבלתו לתיכון היוקרתי ספנטול סבא (סבא הקדוש). בבוקרשט התגורר בתנאי עוני בדירת מרתף והתפרנס ממתן שיעורים פרטיים. בגלל חוסר תאורה בדירה נאלץ לפעמים ללמוד באור הפנסים הסמוכים לארמון שוצו שנמצא בקרבת מגוריו. אחרי שבשנת 1882 סיים את בחינות הבגרות, עבד קשה במשך שנה כדי לממן את כנסיתו לאוניברסיטה.
המשיך לימודיו באוניברסיטת ברלין בפקולטה לכימיה שם היה תלמידם של  א.ו. הופמן, צ.פ. ראמלסברג ושל הלמהולץ.

האמפטמין

בשנת 1887 קיבל את התואר דוקטור בכימיה, עם עבודתו "על נגזרות החומצות השומניות פניל–מטאקרילית ופניל -איזובוטירית". בתזה זאת הוא מתאר גם גילוי הפל–איזופרופילאמין, חומר המוכר כיום כאמפטמין או "בנזדרין" ושלו תכונות פסיכוסטימולנטיות (ממריצות) ופוטנציאל ממכר.

פעילותו באנגליה

בהמשך עבר ללונדון, שם היה מרצה במכללה המלכותית של חיל התותחנים, תחת ניהולו של פרופ' הוג'קינסון. בו זמנית עבד יחד עם סי. פ. קרוס ואי. ג'יי בוואן ביצור סוג של משי סינתטי חסך אש (ויסקוזה או רייון). כמו כן עבד יחד עם ר. מלדולה ביצור צבע על בסיס אוקסאזין.
כיווני מחקר אחרים כללו תחום נגזרות החומצות הבלתי רוויות מהסדרה הארומטית, פעולת דיגופרית דיכלוריד על האנילין, פעולת הכלוראט על חומצות אוקסי, וכו'.

שיטת הזיקוק אדליאנו ומחקרים אחרים

בין השנים 1906 – 1913 כיהן אדליאנו כראש המעבדה הכימית של המכון הגאולוגי בבוקרשט שהוקם באותה שנה, ובין השנים 1906-1910 כמנהל של בית הזיקוק ווגה בפלוישט מטעם החברה הגרמנית "דיסקונט". שם הנהיג אדליאנו שיטת יצור שמנים על ידי זיקוק בוואקום (ריק) ועל ידי כך היה אחד מחלוצי הטכנולוגיה של הוואקום.
באותן השנים אדליאנו ייצג את רומניה בכנסים בינלאומים בנושא הנפט שהתקיימו בפריז (1900), בליאז' (1905), בלונדון (1909) ובווינה.
בשנת 1907 נמנה אדליאנו עם מארגני הקונגרס לנפט בבוקרשט ופרסם יחד עם י. טנססקו מונוגרפיה חשובה של התכונות הפיזיות והטכניות של הנפט הרומני.
בשנת 1907 תוך כדי עבודה בשדות הנפט בברקה, קמפן וקמפינה הצליח אדליאנו להפריד מתוך הנפט הגולמי מזקקים קלים כון בנזן, טולואן, קסילן ופסוידוקומן. הצביע על היתרונות של הפחמימנים שהופקו מנפט לעומת אלו המופקים מפחם. 
שנת 1908 הייתה שנת תגליתו העיקרית – תהליך אדליאנו, דהיינו זיקוק הנפט בעזרת גופרית דו חומצית בתור ממס סלקטיבי (בררני) (שהוריד את נקודת העשן של הקרוסין), המביא להפקה סלקטיבית של פחמימנים ארומטים (בנזן, טולואן, קסילן, וכו')
הפרוצדורה הזאת נוסתה קודם בבית הזיקוק ווגה Vega ברומניה, אחר כך בישום תעשייתי ברואן בצרפת, ועל ידי החברה הגרמנית בורסיך Borsig בגרמניה ולאחר מכן בכל העולם. היא שימשה קודם לטיהור הנפט לתאורה ואחר כך ליצור בנזינה באיכות גבוהה. בהמשך שימשה את תעשיית השמנים למנוע. 
עד שנת 1960 היו בכל רחבי העולם כ-80 מתקני אדליאנו. שיטת אדליאנו נשארה בשימוש בימינו, בגרסאות שונות, כתהליך בסיסי ליצור נפט בעל איכות גבוהה.

פעילותו המדעית והעסקית בגרמניה

החל משנת 1910 השתקע בגרמניה שם התמקד ביישום התעשייתי של תהליך זיקוק הנפט בעזרת גופרית דו חומצית וכיהן כמנהל בחברה
Allgemeine Gesellschaft für Chemische Industrie "החברה הכללית לתעשייה כימית" שכונתה החל משנות ה-1930 "חברת אדליאנו" - "Edeleanu Gesellschaft" הפועלת גם בימינו בפרנקפורט.
חברה זו רשמה בשנת 1932 את המותג "אדליאנו", שחודש עד לימינו, בשביל קבוצות מוצרים כמו פחמימנים, דלקים למנועים, שמנים לשנאים, שמנים למפסקים ולטורבינות, שמן לבן, מתקנים וחלקי מתקנים להשבחת
הפחמימנים. בשנת 1937, בימי המשטר הנאציונל - סוציאליסטי החברה נקנתה על ידי חברת "דויטשה ארדל" 
"Deutsche Erdöl-AG", ומאוחר יותר עברה מיד ליד דרך כמה בעלים עד שבשנת 2002 נקנתה על ידי חברת "אודה" Uhde שבבעלות הקונצרן תיסן-קרופ.
אדליאנו הוכר כבעל 212 פטנטים ברומניה, גרמניה, ארצות הברית, צרפת, אוסטריה, שוודיה והולנד.
אחרי שחזר לרומניה, נפטר בבוקרשט באפריל 1941 .