google/wiki40b huggingface dataset:
דניאלה פיק

ביוגרפיה

פיק נולדה ברמת השרון, בת לזמר צביקה פיק ולפזמונאית מירית שם אור. הוריה התגרשו בילדותה. בנוסף לאחותה שרונה יש לה אח נוסף, בנלי, הגדול ממנה.
פיק סיפרה בראיונות שהיא "שרה עוד לפני שהחלה לדבר", ושחלמה לשיר ולהיות זמרת מגיל צעיר מאוד.
שרונה ודניאלה פיק פעלו כהרכב פופ מצליח בשם "האחיות פיק" בין השנים 2005-2003. את הסינגל הראשון שלהן, "זאת אהבה", הוציאו בנובמבר 2002. הסינגל המוכר ביותר שלהן הוא "השיר הזה", אותו הוציאו בשנת 2003. בשנת 2004 הוציאו מיני-אלבום, גם הוא תחת השם "השיר הזה". מיני-האלבום נמכר ביותר מ-20,000 עותקים וזכה באלבום זהב. בשנת 2005 השתתפו השתיים בקדם אירוויזיון 2005 עם השיר "הלו הלו", וסיימו במקום ה-12. זמן קצר לאחר מכן פורק ההרכב, והשתיים פנו לקריירות שירה נפרדות.
לאחר פירוק הצמד המוזיקלי, הוציאה דניאלה פיק את הסינגל "רחוק", ששימש כשיר הנושא של הסדרה "פיק אפ" ששודרה בערוץ 10 ב-2005. 
בשנת 2007 השתתפה פיק בעונה השלישית של תוכנית הטלוויזיה "רוקדים עם כוכבים".
במרץ 2009 השתתפה פיק בתוכנית המציאות "האח הגדול VIP" יחד עם אחותה שרונה.
בסוף ספטמבר 2011, הוציאה פיק סינגל בינלאומי ראשון, אשר הוקלט באנגליה, בשם "Yalla Yalla".
ביוני 2012 הוציאה פיק גרסת כיסוי  בסגנון בלדה לשיר "What is love" של הזמר "Haddaway". יחד עם גרסת הכיסוי, פיק פרסמה שני שירים נוספים באנגלית, כחלק מדיסק מתוכנן. באותה שנה השתתפה בתוכנית "הדיבור", בהנחייתו של אלירז שדה.
פיק נשואה לקולנוען האמריקאי קוונטין טרנטינו. קודם לנישואיה, לאורך השנים פורסמו ידיעות רבות אודות מערכות יחסים שלה. שמה נקשר בין היתר עם אורי גוטליב ויהודה לוי.
קנקן התה של ראסל

קנקן התה של ראסל (באנגלית: Russell's teapot), המכונה לעיתים קנקן התה השמימי או קומקום התה הקוסמי הוא אנלוגיה אשר טבע לראשונה הפילוסוף הבריטי ברטראנד ראסל, ואשר נועדה להפריך את הטיעון שגורס כי במקרה של אמונה דתית, שאי אפשר להפריכה, נטל ההוכחה עובר אל הספקן ועליו להוכיח שהאמונה לא נכונה.
הטַענה נכתבה לראשונה במאמר "הֲיש אלוהים?", ששלח ראסל למגזין Illustrated ב-1952, אולם המגזין לא פרסם את המאמר.
אילו טענתי שבין כדור הארץ למאדים מסתובב קנקן תה מחרסינה במסלול אליפטי סביב השמש, איש לא היה יכול להפריך את הטַענה שלי כל עוד הייתי דואג לציין שמידות הקנקן כה קטנות, כך שלא ניתן לצפות בו אף בטלסקופ החזק ביותר העומד לרשותנו. אך אילו הייתי עומד על הטיעון שלי ואומר כי מכיוון שלא ניתן להפריך את הטַענה, זו תהיה עזות מצח מצד ההיגיון האנושי לפקפק בה, איחשב בצדק למי שמדבר שטויות. אם, לעומת זאת, יטענו לעצם קיומו של קנקן תה שכזה בטקסטים עתיקים, יְלַמדוהו כאמת מקודשת בכל יום ראשון, ויחדירוהו לראשיהם של תלמידי בית ספר, אזי פקפוק באמונה כזאת ייחשב לסימן לחריגות, ועלול להוביל את המפקפק לטיפול פסיכיאטרי בעידן הנאור, או לאינקוויזיציה בעידן קדום יותר.
ב-1958 הזכיר ראסל את הטענה כסיבה לכפירתו באלוהים.
אני חייב לכנות את עצמי אגנוסטיקן, אך לכל עניין מעשי אני אתאיסט. אינני חושב שמציאות האל הנוצרי מסתברת יותר ממציאות האלים האולימפיים או האלים של ואלהלה. דוגמה אחרת: איש אינו יכול להוכיח שאין בין כדור הארץ ומאדים קנקן תה מחרסינה הנע בתנועה אליפטית, אבל איש אינו חושב שהדבר מסתבר דיו כדי לייחס חשיבות כלשהי לטענה. אני חושב שהאל הנוצרי בלתי מסתבר באותה מידה.
גרסה מפורסמת ומאוחרת יותר של הטיעון משתמשת בחד-קרן הוורודה הבלתי נראית. היתרון בגרסה מעודכנת זו הוא שקיום האובייקט אינו ניתן להפרכה בעקרון, ולא רק באופן מעשי בזמן זה או אחר ובעזרת טכנולוגיה מסוימת.
בתגובה, הפילוסוף פול צ'מברליין אומר שזוהי שגיאה לוגית לטעון שנטל ההוכחה רובץ על טוען טענה חיובית (קרי, יש אלוהים) בעוד הוא אינו רובץ על טוען טענה שלילית (קרי, אין אלוהים). לדוגמה, על השולל קיומה של דמות משמעותית בהיסטוריה האנושית, כדוגמת וינסטון צ'רצ'יל, רובץ נטל ההוכחה. בדיוק כמו, ואולי אף יותר, מהטוען שדמות כזו אכן קיימת.
אלכסנדר פדייב

אלכסנדר פדייב (ברוסית: Алекса́ндр Алекса́ндрович Фаде́ев;‏ 24 בדצמבר 1901 – 13 במאי 1956) היה סופר סובייטי, יושב ראש אגודת הסופרים בשנים 1939–1956.

ביוגרפיה

אלכסנדר פדייב נולד בכפר במחוז טבר. בשנת 1908 משפחתו עברה לאזור מזרח הרחוק של האימפריה הרוסית. בשנת 1912 הוא התחיל ללמוד בבית הספר למסחר בוולדיבוסטוק. לאחר פרוץ מהפכת אוקטובר, אלכסנדר פדייב הצטרף לשורות הבולשביקים. הוא לחם בשורות הפרטיזנים נגד כוחות אנטי-קומוניסטיים ונגד הפולשים היפנים. בשנת 1921 פדייב עבר למוסקבה ולמד הנדסה. הוא השתתף בישיבות הכנס ה-10 של המפלגה ובדיכוי מרד קרונשטט במהלכו נפצע.
את היצירותיו הראשונות הוא פרסם בשנת 1922. בשנת 1926 פדייב התפרסם עם הוצאה לאור של הרומן שלו "התבוסה" (Разгром) על האירועים במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה.
בתחילת שנות ה-30 הוא התחיל בפעילות ציבורית בארגוני הסופרים והיה בין ראשי הארגון. בשנת 1939 פדייב התמנה ליושב ראש ארגון הסופרים הסובייטים. לאור פעילות ציבורית ענפה לא היה לו זמן וכוח נפשי להמשך פעילות ספרותית. במהלך מלחמת העולם השנייה הוא היה כתב צבאי ויצאה לסיורים לחזית.
לאחר סיום המלחמה הוא התחיל בכתיבת רומן חדש על ארגון המשמרת הצעירה שהיה פעיל ואזור דונצק בתקופת הכיבוש הנאצי. פדייב נסע לעיר קרסנודון, אסף את החומר ונפגש עם העדים. כבר בשנת 1946 הוא פרסם את הספר. הספר היה פופולרי מאוד. בשנת 1948 על בסיס הספר צולם סרט של הבמאי סרגיי גרסימוב. אומנם הרומן קיבל התייחסות צוננת מיוסיף סטלין שטען שבספר אין התייחסות להובלת הארגון על ידי חברי המפלגה. לאור כך פדייב כתב את הגרסה השנייה של הספר בה הוכנסו גיבורים חברי המפלגה. גרסה זו הייתה ספר לימוד בשיעורי הספרות בבתי הספר של ברית המועצות במשך עשרות שנים. אומנם, הסרט לא היה ניתן לשיפוץ ולכן קיימת אי-התאמה בין גרסת הספר לבין הסרט.
בהיותו יושב ראש אגודת הסופרים, לפדייב היה חלק פעיל בכל האירועים שהיו בתקופתו בהקשר לדיכוי הסופרים. בשנת 1946 לאחר פרסום מאמר מפלגתי נגד מספר סופרים ידועים, פדייב היה אחראי ליישום מדיניות והוצאת מיכאיל זושצ'נקו, אנה אחמטובה ואנדרי פלטונוב משורות הארגון. בשנת 1949 הוא היה בין כותבי המאמר נגד מבקרי ספרות ותיאטרון ממוצא יהודי שסימן תחילת המאבק נגד קוסמופוליטיות. יחד עם זאת קיימות עדויות שהוא היה עוזר לסופרים שנפגעו מרדיפות הממשל. ככל הנראה על רקע זה ולחץ פסיכולוגי הוא התחיל לסבול מבעיות רפואיות, אמרו אף שנהפך לאלכוהוליסט.
פדייב התחיל לסבול עוד יותר בתקופת ניקיטה כרושצ'וב. בוועידת המפלגה שנערכה בשנת 1956, מיכאיל שולוחוב גינה בחריפות פעילות של פדייב בראש ארגון הסופרים. היו גם כאלו שציינו שפדייב עצמו היה סיבה לדיכוי הסופרים. משנת 1939 הוא היה חבר הוועד המרכזי של המפלגה, אך לאחר הוועידה של שנת 1956 חברותו בוועד הופסקה.
לחברו יורי לבדינסקי הוא אמר "המצפון מעיק. קשה להיות עם דם על הידיים".
פדייב התאבד בירייה מאקדחו האישי ב-13 במאי 1956. כשבוע לפני זה הוא כתב מספר מכתבים לחבריו הקרובים ונפרד מהם.
הוא הוטמן בבית העלמין נובודוויצ'י.
על פעילותו הציבורית והספרותית הוענקו לו: 2 עיטורי לנין (1939, 1951), עיטור הדגל האדום ופרס סטלין (1946)

חיים אישיים

אשתו הראשונה הייתה סופרת ואלריה גרסימובה. הזוג התגרש בשנת 1932. בשנת 1936 פדייב התחתן עם שחקנית תיאטרון אנגלינה סטפנובה. לזוג נולדו שני בנים. בנוסף לכך, לפדייב הייתה בת למשוררת מרגריטה אליגר שנולדה בשנת 1943.
נחל יצפור

נַחַל יִצְפֹּר הוא נחל אכזב המנקז את חלקו המזרחי של הר יצפור, שהוא אחת מפסגותיו של הגלבוע. שמו של הנחל הוא סמלי, ומתבסס על פסוק בספר שופטים המתייחס לסיפור מלחמתו של גדעון בן יואש במדיינים באזור: "וְעַתָּה קְרָא נָא בְּאָזְנֵי הָעָם לֵאמֹר מִי יָרֵא וְחָרֵד יָשֹׁב וְיִצְפֹּור מֵהַר הַגִּלְעָד". מחלקו הנמוך של ערוץ הנחל נשקפים אל הרי גלעד המוזכרים בפסוק.

גאולוגיה וטופוגרפיה

אפיקו של הנחל מתחתר בסלעי גיר מתקופת האיאוקן וכיוונו מדרום-מערב אל צפון-מזרח. הנחל יורד בתלילות מרום של כ-450 מטרים מעל פני הים אל רום של 100 מטרים מתחת לפני הים בעמק בית שאן. ראש הנחל מצוי כ-1.5 ק"מ מערבית ליישוב מעלה גלבוע. אורך חלקו הצר של אפיק הנחל כ-2 ק"מ. בקטע זה של הנחל עובר שביל טיולים אתגרי המסומן בסימון שביל אדום-לבן, הכולל יתדות תמיכה. בסיס הנחל חובר אל שטחים חקלאיים בעמק המעיינות בין עין מודע לעין שוקק.

צומח

צמחייה עשירה ופרחים רבים פורחים על גדות הערוץ בחורף ובאביב. בחודש מרץ פורח על מורדות הנחל גם אירוס הגלבוע.
אורית גידלי

ביוגרפיה

גידלי כתבה שלושה ספרי שירה ושלושה ספרי ילדים. שיריה פורסמו גם בכתבי העת כרמל ומשיב הרוח. המופע "ארזת לבד" המבוסס על ספרה "עשרים נערות לקנא" הוצג בפסטיבל עכו בשנת 2006.
גידלי סיימה את לימודיה לתואר ראשון בפסיכולוגיה באוניברסיטה העברית בשנת 1999, ובשנת 2002 סיימה לימודיה לתואר שני במסלול הכתיבה באוניברסיטת בן-גוריון. משנת 2000 מנחה סדנאות כתיבה, ובשנת 2014 ייסדה את בית הספר לכתיבה ספרותית, "סדנאות הבית", יחד עם שותפה הסופר אשכול נבו. גידלי מלמדת במחלקה לספרות של אוניברסיטת תל אביב.
גידלי נשואה למשורר אלכס בן-ארי ואם לארבעה.
שמע קולי (אלבום)

הפקה

האלבום יועד תחילה לצאת בפברואר 2008, אך הצלחת הסינגל הראשון מתוכו, "לך אלי תשוקתי" שהלחין בנאי על פי פיוטו של פרשן המקרא והמשורר רבי אברהם אבן עזרא הקדימה את צאתו לדצמבר. בינואר יצא הסינגל השני, "איילת חן" שכתב שלום שבזי והלחין בנאי על פי לחן עממי ובמרץ יצא "שלום לך דודי" של אבן גבירול לפי לחן של מוחמד וואהבי. את שירי האלבום הפיק ועיבד המוזיקאי גיל סמטנה. כשלושה חודשים אחרי צאתו הגיע האלבום למעמד של אלבום זהב.
מאיר בנאי זכה בפרס "הישג השנה למלחין" על שם מרדכי זעירא במסגרת פרסי אקו"ם על אלבומו, "שמע קולי". חבר השופטים נימק את הזכייה בעובדה כי "באלבומו החדש "שמע קולי" מוכיח מאיר שאפשר להתקרב לדת, מבלי להתרחק מעשייה מוזיקלית מקורית ורלוונטית".
אסתר דייסון

חיים

אביה של אסתר דייסון, פרימן דייסון, הוא פיזיקאי יליד אנגליה, אמה ורנה הובר-דייסון  היא מתמטיקאית ילידת שווייץ, ואחיה ג'ורג דייסון  הוא היסטוריון טכנולוגי דיגיטלי . לאחר שסיימה את לימודיה בהרווארד עם תואר בכלכלה, היא הצטרפה לפורבס כבודקת עובדות וקודמה במהירות לכתבת. בשנת 1977, היא עזבה את פורבס ועברה לעבוד כאנליסטית בתחום המחקר, אשר עקבה אחרי הפדרל אקספרס וחברות הזנק נוספות. לאחר תפקיד באופנהיימר אחזקות בו עקבה אחר חברות תוכנה, היא עברה ל-Rosen Research וב -1983 רכשה את החברה מהמעסיק שלה בן רוזן. היא שינתה את שמה ל- EDventure אחזקות, ובשנת 2004 מכרה אותה לרשת CNET. בינואר 2007 היא עזבה את CNET .

נדבנות

דייסון היא חברה פעילה במספר ארגוני ייעוץ ללא כוונת רווח. בין 1998 ל-2000, היא הייתה יושבת הראש המייסדת של ICANN. החל משנת 2004, היא ישבה ב"ועדת הרפורמה" שלה, שהוקדשה להגדרת תפקיד למקבלי החלטות יחידים ומבנים ממשלתיים בICANN . היא התנגדה להרחבת שנת 2012 של דומיינים גנריים ברמה העליונה.
היא עוקבת אחרי המעבר הפוסט-סובייטי של מזרח אירופה, בין השנים 2002 ל-2012 הייתה חברה במועצה המייעצת לענייני טכנולוגיות מידע של הנשיא הבולגרי, יחד עם וינט סרף, ג'ורג סאדובסקי , ווני מרקובסקי  ועוד. היא שימשה כנאמן, ועזרה במימון ארגונים מתפתחים כגון Glasses for Humanity, Bridges.org, הקרן הלאומית לדמוקרטיה וקרן אירואסיה . היא חברה במועצת המנהלים של ארגון "אחרי בית הספר", ארגון ללא מטרות רווח המוקדש להרחבת הזדמנויות חינוכיות לכלל התלמידים. היא גם חברה במועצת המנהלים של Sunlight Foundation,
StopBadware, Long Now Foundation.
דייסון שימשה כשופטת בתחרות NYC BigApps של מייקל בלומברג בניו יורק.
דייסון תרמה את הגנום שלה לרשות הציבור באמצעות פרויקט הגנום האישי.
גני קיו

היסטוריה

מקורם של הגנים בגן האקזוטי שהוקם על ידי לורד קייפל ג'ון, בעיירה טוקסברי (Tewkesbury) שבגלוסטרשייר. הגן הורחב על ידי הנסיכה אוגוסטה מווילס, אלמנתו של פרדריק, הנסיך מויילס, שעבורו האדריכל הסקוטי ויליאם צ'יימברס בנה מספר מבנים בגן. אחד המבנים הוא הפגודה הסינית שנבנתה בשנת 1761 וקיימת עד היום. ג'ורג' השלישי העשיר את הגנים בסיועו של סר ג'וזף באנקס. קיו פארק הישן (ששמו שונה ל"הבית הלבן"), נהרס בשנת 1802, ו"בית הולנד" הסמוך נרכש על ידי ג'ורג' השלישי בשנת 1871, וכיום הוא נודע בכינויו ארמון קיו.
אוספי הגן גדלו במקצת באקראי עם הזמן, עד למינוי של האספן הראשון בשנת 1771. בשנת 1840 הגנים הוכרזו כגן בוטני לאומי, תחת מנהל הקיו, ויליאם הוקר. הגנים הורחבו ל-75 דונם, והגן הבוטני ל-270 דונם, ומאוחר יותר לגודלו הנוכחי 300 דונם.
חממת הדקליים נבנתה על ידי האדריכל דסימוס ברטון ויצרן הברזל ריצ'רד טרנר בין השנים 1844-1848. החממה היא המבנה הראשון בקנה מידה גדול שנעשה מברזל יצוק. שמשות המבנה מזכוכית ועבודת הניפוח שלה נעשתה ביד. הבית הממוזג, הכפול מגודלה של החממה, נבנה מאוחר יותר, במאה ה-19, וכיום נחשב לחממת הזכוכית הוויקטוריאנית הגדולה בעולם.
בנוסף, בקיו צלח המאמץ מהמאה ה-19 להפיץ ולגדל עצי גומי מחוץ לדרום אמריקה.
ביולי 2003 הגנים הוכנסו לרשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו.

אזכורים בתרבות

בשיר "העשב הענק מכה שנית" של להקת הרוק המתקדם ג'נסיס מוזכרים גני קיו כמקום אליו הובא העשב מערבות רוסיה.
גן סופיה

היסטוריה

הרוזנת סופיה פוטוקה הייתה יפהפייה ממוצא יווני, שנמכרה בצעירותה לשגריר פולין באימפריה העות'מאנית ולאחר מכן נישאה לג'וזף וויט, אחד ממפקדי הצבא הפולני. בזמן נישואיה לוויט, ניהלה פוטוקה רומנים עם אחיו הנסיכים של מלך צרפת ובמשך שנים הייתה פילגשו של גריגורי פוטיומקין. לאחר הליך גירושין ממושך נישאה בשנת 1798 פוטוקה בשנית, לסטניסלב פוטוצקי, שכבר שנתיים קודם לכן החל לבנות לכבודה את פארק סופיה. הפארק נבנה כאות הוקרה לרוזנת ולמוצאה היווני ועוצב בהשראת יצירות המופת היווניות האיליאדה והאודיסאה. בתחילת המאה ה-19 שימש גן סופיה כמרכז תרבותי ונערכו בו הצגות תיאטרון וקונצרטים. באותה התקופה התגורר רבי נחמן מברסלב בעיר ובילה בפארק לעיתים קרובות ואף עודד את חסידיו לבקר בו. בשנת 1832 הוחרם הפארק ממשפחת פוטוצקי והועבר לשליטת הממשלה הרוסית. עד 1859 נערכו בו שינויים רבים שעיקרם בניית שני מגדלים גותיים בכניסה וחיבור בין רחבת הכניסה של הפארק לרחובות העיר אומן. בשנת 1899 זכה גן סופיה להכרה לאומית, כאשר בעקבות צו מיוחד מהצר, שונה מיקום "בית הספר הלאומי לגננות" של רוסיה והועבר לגן סופיה. לאחר מהפיכת אוקטובר, שונה שמו של גן סופיה ל"שדה הלאומי השלישי" ובשנת 1929, שונה מעמדו לשמורת טבע. במהלך התקופה מזמן המהפכה ועד מלחמת העולם השנייה, התקיימה בגן סופיה פקולטה אוניברסיטאית לחקלאות וליערנות.
בזמן מלחמת העולם השנייה נכבש אזור אומן על ידי גרמניה הנאצית. היטלר ומוסוליני ביקרו בגן סופיה בשנת 1941 וייתכן שהיטלר ביקר בו פעם נוספת.

הגן כיום

כיום הגן הוא אטרקציה תיירותית בולטת באוקראינה ומגיעים אליו כחצי מיליון תיירים בשנה. כמו כן משמשים חלקים מהגן כמעבדות מחקר בנושא יערנות ובוטניקה. 
אזור הגן מנוצל לצורך פעילות תרבותית ומוזיקלית מקומית וכן משמש כאתר פופולרי לצילומים. על יד הכניסה לפארק מצויות שלוש מסעדות ובסמוך מאוד לשם נמצאים שני בתי מלון בינוניים. בשנים האחרונות מנוצל האתר גם לקיום טקסי חתונה. ליד הכניסה הדרומית לפארק ישנו בית מלון, שבו נמצא מוזיאון קטן המוקדש לתרבות ההלניסטית.
חסידי ברסלב, ועולי רגל יהודים אחרים הנוהגים להגיע אלקבר רבי נחמן מברסלב, נוהגים לבקר בגן סופיה בשל אמרתו של רבי נחמן "תבואו לאומן ולא תבואו לגן סופיה?"]
קלאוס ברבי

שירות צבאי

ברבי נולד בבאד גודסברג שליד בון, במערבה של גרמניה. בשנת 1934 סיים את לימודיו באוניברסיטה, והתגייס לאס אס. בשנת 1937 נרשם כחבר במפלגה הנאצית של אדולף היטלר. 
בשנת 1941 הוצב ב"משרד לענייני יהודים" ונשלח לאמסטרדם בירת הולנד. באמסטרדם השתתף גם ב"פרשת Koco", בה הותקף סלון הגלידה של ארנסט כאהן. במאי 1942 מונה למפקד הגסטפו בעיר הצרפתית ליון (בדרגת סרן), ופיקד על מבצעי מעצר, עינוי, גירוש ורצח של אלפי יהודים ולוחמי רזיסטאנס. בין יתר פעולותיו היה אחראי על גירוש ילדי איזיו למחנה הריכוז דראנסי ומשם לאושוויץ.
משנת 1945 עבד בגרמניה עבור ארגוני הביון של בריטניה וארצות הברית.

הבריחה

בשנת 1955 ברח עם משפחתו לבוליביה, וגר בעיר הבירה לה פאס בשם המשפחה הבדוי "אלטמן". הוא משך תשומת לב רבה, משום שעבד כסוחר סמים מצליח ואף השתתף בניסיון הפיכה להפלת ממשלת בוליביה.
בשנת 1971 זוהה ברבי על ידי ציידי נאצים, ורק כעבור עשור, ב-19 בינואר 1983, נעצר וגורש לצרפת.

המשפט

משפטו החל ב-11 במאי 1987 בבית המשפט העליון של צרפת בעיר ליון (משפט מושבעים). בשל הערך ההיסטורי של המשפט, ניתן אישור לצלם אותו. סנגורו של ברבי, ז'אק ורז'ס (בעברו לוחם במחתרת הצרפתית), ניסה לטעון שפעולותיו היו זהות לפעולות שביצעו ממשלות אחרות במושבות שלהן (לרבות צרפת), ולכן מדובר ב"תביעה לא הוגנת". אך המושבעים התרשמו יותר מהראיות שהציג התובע הראשי פייר טרוש, והרשיעו את ברבי בביצוע פשעים נגד האנושות. 
ב-4 ביולי 1987 הוא נידון למאסר עולם, ומת בכלא ממחלת הסרטן ב-25 בספטמבר 1991, בגיל 78.
תעודת לוחם

תעודת לוחם היא תעודה מגנטית המוענקת לחיילים לוחמים בצה"ל לאחר שירות בן פרק זמן מסוים, ומטרתה לייחד את הלוחמים מכלל החיילים הרגילים על ידי הענקת הטבות ייחודיות להם. התעודה נחשבת סמל סטטוס ללוחמים, היות שרבים מהסמלים האחרים האמורים לייחד את הלוחמים ניתנים להשגה קלה גם על ידי חיילים שאינם לוחמים. התעודה מחולקת ללוחמים החל מסוף שנות ה-90 של המאה ה-20.
תעודת לוחם ניתנת לכל חייל שסיים בהצלחה הכשרה קרבית של 16 שבועות וששירת 17 חודשים לפחות בשירות חובה, בשירות קרבי (במהלכם קיבל "תוספת לחימה" – תוספת המוענקת החל מתחילת האימון המתקדם). חיילים במסלולים מיוחדים מקבלים את התעודה לאחר פרקי זמן קצרים יותר, כגון בני ישיבות הסדר המקבלים אותה לאחר שנה וארבעה חודשים (בתום פרק השירות הצבאי), וחיילות גרעיני נח"ל המקבלות אותה לאחר שנה וחצי. כמו כן ניתן לקבל אישור חריג לקבלת התעודה במידה וקיימת סיבה מיוחדת לעזיבת מסלול הלוחם בפרק זמן קצר מהדרוש (לדוגמה: פציעה).
מעבר לזכויות המנויות בחוק קיימות זכויות שונות במסגרת פקודות הצבא, המאפשרות ללוחמים להשלים תעודת בגרות, ולעבור קורס הכנה לבחינה הפסיכומטרית על חשבון הצבא ובמסגרת השירות הצבאי הסדיר. בנוסף, קיימות עמותות שונות כגון קרן IMPACT אשר מעניקות מלגות לימודים נדיבות לחיילים משוחררים ששירתו כלוחמים בצבא. 
התעודה מעניקה הטבות שונות, כגון הנחות בכניסה לאתרים שונים ובבתי קולנוע, וזכאויות למלגות שונות במוסדות אקדמאיים ונסיעה חינם בתחבורה ציבורית, ללא צורך בלבישת מדים.
בשל היותה סמל סטטוס נחשק, עולות מדי פעם הצעות להעניק אותה גם לקבוצות שונות של תומכי לחימה כגון חובשי מפקדה, וחיילים שאינם לוחמים שבמקרה הצורך פועלים תחת אש.
בתחילת 2007, כל חיילי חיל החימוש אשר משתייכים לחוליות טכניות במסגרת פלוגות לוחמות (חט"פ), הוכרו כלוחמים והוענקו להם התעודות. ובנוסף החלו לקבל תוספת לחימה בשכר החודשי, גם במקרה שהכשרתם הצבאית היא של תומכי לחימה (רטרואקטיבי).
בתחילת 2012 הוחלט כי כל חיל במשטרה הצבאית, אשר משרת בתפקיד לוחם מעברים והשלים 20 חודשי שירות, יקבל תעודת לוחם.
מ-1/11/2017 הוחלט כי תעודת הלוחם ללוחמי חוד תקוצר לשנה וחצי.
קומניה

קומניה הוא שמה של ארץ הקומנים.
הקומנים חיו בימי הביניים במרחבי הערבה שבין הונגריה במערב ובין קזחסטן ודרום סיביר במזרח. מחוזות הקומנים בין הנהרות דון ודניסטר כונו קומניה הלבנה והמערב שכלל את מולדובה ואת מזרחה של ולאכיה, זכה לכינוי קומניה השחורה, ומכאן התגלגל שמה לולאכיה השחורה. מחוזות קומניים סמוך לנהר טיסה וליד העיר דברצן נקראו קומניה הגדולה וקומניה הקטנה.
גיברלטרים

מקורות

האוכלוסייה בגיברלטר מורכבת מצאצאי מהגרים ממדינות אירופאיות שונות שהגיעו אליה במשך 300 שנה מאז הכיבוש הבריטי, וממדינות נוספות בשנים האחרונות.
בשנת 1704 כבשה בריטניה את גיברלטר ובעקבות כך ברחו ממנה כ-4,000 תושבים ספרדים מקומיים, שהיוו את מרבית האוכלוסייה באותה העת. מעט התושבים הספרדים שנשארו עזבו בזמן המצור הספרדי בשנת 1727.
מהגרים מגנואה שבאיטליה ומקטלוניה היוו את מרב האוכלוסייה בגיברלטר בעת שנכבשה על ידי הולנד ולאחר מכן על ידי אנגליה. יהודים רבים מטטואן שבמרוקו שהיו בקשרי עסקים עם האנגלים החלו להתיישב בגיברלטר, ובשנת 1755, הם היוו כחמישים אחוז מאוכלוסיית האזור, שמנתה כ-1,300 תושבים. בשנת 1888 השלטון הבריטי החל בבניית נמל חדש ויבא לצורך כך עובדים רבים ממלטה ומפורטוגל, שחלקם הגדול התיישב בגיברלטר לאחר מכן.

שפה

שתי השפות העיקריות באי הן האנגלית, המשמשת במסמכים רשמיים ובבתי הספר, וספרדית. רוב הגיברלטרים משוחחים בלאניטו, שהיא ניב של ספרדית אנדלוסית עם השפעות חזקות של אנגלית בריטית. בנוסף ישנן בשפה מילים רבות מגנואית (ניב של ליגורית, שפה רומאנית שדוברה בגנואה) ומן העברית דרך שפת החכיתיה שהיא דיאלקט של לאדינו. דוברי ספרדית ואנגלית יתקשו לרוב להבין דוברי לאניטו.
בנוסף ישנה אוכלוסייה מרוקאית קטנה הדוברת ערבית-מרוקאית ואוכלסיה הודית הדוברת הינדי וסינדהי. מספר משפחות ממוצא מלטזי דוברת את השפה המלטזית.
אלעזר גרנות

ביוגרפיה

אלעזר גרנות נולד בירושלים, בנו של משה גרינהוט ונכדו של הרב ד"ר אלעזר הלוי גרינהוט. אמו, חיה, הייתה בתו של אברהם בלומנפלד, מראשוני השומרים העבריים בארץ (חתנו של הרב נחום מגיד ונכדו של ישראל בק). הוא למד ברחובות ובבית הספר התיכון החקלאי פרדס חנה. בשנים 1944–1946 התנדב לבריגדה היהודית והשתתף בקרבות באיטליה ובפעולות החטיבה בארצות אירופה. עם שחרורו חזר לירושלים ולמד פילוסופיה, סוציולוגיה, ספרות עברית ותנ"ך באוניברסיטה העברית. במלחמת העצמאות (1947–1949) שירת בפלוגת הסטודנטים ובגדוד "בית חורון" (גדוד חיל-רגלים ירושלמי), במסגרתו נלחם ב"קרב ארמון הנציב". אחר כך עבר לחטיבה שבפיקודו של יצחק שדה, והשתתף בקרבות לשחרור הנגב.
בימי המצור על ירושלים, נישא למלכה (לבית מוסאיוף, נכדת שלמה מוסאיוף) ונולדו להם שני ילדים (דן ורות). ב-1951 עברו לקיבוץ סאסא. ב-22 בספטמבר 1955 נרצחה מלכה בידי מסתננים שתקפו את האוטובוס בו נסעה. אלעזר נישא בשנית לאילנה ונולד להם בן (רועי). ב-1958 עברו אלעזר, אשתו וילדיו לקיבוץ שובל שבנגב. לימים נשא לאשה את יעלה, בתו של ח"כ לשעבר חנן רובין, מראשי מפ"ם.
בשנים 1962–1964 היה גרנות רכז הדור הצעיר של מפ"ם ולאחר מכן מזכירה הארגוני (1975–1979), מזכירה המדיני של הסיעה (1979–1981) וב-1985 מזכירה הכללי של המפלגה. בשנים 1981–1988 נבחר לכנסת מטעם מפ"ם והמערך ושירת בוועדות חוקה, חוק ומשפט, הכנסת, וחוץ וביטחון. בשנים 1994–1996 כיהן כשגריר ישראל בדרום אפריקה.
שירים פרי עטו נתפרסמו בכתבי עת ספרותיים ובעיתונים. כמו כן כתב פרקי רומן בשם "שתי שקיעות באפולוניה" על רקע רצח ארלוזורוב. מאמריו בענייני חברה, מדינה ופוליטיקה נתפרסמו בעתונות המפלגתית, בעיקר ב"על המשמר" ומוספו השבועי "חותם", וב"דבר".
בבחירות לכנסת ה-17 הוצב במקום ה-115 הסמלי ברשימת מרצ לכנסת.
גרנות נפטר ב-19 בספטמבר 2013 בגיל 86. נקבר בבית הקברות של קיבוץ שובל.
ב־2016 נטען בכתבה בעיתון "ידיעות אחרונות", על בסיס מסמכים מארכיון מיטרוחין, כי גרנות קיים קשר עם הק.ג.ב. בתקופה שלפני מלחמת ששת הימים, ולאחר המלחמה נותק הקשר עקב ניתוק הקשרים הדיפלומטיים בין ישראל לברית המועצות. בכתבה הכחיש בנו את הטענות.
חן ליפין

קריירת מועדונים

ליפין שיחק במשך שמונה עונות החל משנת 1984 במכבי תל אביב תחת הגופיה מספר 10, במהלכם זכה, יחד עם קבוצתו, בשמונה אליפויות הליגה הלאומית בכדורסל ושישה גביעי מדינה. ליפין קלע 490 נקודות במדי מכבי תל אביב באירופה וכן שיחק בנבחרת ישראל. 
החל מקיץ 1988 הציב אותו צביקה שרף בעמדת הרכז הקבוע של מכבי תל אביב, במקומו של מוטי ארואסטי שפרש.
בעונתו הראשונה במפעל האירופי, הוא הצטיין ובלט לטובה, באחת העונות הטובות ביותר של מכבי תל אביב (עונת 1988/1989 - בה סיימה מכבי במקום הראשון בבית הגמר, והפסידה את גביע אירופה במשחק הגמר ליוגופלסטיקה ספליט), תוך שאת משחקו כרכז אפיין "כדרור סובלני".
באחד ממשחקיו הבולטים במדי מכבי תל אביב בעונת 1988/1989, מול פזארו, בו הצטיין וקלע 21 נקודות, הכריע את המשחק בשלשה בשניות הסיום של ההארכה, ובכך הביא לניצחונה של מכבי 93:92 - שהבטיח את עלייתה לפיינל פור במינכן.
לאחר שעזב את שורות מכבי תל אביב בשנת 1992 שיחק בשורות מכבי ראשון לציון כשהקבוצה שיחקה באירופה במסגרת גביע מחזיקות הגביע, ועונה לאחר מכן שיחק בהפועל גליל עליון - ומיד לאחריה פרש ממשחק פעיל.

קריירה בינלאומית

ליפין שיחק במדי נבחרת ישראל בשני טורנירי יורובאסקט (1985, 1987) ובטורניר אליפות העולם בכדורסל 1986. בסך הכל שיחק במדי הנבחרת 59 פעמים וקלע 229 נקודות.
רן ברץ

ביוגרפיה

ברץ נולד בפתח תקווה. כשהיה בן שבע, עברה המשפחה להתגורר ברעננה. שירת ביחידת מודיעין מוטסת של חיל האוויר. בעל תואר ראשון בפילוסופיה ופסיכולוגיה מאוניברסיטת תל אביב, ותואר שני ושלישי בפילוסופיה מהאוניברסיטה העברית בירושלים. את התואר השני קיבל בשנת 2002 על עבודה שכותרתה "הפילוסופיה של ההיסטוריה בהגותו המאוחרת של הוסרל". את תואר הדוקטור קיבל בשנת 2008, על עבודה בהנחיית שמואל שקולניקוב שכותרתה "דרך האמת ודרך ההיראות: פילוסופיית הטבע של פרמנידס".
ב-2008 ייעץ לכתיבת דו"ח "מדד הציונות" של תנועת אם תרצו. על פי הדוח קיים פער משמעותי בין עמדות הציבור בישראל בנושאי לאומיות וציונות לבין השיח האינטלקטואלי המקודם במחלקות מדעי המדינה באוניברסיטאות בישראל.
ב-2012 הקים את אתר האינטרנט "מידה" והוא מנכ"ל עמותת "אל הפרט" המפעילה אותו.
בנובמבר 2015 ביקש ראש הממשלה בנימין נתניהו למנות את ברץ לתפקיד ראש מערך ההסברה הלאומי. המינוי נתקל בקשיים. תחילה התפרסמו בעיתונות פוסטים פוגעניים של ברץ בפייסבוק נגד אישים שונים ובהם ברק אובמה, ג'ון קרי וראובן ריבלין. בעקבות הסערה התנצל ברץ על דבריו. לאחר מכן נפסל המינוי על ידי נציבות שירות המדינה בשל אי עמידה בקריטריונים. ביולי 2016 הצטרף ברץ ללשכת ראש הממשלה כמוביל תחום ההסברה בפועל, ובינואר 2017 הודיע על החלטתו לפרוש מתפקיד זה.
ברץ משמש איש סגל במרכז שלם ובמכללה למדינאות. בעבר היה מתרגל ומרצה מן החוץ באוניברסיטה העברית.
ברץ גר בכפר אדומים, הוא נשוי ואב לארבעה.
נחל אבוב

נַחַל אַבּוּב, שְׁמוּרַת נַחַל אַבּוּב. נחל אבוב הוא נחל אכזב מיובליו של נחל חמר ושמה של שמורת טבע ברכס זוהר שבדרום מדבר יהודה, כ-5 ק"מ מזרחית לערד.
שמורת הטבע משתרעת על שטח של 2,000 דונם לכל אורכו של הנחל. בתחום השמורה נובע מעיין עין אבוב שזכה לשמו בשל כך שמימיו נובעים מתוך צינור (אבוב) הנמצא בנקרה קארסטית. עוד שוכנים בשמורה מפל מים בגובה 20 מטרים ומצפה זוהר, הנקודה הגבוהה ביותר ברכס זוהר, שגובהה 626 מטרים מעל פני הים וממנה נוף לעבר דרום ים המלח וממלכת ירדן. בשמורה גדל הצמח הנדיר יחסית יחנוק המלחות. בנוסף צומחים במקום רותם המדבר, בלוטה גלונית, שלהבית קצרת עלים ועוד.
ראש זוהר היא גבעה בגובה של 559 מטרים מעל פני הים וממנה תצפית לעבר ים המלח וירדן. זהו המקום ממנו יצאו בשנות ה-40 וה-50 של המאה ה-20 מסעות הפלמ"ח ותנועות הנוער למדבר יהודה. במקום שרידי מבנה בטון וגדר ששימשו כתחנת משטרה בריטית בתקופת המנדט הבריטי על ארץ ישראל, וכן לוח זיכרון לפנחס סלע שנרצח באזור בסוף שנת 1950 וגלעד לנופלים בדרכי המדבר.
קרן ברטלסמן

קרן ברטלסמן (בגרמנית: Bertelsmann Stiftung) היא ארגון ללא כוונת רווח הגדול מסוגו בגרמניה. הקרן מחזיקה ב-76.9% ממניות תאגיד התקשורת וההוצאה לאור "ברטלסמן" שרווחיו מהווים את מקור הכנסתה היחיד. מטרות הקרן הן לקדם רפורמות ודמוקרטיזציה תוך מעורבות פעילה בפוליטיקה, בכלכלה, בחברה ובחינוך. היא מממנת רק מיזמים שטיפחה בעצמה ולא מהווה גוף מימון או תמיכה במיזמים פעילים אחרים. פעילויותיה כוללות מחקר, פרסום ועידוד דיון ציבורי בנושאים שונים שבתחום התעניינותה על ידי פרסום ניירות עמדה, עריכת כנסים וימי עיון והסברה וכדומה.
הקרן הוקמה על ידי בעלי ברטלסמן, ריינהארד מוהר, ב-1977 והיא נשלטת על ידי משפחת מוהר.
הביקורת כלפי הקרן כוללת טענות על מעורבות פעילה מדי של גוף כלכלי פרטי בעולם הפוליטי. הקרן משפיעה על נושאי כלכלה, עבודה וחינוך גבוה ברוח הליברליזם, למשל בדרישה לגבות שכר לימוד באוניברסיטאות על מנת לשפר את יכולתן להתנהלות עצמאית ולהגביר את התחרות החופשית בין המוסדות להשכלה גבוהה בגרמניה.