איגנץ בוביס

חייו

בוביס נולד ב-12 בינואר 1927 כילד השביעי לאביו יהושע יוזף לבית בוביס ולאימו חנה לבית ברונשפיגל. ילדותו עברה עליו בעיר הגרמנית ברסלאו (כיום ורוצלב שבפולין). בשנת 1935, בהיותו בן 8, עברה משפחתו לעיר דמבלין (Dęblin) שבפולין, ולאחר כיבוש העיר על ידי הנאצים בפברואר 1941 עבר להתגורר עם אביו בגטו העיר; אמו מתה לפני כן מסרטן. כעבור זמן מה, בשנת 1944, נשלח בוביס מהגטו אל מחנה עבודה בעיר הפולנית צ'נסטוחובה, ואילו אביו נשלח בשנת 1942 למחנה ההשמדה טרבלינקה ונרצח שם; במהלך השואה נרצחו גם אחיו ואחותו של בוביס.
לאחר שחרור המחנה על ידי הצבא האדום ב-16 בינואר 1945, עבר להתגורר בדרזדן (אז בגרמניה המזרחית) ועסק שם בעסקים, ומאוחר יותר, עקב רדיפה מצד המשטרה החשאית הסובייטית בגרמניה המזרחית שהאשימה אותו בסחר בקפה בשוק השחור, עקר למערב גרמניה. הוא ביסס עצמו בתעשיית המתכות היקרות המערב-גרמנית ובשנת 1956 עבר להתגורר בפרנקפורט, שם עבד במקרקעין וצבר הון רב (בעיקר במהלך שנות החמישים), ונשאר בה עד יום מותו. 
בפרנקפורט גם לקח בוביס חלק בפוליטיקה של הקהילה היהודית המקומית; בשנת 1965 הוא נבחר לקחת חלק בוועד המנהל של הקהילה היהודית בפרנקפורט, ושירת כיושב ראש הקהילה בין השנים 1978 ל-1981 ו-1983 ל-1999. בשנת 1977 הוא הצטרף לוועד המנהל של המועצה המרכזית של יהודי גרמניה, ונעשה לסגן-נשיא הארגון משנת 1989 ונשיאו משנת 1992 ועד יום מותו. בהיותו יהודי העוסק במקרקעין ונדל"ן, משך אליו ביקורת מהשמאל הפוליטי ומארגוני סטודנטים ופולשים לדירות בסוף שנות השישים ובמשך שנות השבעים.
כאחד ממנהיגי קהילת היהודים בגרמניה, תפס בוביס אט אט נוכחות בחיים הציבוריים ובשיח האינטלקטואלי בגרמניה שאחרי העידן הנאצי. בשנת 1994 פרסם השבועון הגרמני "Die Woche" (בתרגום מילולי: "השבוע") כי בוביס שוקל לרוץ לנשיאות גרמניה מטעם מפלגת הימין הליברלית Freie Demokratische Partei‏ (FDP; המפלגה החופשית-דמוקרטית) בה היה חבר, אף לבסוף החליט בוביס לא להתמודד באומרו כי גרמניה לא בשלה עדיין לראש מדינה יהודי.
במהלך כל הקריירה הפוליטית שלו היה בוביס חבר במפלגת הימין הליברלית FDP. איגנץ בוביס היה פעיל בפוליטיקה של פרנקפורט בפרט ובמדינת הסה בכלל; בשנת 1997 הוא נכנס מטעם המפלגה החופשית-דמוקרטית למועצת העיר של פרנקפורט. בוביס היה חבר גם במועצה המנהלת של הרדיו של הסה במהלך שנות השמונים והתשעים. במסגרת תפקידו כנשיא הארגון המרכזי של יהודי גרמניה עסק בין השאר במלחמה באנטישמיות ובחיזוק הקשרים הפנימיים בין הקהילות היהודיות דוברות הגרמנית וביניהן לבין קהילות יהודיות אחרות.
בשנת 1992 הוענק לו אות צלב הכבוד מדרגה ראשונה (Bundesverdienstkreuz 1. Klasse), אות ההוקרה הגרמני הפדרלי, ובשנת 1996 קיבל את אות ה-Große Verdienstkreuz. בשנת 1999 העניקה לו העיר דרמשטט את פרס ריקארדה הוך. 
ב-19 באוקטובר 1998 נבחר לתפקיד נשיא הקונגרס היהודי האירופי. בשנת 1998, זמן לא ארוך לפני מותו, נקלע לסכסוך עם המחזאי הגרמני מרטין ואלזר כשזה קיבל פרס מטעם אגודת-סופרים גרמנית; במהלך הטקס הערה פוגענית של ואלזר בנוגע לזיכרון השואה הרגיזה את בוביס, והוא יצא את האולם, אם כי התפייס עם ואלזר זמן מה לאחר מכן. מספר שבועות לפני מותו, כשהוא היה כבר חולה קשות, הצהיר בוביס כי יהודים לעולם לא יוכלו לחיות בחופשיות בגרמניה. בעקבות השחתת קברו של קודמו בתפקיד נשיא המועצה המרכזית של יהודי גרמניה, היינץ גלינסקי, בברלין, הצהיר כי ברצונו להיקבר במדינת ישראל. 
איגנץ בוביס נפטר ב-13 באוגוסט 1999 והובא לקבורה בישראל לפי צוואתו. הידיעה על מותו דווחה בהרחבה בכלי התקשורת בגרמניה, ובהלווייתו השתתפו נשיא גרמניה ושר הפנים הגרמני. בין השאר, שמו של "גשר המיין העליון" בפרנקפורט שונה ל"גשר איגנץ בוביס" בעקבות מותו, וכן נוסד "פרס התקשורת על שם איגנץ בוביס" (Ignatz-Bubis-Preis für Verständigung) שמוענק החל משנת 2001. פאול שפיגל החליף אותו בתפקיד נשיא המועצה המרכזית של יהודי גרמניה.
בוביס היה נשוי, ולזוג הייתה בת אחת.