google/wiki40b huggingface dataset:
הפרדוקס של ברי

הפרדוקס של ברי הוא פרדוקס הנובע מהגדרה מילולית של מספר, בצורה שלכאורה נוגדת את עצמה. ניסוח אפשרי שלו הוא חיפוש "המספר הקטן ביותר שאיננו ניתן לתיאור באמצעות פחות ממאה אותיות".

תיאור הפרדוקס

הפרדוקס עוסק בשפה, ובמקורו עוסק בשפה האנגלית, אולם נביא כאן "תרגום" שלו לעברית. השינוי אינו מהותי.
ניתן להגדיר באמצעות מילים בעברית מספרים. לדוגמה, את 2 ניתן להגדיר בתור "המספר החיובי הזוגי הקטן ביותר", או למשל באמצעות המילה "שתיים". אנו מעוניינים בקבוצת כל המספרים הטבעיים שניתנים לתיאור על ידי מילה או צירוף מילים בני פחות מ-100 אותיות. נדרוש בנוסף עבור כל מספר שצירוף המילים יתאר אותו בלבד, ולא קבוצה אינסופית של מספרים (למשל "כל המספרים הטבעיים" אינו צירוף מילים שנתייחס אליו כמתאר מספר מסוים).
כעת, מכיוון שהגבלנו את מספר האותיות לפחות מ-100, וקיים מספר סופי של אותיות בעברית (22), הרי שקיים מספר סופי של צירופי מילים, ומכאן שקיים מספר סופי בלבד של מספרים טבעיים שניתן לתאר על ידי פחות מ-100 אותיות. מכיוון שיש אינסוף מספרים טבעיים, נובע מכך שקבוצת המספרים הטבעיים שאינם ניתנים לתיאור על ידי פחות מ-100 אותיות איננה ריקה. 
כעת, על המספרים הטבעיים מוגדר יחס סדר טוב ולכן בכל תת-קבוצה של מספרים טבעיים קיים מספר שהוא הקטן ביותר, ובפרט בקבוצת המספרים שאינם ניתנים לתיאור על ידי פחות מ-100 אותיות. נתאר מספר זה על ידי צירוף המילים "המספר הקטן ביותר שאינו ניתן לתיאור באמצעות פחות ממאה אותיות".
כעת הגענו לסתירה לכאורה, מכיוון שבצירוף המילים שבו השתמשנו כדי לתאר את המספר היו פחות ממאה אותיות.

פתרון הפרדוקס

שורש הפרדוקס הוא בעובדה שהמשפט שלנו מתייחס אל עצמו, מצב הגורר פרדוקסים לעיתים קרובות. 
כדי להבין את הבעייתיות בהתייחסות עצמית באופן חד יותר, נסתכל על המשפט "המספר המוגדר במשפט זה ועוד 1". במקרה זה הבעייתיות של המשפט ברורה מאליה, כך שאף אחד לא יתייחס אליו כפרדוקס - הוא מפנה אל תוצאת החישוב המוגדרת בו עצמו. התוצאה היא שאי אפשר לחשב את המספר ה"מוגדר" בו. 
במשפט "המספר הקטן ביותר שאינו ניתן לתיאור באמצעות פחות ממאה אותיות", ההתייחסות העצמית מסתתרת בעובדה שהוא מדבר על מספרים בני פחות ממאה אותיות בעוד שהוא עצמו אחד כזה. כדי לחדד את הנקודה, ניתן לנסח את המשפט כך: "המספר הקטן ביותר שאינו מוגדר במשפטים מסוג זה". הפעם ההתייחסות העצמית ברורה לחלוטין, והפרדוקס - איננו.
קולומבוס דסטרוירס

קולומבוס דסטרוירס (Columbus Destroyers) היא קבוצת פוטבול אולמות המשחקת בליגת Arena Football League. הקבוצה נוסדה בשנת 1999 בעיר באפלו שבמדינת ניו יורק, ועברה בשנת 2003 לשחק בעיר קולומבוס שבמדינת אוהיו.
חטיבת אלון

היסטוריה

ראשיתה של עוצבת אלון כגוף המילואים של חטמ"ר העמקים (228, חטמ"ר צמח) בשנות השבעים.
לפני כן, חטיבה 2, חטיבת כרמלי, שימשה גם כחטמ"ר העמקים, בשנת 1974 הופרדה חטיבה 2, אז חטיבה 165, מחטמ"ר העמקים ולחטמ"ר הוקם גוף מילואים עצמאי על בסיס תושבי עמק הירדן, החטיבה נקראה ימ"ח 228, ישבה בכפר הילדים מול בית חולים העמק בעפולה, והייתה כפופה ישירות לחטמ"ר 228 צמח. בשנת 1979 הפך גוף המילואים לחטיבת חי"ר נפרדת מהחטמ"ר, החטיבה החדשה נקראה חטיבה 172 והייתה כפופה לאוגדה 92 שישבה בכפר הילדים. בשנת 1983 הוחלט להפריד שוב את החטיבות 172 וימ"ח 228. החטיבה הועברה למחנה עמוס והוכפפה לאוגמ"ר 85 (אוגמ"ר העמקים) ושוב נקראה ימ"ח 228.
בשנת 1992 פורק אוגדה מרחבית 85 והחטיבה הועברה לכפיפות אוגדת יהודה.
בשנת 1993 שונה מספר החט' ל-7228  (הוסיפו את הספרה 7) על מנת להפריד בין החטמ"ר הסדיר בצמח לבין חטיבת המילואים במחנה עמוס.
בעקבות ירידת האיום הביטחוני בגזרת החטמ"ר ושינויי הסד"כ שנערכו בצה"ל בראשית העשור הראשון של שנות 2000 הועברה חטיבת המילואים לפיקוד צפון, בשנת 2003 אוחדה חטמ"ר צמח עם חטמ"ר הבקעה וחטיבת המילואים חזרה לשאת את המספר 228.
בתחילת העשור השני של המאה ה-21 החטיבה הפכה לחטיבת חי"ר מעולה, שמרה על מספרה, והוכפפה לאוגדה 319.
החטיבה השתתפה במלחמת שלום הגליל ובמבצע חומת מגן.
המרכז לטניס בישראל - ירושלים

היסטוריה

הקמת המרכז החלה ב-1979 במימון המרכז לטניס בישראל, בעזרת הקהילה היהודית בדרום אפריקה, ועיריית ירושלים. המרכז נחנך ביולי 1981 ונקרא על שמם של ג'ויס ובן אייזנברג, התורמים הגדולים ביותר של המרכז לטניס בישראל.
קיים סיפור פיקנטי מאחורי הקמת המרכז, כפי שסיפר איאן פרומן, אחד מששת המייסדים של המרכז לטניס בישראל. המייסדים הציעו לראש עיריית ירושלים, טדי קולק, להקים מרכז טניס בעיר. קולק הוזמן למרכז לטניס בישראל - רמת השרון כדי להתרשם ממרכז טניס, צפה בהופעת ראווה של הילדים משחקים וקיבל הסברים על הפעילות. בסיום שאל קולק אם יש עוד מרכז טניס בסביבה שאפשר להתרשם ממנו ונאמר לו שהמרכז הקרוב הוא המרכז לטניס בישראל - יפו. הוא ביקש לנסוע לשם, כשהגיע נכנס ישירות לשירותים וכשיצא אמר לסובבים אותו: "אני אעזור לכם להקים מרכז טניס בירושלים". לשאלה מה שכנע אותו, הוא ענה שכחלק מההכנות לביקור שלו ברמת השרון, המרכז היה מצוחצח ונקי, אבל הוא רצה לראות מרכזי טניס אחרים בספונטניות כדי לוודא שהאיכות נשמרת בכולם והכי חשוב היה לו לראות את השירותים. "ברגע שהשירותים היו מצוחצחים גם ביפו", אמר קולק, "אז ידעתי שיש לי עסק עם אנשים רציניים והסכמתי להקמת המרכז בירושלים".
המנהל הראשון של המרכז היה דני פריימן ששימש בתפקיד במשך 21 שנה, מנהלים נוספים היו יובל קרוצ'י ואילן ממן. מנהל המרכז משנת 2012 הוא מוריס אוחיון, שגדל מול המרכז ועבד בו כשומר וכמאמן לאחר שירותו הצבאי וכעת סגר מעגל.

הפעילות במרכז

במרכז 20 מגרשים מוארים, מתוכם אחד מקורה, אצטדיון ל-2,000 צופים, קיר אימון, חדר כושר, חדר מאמנים והרצאות, מזנון וחנות ספורט. המרכז מפעיל תוכניות טניס רבות לכל הגילאים: תוכנית לגני ילדים, תוכנית פיתוח מוטורי (גילאים 4-6), תוכנית מיני טניס (6-8), תוכניות טניס לגילאי 8-18, תוכנית תחרותית וחוגי טניס למבוגרים.
המרכז מפעיל תוכניות למען הקהילה: שני פרויקטים של דו קיום בגני הילדים בשעות הבוקר (גן יהודי וגן ערבי מגיעים למרכז ועוברים יחד אימון של יכולת תנועה לגיל הרך), תוכנית דו קיום לילדים אחר הצהרים, פעילות לילדים ממשפחות יוצאי אתיופיה בשיתוף מתנ"ס גנים בקרית מנחם ומשרד הקליטה, תוכניות של ילדים ונוער חרדי בסיכון ותוכנית לילדים בעלי צרכים מיוחדים.
על פי תוכניות פיתוח המרכז, ייהרסו בו 7 מהמגרשים לטובת הקמת מבנה רב תכליתי שיכלול 6 מגרשים מקורים, אולמות סקווש, שטחי מסחר והסעדה, מרפאה וחדרי טיפולים, משרדי הנהלה, מחסני ציוד חדרי הלבשה ועוד מה שישדרג את פעילותו גם בעונה הקרה.

תחרויות במרכז ובוגרים מפורסמים

המרכז אירח במהלך השנים תחרויות רבות כגון טורניר אייזנברג הבינלאומי עם פרסים על סך 50,000 דולר, אליפויות ישראל לבוגרים ולנוער, תחרויות במסגרת משחקי המכביה, תחרויות ארציות, אזוריות ופנימיות ואליפויות של המרכז לטניס בישראל. אירוע השיא של המרכז היה בשנת 1984 כאשר נבחרת ישראל אירחה את נבחרת פולין במסגרת גביע דייוויס וגברה עליה 0:5. בשנת 1987 התקיים באותו אצטדיון מפגש ראווה בין עמוס מנסדורף לאגדת הטניס, ג'ימי קונורס.
במהלך השנים גדלו במרכז בירושלים עשרות שחקנים ושחקניות שזכו בתארים של אלופי ישראל לנוער ובתחרויות ארציות רבות. השחקן המפורסם ביותר שגדל במרכז הוא אנדי רם, שחקן נבחרת הדייוויס של ישראל, שעשה את צעדיו הראשונים על המגרשים בירושלים כבר בגיל חמש וחצי. גם יוליה גלושקו, שזכתה באליפויות ישראל לנוער ולבוגרים ומייצגת את ישראל בגביע הפדרציה, עשתה את צעדיה הראשונים במרכז בירושלים.
בדצמבר 2018 חזר מרכז הטניס לארח את אליפות ישראל בטניס לאחר שנים רבות שלא התקיימה בה.
ברוק טיילור

חייו

טיילור נולד באדמונטון, מידלסקס, אנגליה, למשפחה אמידה. הוריו דאגו שיקבל חינוך לא רק במדעים אלא גם באמנות ובמוזיקה. התחיל את לימודיו באוניברסיטת קיימברידג' בשנת 1703 לקראת תואר במשפטים, וקיבל תואר LL.B בשנת 1709 ודוקטורט במשפטים LL.D בשנת 1714.
למד מתמטיקה מפי המתמטיקאים ג'ון משין  וג'ון קייל . את העבודה הראשונה שלו במתמטיקה, על מרכז התנודה של גוף קשיח, כתב בשנת 1708, אולם היא פורסמה רק ב־1714. 
הפרסום המאוחר של העבודה הוביל לעימות בינו ובין המתמטיקאי יוהאן ברנולי באשר לשאלה מי גילה ראשון את הפתרון.
בשנת 1712 נבחר לחבר בחברה המלכותית, וניהל תכתובות בנושאים מתמטיים, בהם תיאור התנועה של מיתר רוטט. הוא החזיק במשרת מזכיר החברה בין השנים 1714 ו-1718.
שני ספריו שפרסם בשנת 1715, Methodus incrementorum directa et inversa ו-Linear Perspective היוו את הבסיס לאנליזה של הפרשים סופיים. פיתוחיו ונוסחת טיילור (על הקירוב של פונקציה ממשית באמצעות נגזרותיה בנקודה) קיבלו תהודה רק ב־1772, אחר שלגראנז' הכתיר זאת כבסיס של החשבון הדיפרנציאלי והאינטגרלי.
נישואיו הראשונים הסתיימו במותם של אשתו ובנו. אשתו השנייה נפטרה במהלך לידת בתו, אולם הבת, אליזבת, שרדה. טיילור נפטר בגיל 46.
מכתש טיילור על הירח קרוי על שמו.
שפתיים (להקה)

היסטוריה

הלהקה הוקמה על ידי חיים אוליאל, וסגנונה המוזיקלי אופיין בצליל מרוקאי עממי. הלהקה תרמה רבות לשילובה של המוסיקה המרוקאית בפרט והמוזיקה המזרחית בכלל, בתרבות ובתודעה הישראלית והכניסה את השירה במרוקאית יהודית לזמר המזרחי בארץ.  
בשנת 1981 אוליאל קיבל הצעה להצטרף לתזמורת חתונות: "יום אחד ניגש אלי בחור בשם ארמונדו, זמר מרוקאי שהייתה לו תזמורת חתונות שהופיעה באשקלון והסביבה. הוא שמע עלי מחברים ואמר לי שהוא מחפש גיטריסט וזמר שישיר רוק'נרול ומוזיקה לריקודים, בעוד הוא יהיה אחראי על השירה בשפה המרוקאית והצרפתית. ההצעה קסמה לי והצטרפתי ללהקה". 
בהמשך צירף אוליאל ללהקת החתונות של ארמונדו כמה חברים:
אחיו אלי כמתופף, חברם חיים אוחנה כבסיסט ושתי זמרות: דליה אלמקייס ויהודית עזרן.
לאחר זמן קצר הזמר ארמונדו עזב את ההרכב וכך נוצר הבסיס של להקת שפתיים. אוליאל על מקור השם שנבחר ללהקה: "קראנו לה 'שפתיים' בהתחלה כשם שאחי אלי המציא ללא כוונה מסוימת, אך ברבות השנים התברר שיש לשם הזה משמעות: 'שפה ועוד שפה' עברית ומרוקאית וגם שפתיים, כלומר הפה של העדה המרוקאית". הלהקה נקראה שפתיים והשם שיקף את נקודת המבט של חברי הלהקה, שהם הביטוי לקול של המזרחים בארץ.
בשנת 1984 החלה הלהקה להופיע בחתונות ולצבור תאוצה. בתחילת דרכה של הלהקה הם לא ביצעו חומרים מקוריים, למרות שאוליאל העיד על עצמו שכתב החל מגיל צעיר. מאחר והיה חשש שהקהל לא יתחבר לחומרים מקוריים ולשירים לא מוכרים, הם ביצעו בתחילה רק שירים מוכרים. אוליאל: " (...) בלהקה הייתי עושה הכל: מרכיב ומפרק את ציוד ההגברה, סוגר את ההופעות כאמרגן, מנחה את הערב ובוחר את הרפרטואר של הלהקה. הייתי שר, מנגן בגיטרה ומתופף על דרבוקות".
להקת שפתיים פעלה בין השנים 1984–1998 והוציאה 5 אלבומים, שכללו בין השאר את הלהיטים: "אהלן וסהלן ביקום", "חביבי דיאלי", "מאמא דיאלי", "נחליאלי" ו"יללים ללים", "אללה ימללי", "הייה הייה".

לאחר פירוק הלהקה

בשנת 2004, שבע שנים לאחר פירוקה של להקת שפתיים, הלהקה התאחדה לסיבוב הופעות וגם הקליטה שיר חדש בשיר: "תנו בקצב", שכתב והלחין חיים אוליאל. ההופעה הראשונה של הלהקה במסגרת האיחוד התקיימה ב"פסטיבל מרוקו 3" באילת.
לאחר פירוק הלהקה פנה אוליאל לקריירת סולו. הוא ממשיך לפעול בסצינת המוזיקה המקומית ועובד בימים אלו על אלבום חדש. לזמי מופיע בעיקר בחינות ובאירועים של בני העדה עם שירים במרוקאית. אלי אוליאל מוסיף לתופף מדי פעם עם חיים אחיו, וחיים אוחנה פרש מהמוזיקה ופנה לעסקים.

השפעות ושיתופי פעולה

להקת שפתיים הייתה הלהקה הראשונה משדרות והשפיעה רבות על אמנים אחרים בעיר כמו קובי אוז, הלהקות טיפקס וכנסיית השכל ועוד. 
הלהקה הייתה שותפה לאורך השנים למספר שיתופי פעולה בולטים, בין היתר עם מתי כספי. לאחר שהקליט כספי את השיר "נחליאלי" באלבומו "שירים במיץ עגבניות" חברי הלהקה ביקשו מכספי להקליט את השיר במרוקאית. הם ביצעו את השיר תחת השם "ללה עישה" והכניסו אותו לאלבום הנושא את שם השיר. בהמשך ביקשו חברי הלהקה מכספי להלחין עבורם שיר נוסף, והוא הלחין את השיר "חדוז'ה" ואף השתתף בהקלטות בנגינה בקלידים, אקורדיאון, כלי הקשה ושירה. השיר שולב באלבום "אהלן וסהלן" של הלהקה.

חברי ההרכב

חברי הלהקה כללו את: סמי לזמי -  סולן הלהקה, חיים אוליאל - זמר, נגן גיטרה ודרבוקה, חיים אוחנה - נגן גיטרה בס ואלי אוליאל - תופים, כולם תושבי שדרות. לימים הצטרפו להרכב הכנר שמעון עמר, קובי אוז כקלידן (טיפקס) ולאחריו ניב חובב (כיום בשליחי הבלוז).
הממשל האוטונומי של דרום סודאן

דמוגרפיה

אוכלוסיית החבל נאמדה בכ-7.5 עד 9.5 מיליון תושבים. על פי מפקד אוכלוסין מ-2008, אוכלוסיית החבל היא 8.2 מיליוני תושבים. הקבוצה האתנית המובילה בגודלה היא הדינקה, ואחריה שבטי הנואר, הבארי והשילוק. השפה הרשמית בחבל כבר מ-1928 היא אנגלית, בשל ריבוי להגים ושפות בין השבטים הרבים. קיים גם שימוש בלהג הערבי של ג'ובה. הדת השלטת היא נצרות, לצד אמונות אליליות. רוב הנוצרים משתייכים לכנסייה הקתולית או לכנסייה האנגליקנית, בהשפעת מיסיונרים מערביים שחדרו לדרום סודאן החל מאמצע המאה התשע עשרה. מיעוטם משתייכים לכנסייה האתיופית האורתודוקסית או לנצרות הקופטית או לכנסיות מערביות קטנות יותר.
דרום סודאן הוא כיום אחד מהמקומות העניים בעולם. אוכלוסייתו מונה כ-9 מיליון אזרחים, 90% מתוכם חיים מתחת לקו העוני, 18% חיים בתנאי רעב.
בחן

תל בחן

בשטח היישוב נמצאו ממצאים ארכאולוגים רבים המעידים על המצאות התיישבות במקום כבר בתקופה המקראית הקדומה. בשנת 1968 ערכה רשות העתיקות חפירות שבהם נמצאו שלושה קברים מהתקופה המקראית ובהם ממצאים רבים שמוצגים היום במוזיאונים ברחבי העולם. בחפירות נוספות שנערכו במקום נמצאה מקווה טהרה, רצפת פסיפס ומבנים וממצאים נוספים. בחפירות שנערכו במקום ב-2007 נמצאו ממצאים רבים מהתקופה הביזנטית.

ההרחבה

בשלהי 2006 החליט ועד הקיבוץ על הרחבת הקיבוץ. עבודות התשתית והפיתוח הסתיימו בתחילת שנת 2014 (בעזרת המועצה האזורית עמק חפר), במהלכן הורמו קשיים רבים עד כדי מהלכים לפירוק הקיבוץ. הרחבת היישוב מתפרסת בהמשכו של היישוב הוותיק ממזרח ומצפון ואוכלסה בכ-170 משפחות צעירות חלקם בני קיבוץ חוזרים.
מוריס ולאמנק

ביוגרפיה

נולד בפריז למשפחה ממוצא פלמי שעסקה במוזיקה. בגיל 16 עזב את הבית ועבר להתגורר בשאטו. התפרנס תחילה כמכונאי ואחר-כך כרוכב מקצועני במירוצי אופניים והשלים הכנסה בהוראת נגינה. ב-1899 הוא החל לצייר בעקבות מחלת טיפוס שמנעה ממנו פעילות ספורטיבית. במקביל, הוא פגש באופן מקרי את אנדרה דרן ברכבת והשניים התיידדו והחלו לצייר ביחד.
כבר בתחילת דרכו כצייר הפגין ולאמנק את אופיו הסוער ובציורו מ-1900 – "הבר" אפשר לראות כבר קומפוזיציה נועזת ושימוש בצבע אשר לא היה מקובל לפני כן, כמו גם סימנים של האקספרסיוניזם שהופיע רק חמש שנים מאוחר יותר בגרמניה. ולאמנק הושפע עמוקות מואן גוך ודבר זה ניכר בכל ציוריו באותן שנים. לעומת חבריו הפוביסטים, ובמיוחד דרן ומאטיס שהתלבטו לגבי בעיות מושגיות ותאורטיות, לולאמנק לא היו ספקות לגבי דרכו האמנותית ובציוריו משתקף אופיו הנלהב והמרדני. בשנים 1904–1901, בזמן שמאטיס הפסיק לצייר בגלל בעיות כלכליות ודרן שרת בצבא, ולאמנק היה האמן היוצר הבולט בקבוצת הפוביסטים. 
ב-1905, לאחר התערוכה ב"סלון הסתיו" שחשפה לראשונה את ציוריהם של הפוביסטים בפני מבקרי האמנות הפריזאים, ושבה הציג ולאמנק שמונה ציורים, הוא קבל חוזה מאספן האמנות אמברואז וולארד, דבר שאפשר לו לפרוש מעיסוקים אחרים ולהקדיש את עצמו לציור. בתקופה מסוימת הוא הצטרף לקוביזם, כשזה היה בשנותיו הראשונות, אך נטש את הזרם החדש וחזר לסגנונו הישן, הפעם עם השפעה חזקה של  סזאן.
ב-1914 הוא גויס לצבא והשתתף במלחמת העולם הראשונה אם כי לא נטל חלק פעיל בקרבות. 
בשנים שלאחר מכן, המשיך לצייר תוך כדי שהוא מבודד את עצמו מאמנים אחרים. הוא התנגד לזרמים המודרניים באמנות וטען שהם שקריים. הוא הוזמן על ידי השלטון הנאצי, לגרמניה של לפני מלחמת העולם השנייה, להשתתף במשלחת של ציירים צרפתיים שגינתה את מה שהנאצים כינו "אמנות מנוונת". לאחר סיום המלחמה הוא נעצר והואשם על ידי הצרפתים בשיתוף פעולה עם הנאצים בעקבות ביקור זה ורק אחרי מספר שנים זכה שוב לכבוד שהיה שמור לו מלכתחילה.
אפשר לראות בדרן, מאטיס וולאמנק את שלושת הציירים שהובילו את זרם הפוביזם. משלושתם, היה זה ולאמנק שציוריו ודמותו משקפים ביותר את הכינוי שנתנו לקבוצה fauves שמשמעותו היא "חיות פרא". כשהוא מחויב לאנרכיזם, סוער וגועש מבחינה רגשית ופיזית ועקשן בגישתו האנטי אינטלקטואלית, הוא צייר לא מתוך ניתוח אובייקטיבי, כי אם מתוך דחפים אימפולסיביים. בציוריו ניכרת האחיזה התקיפה וקסם מחוספס. הוא מעולם לא למד ציור בצורה מסודרת ובשעה שדרן, מאטיס והפוביסטים האחרים הגיעו לפוביזם דרך הניתוח תאורטי והנאו-אימפרסיוניזם של פול סיניאק, ולאמנק חיקה רק את ואן גוך שאת ציוריו ראה לראשונה ב-1901. גם התנגדותו המאוחרת לזרמים המודרניים, כמו הקוביזם למשל, נבעה בעיקרה מהתנגדותו לאמנות המגיעה מתוך התאוריה.
בורג ארכימדס

בורג ארכימדס הוא מכונה שתפקידה שאיבה של מים ממקווה מים נמוך, לצורכי השקיה. ההמצאה מיוחסת למתמטיקאי והממציא ארכימדס.

שימושים בבורג ארכימדס

מלבד השימוש העיקרי, להשקיה, נעשה שימוש בבורג ארכימדס גם לייבוש שטחי מים, בהולנד. לצורך כך נסגר אזור ימי רדוד במערכת סכרים, והמים נשאבים ממנו החוצה. 
בורגי ארכימדס מופיעים גם במפעלים שבהם נדרשת העלאה של זרעים, במערכות הזנה בלולים, במפוחי שלג, במערבלי בטון וגם בטיפול במי שופכין.
אוסון-אוסוגבו

היסטוריה

הסברה היא כי העיר אוסוגבו נוסדה לפני כ-400 שנים והייתה חלק מהתרבות הירובית שהתחלקה ל-16 ממלכות. עוד נראה כי תחילתו של היישוב הייתה בחורש וכללה שוק ומקדשים, אך כשהאוכלוסייה גדלה, עבר מוקד היישוב אל העיר אשר תוכננה בדמותו של תוואי החורש. בשנות הארבעים של המאה ה-19 הייתה העיר למקום מקלטם של פליטים בני ירובה אשר הגיעו מצפון ניגריה בעקבות ג'יהאד שהוכרז נגדם על ידי הפולה. לאחר הדיפת הפולה הייתה אוסגבו לסמל לאומי לבני הירובה.
במהלך המחצית הראשונה של המאה ה-20 גדלה העיר והתפשטה, וחלו בה שינויים מפליגים עם חדירת האסלאם והנצרות. בתחילה המשיכו שלוש הדתות להתקיים זו לצד זו, אולם עם השנים נסוגה האמונה הירובית מפני שתי האחרות, ובשנות החמישים של המאה ה-20 נזנחו מקדשיה וכוהניה נעלמו. פסלים נגנבו מהמקדשים ונמכרו לסוחרי עתיקות, וחלק מהחורש באוסגבו נרכש על ידי הרשות לחקלאות ולייעור, ועציו נכרתו. צייד ודייג בתחומי החורש שהיו אסורים קודם לכן הופיעו במקום.
ביוזמתה של האוסטרית סוזן ונגר אשר עברה להתגורר באוסגבו ובתמיכתו של מנהיג הירובה בעיר, הוקמה תנועה לשימורו של החורש והוא החל להתאושש. אומנים שבו ופיסלו פסלים מסורתיים והקפידו שאלה יהיו גדולים וכבדים מהמקוריים, על מנת להבטיח את שימורם. לשם כך השתמשו האמנים בברזל, מלט ואבן בניגוד לפסלים המסורתיים שפוסלו מעץ ומבוץ. המקום שב וצבר חשיבות והיה לאתר עלייה לרגל במהלך פסטיבל בן 12 יום שמתקיים בו מדי שנה בסוף יולי ובתחילת אוגוסט. ב-1965 הוכרז חלק מהחורש כאתר לאומי, וב-1972 הורחב שטח ההכרזה וכיום הוא כולל את כל האתר.
ניקולאי גדה

חייו

ניקולאי הארי גוסטב גדה (ניקולאי יוסטינוב ברוסית) נולד בסטוקהולם לאם שוודית ולאב רוסי. אביו, קרוב רחוק של השחקן מיכאל יוסטינוב, היה זמר בס במקהלת קוזאקים של מחוז הדון ושר במקהלה בכנסייה נוצרית אורתודוקסית. גדה גדל כדו-לשוני ולמד אף אנגלית, גרמנית, איטלקית ולטינית.
גדה החל את הקריירה שלו ככספר בבנק מקומי בסטוקהולם. לקוח עשיר, ששמע אותו מדבר באחד הימים על שאיפתו לשיר ברמה מקצועית, הציע לו לממן את הכשרתו אצל קרל מרטין אהמן, טנור וגנרי נודע משנות ה-20 של המאה ה-20, שגילה גם את יוסי ביירלינג.

קריירה אופראית

הערכה מוקדמת לשירתו של גדה נתן וולטר לג, אחרי ששמע את גדה שר בבחינה לתפקיד "דמיטרי" להקלטה מתוכננת של "בוריס גודונוב". 
"בהגיעי לנמל התעופה פנתה אלי סיעת עיתונאים בשאלה, אם אינני מעוניין לשמוע את הקולות המצוינים של צעיריהם השוודיים. מובן שגיליתי עניין, אבל לא ציפיתי לסיפורים שהופיעו למחרת בבוקר בעמוד הראשון או למטר המכתבים וצלצולי הטלפון שניתכו עלי כמעט ללא הפוגה בבקשה להישמע. נאלצתי לבקש ממנהל האופרה שיעמיד לרשותי חדר לכמה ימים, כדי לשמוע כ-100 מועמדים. הראשון שהתייצב לשיר לפני (בשעה 9:30 בבוקר) היה גדה, ששר קודם לכן, ככל הידוע לי, רק פעם אחת בהופעה פומבית. הוא שר "שיר הפרח" מתוך "כרמן", בעדנה רבה אך ברגש רב כל כך, שהייתי קרוב לדמעות. הוא הפיק את הסולם העולה הקשה בסיום וחתם אותו בסי במול צלול ומבריק. כמעט בהתנצלות ביקשתי ממנו לנסות לשיר אותו כפי שנכתב - "פיאניסימו, ראלנטנדו" ו"דימינואנדו". בלי להניד עפעף, ביצע מעלל פלאי כמעט, ביופי שלא ייאמן וללא מאמץ. ביקשתי ממנו לחזור בשעה 8:00 אותו ערב ושיגרתי הודעה לאשתי, שזמר גדול נפל לחיקי ולדוברובן הודעתי כי, אם יאמין ואם לאו, גדה בן ה-23 הוא דמיטרי שלוח האל לבוריס שלנו".
באפריל 1952, בגיל 26, הופיע גדה לראשונה באופרה המלכותית השוודית, בתפקיד "שאפלו" ב-"Le postillon de Lonjumeau" של אדולף אדם. אותה שנה הופיע גם כ"ניקלאוס" ב"סיפורי הופמן" של ז'אק אופנבאך ובתפקיד הטנור ב"אביר הוורד" של ריכרד שטראוס.
המנצח הרברט פון קאראיין גילה עניין בגדה לאחר ששמע אותו במבחן קול בסטוקהולם ולקח אותו עמו לאיטליה. בשנת 1953 הופיע לראשונה בלה סקאלה כ"דון אוטאביו" בדון ג'ובאני. ב-1954 הופיע לראשונה באופרה של פריז בתפקיד הטנור ב"אוברון" של ובר, וחתם על חוזה קבוע למשך שנים אחדות. בשנת 1957 הופיע גדה לראשונה במטרופוליטן אופרה בניו יורק בתפקיד הראשי ב"פאוסט" של גונו והמשיך להופיע שם בעוד 28 תפקידים במהלך 26 השנים הבאות, בכלל זה הצגות הבכורה העולמיות של "ונסה" מאת בארבר ו"הפרא האחרון" של מנוטי. גדה הופיע לראשונה בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן בלונדון בשנת 1954 בתפקיד הדוכס ממנטואה ב"ריגולטו" של ורדי ומאז חזר לשיר את בנוונוטו צ'ליני באופרה הנושאת שם זה, את אלפרדו בלה טרוויאטה, את גוסטבוס השלישי ב"נשף המסכות", את נמורינו ב"שיקוי האהבה" ואת לנסקי ב"יבגני אונייגין".
גדה גילם את התפקידים הראשיים באופרטות של יוהאן שטראוס הבן:
ב"העטלף" גילם את גבריאל פון אייזנשטיין.
ב"ברון הצוענים" גילם את שאנדור בארינקאי.
ב"לילה בוונציה" גילם את גווידו הדוכס מ-אורבינו.
הקריירה של גדה הצטיינה באריכות ימים חריגה. במאי 2001, באמצע שנות ה-70 לחייו, הקליט את תפקיד "הקיסר אלטום" ב"טורנדוט" של פוצ'יני, ואת תפקיד "הכוהן הגדול" ב"אידומניאו" של מוצרט הקליט ביוני 2003.

שיר אמנותי

נוסף להופעותיו באופרה, טיפח גדה במקביל קריירה פעילה כזמר רסיטלים, עם רפרטואר נרחב של שירים אמנותיים צרפתיים, גרמניים, סקנדינביים ורוסיים. כישורי השפה של גדה, האינטלקטואליות והמוזיקליות העצומה שלו, כמו גם המספר הרב של הקלטות שביצע, הקנו לו מעמד ייחודי בסוגה זו.
גבעת האהבה (סרט)

תקציר העלילה

ד"ר האן סויאן (ג'ניפר ג'ונס) היא רופאה מוערכת בבית חולים גדול בהונג קונג. היא ממוצא מעורב - אם אנגליה ואב סיני. בבית החולים היא מטפלת בילדה סינית יתומה ומאמצת אותה. בעלה היה גנרל בצבא הלאומני ונהרג על ידי הקומוניסטים והיא ברחה כפליטה להונג קונג. היא גרה בבית החולים ומקדישה את כל זמנה לטיפול בחולים.
במסיבת קוקטייל היא נפגשת במארק אליוט (ויליאם הולדן), עיתונאי הפרוד מאשתו. הוא מתאהב בה ממבט ראשון ומתחיל לחזר אחריה. בתחילה היא מתייחסת בקרירות לקשר ביניהם אך אליוט לא נרתע עד שהיא מתרצה.
היא לוקחת אותו לגבעה המשקיפה על הונג קונג ובראשה עץ בודד, שם הם מביעים את אהבתם בחיבוקים ובנשיקות.
הקשר ביניהם הוא אינו מוצא חן בעיני בני משפחתה המזכירים לה שהיא בנשמתה סינית והוא לבן. אשתו של מארק מסרבת להתגרש ממנו. גם הנהלת בית החולים רומזת לה שהקשר עם אדם נשוי אינו לרוחה ואם תמשיך בו לא יוארך חוזה העבודה שלה בבית החולים.
בשלב מסוים היא נשברת ומודיעה למארק כי הקשר אתו חייב להיפסק, אך הוא לא נרתע ואומר לה שהוא אוהב אותה ולא משנה לו מוצאה. היא לא יכולה לעמוד בהפצרותיו ושניהם נוסעים לנופש במקאו.
לאחר זמן קצר במקאו מקבל אליוט מברק מעיתונו ובה הודעה כי עליו לחזור להונג קונג ומשם יישלח לסקר את מלחמת קוריאה שזה עתה פרצה. הם חוזרים להונג קונג ועולים זמן קצר לגבעה, שם הם מביעים שוב את אהבתם ומארק נפרד ממנה בתקווה להיפגש שוב בקרוב.
האן סויאן נאלצת לעזוב את בית החולים עם הילדה המאומצת ועוברת לגור אצל ידידים טובים שלה. מארק ממשיך לשלוח לה מכתבי אהבה מקוריאה.
יום אחד מראים לה עיתון בו ידיעה שמארק נהרג בהפצצה בקוריאה. היא מתחילה לרוץ לכיוון גבעת האהבה. בהגיעה לשם היא רואה (בדמיון) את מארק מחכה לה ליד העץ בפסגת הגבעה. היא ממהרת לעלות לכיוון העץ אך בהגיעה לשם מתברר לה לצערה שאין שם איש.
שמואל שקולניקוב

שמואל שְקולניקוב (Samuel Scolnicov‏; 11 במרץ 1941 – 13 באוגוסט 2014) היה פרופסור לפילוסופיה יוונית ולפילוסופיה של החינוך באוניברסיטה העברית בירושלים.

ביוגרפיה

שקולניקוב נולד ב-1941 בפורטו-אלגרה ו ברזיל הבן הבכור של שבע קופרשטיין והמשפטן עו"ד ישראל שקולניקוב בהיותו בן שלוש עברה המשפחה לריאו דה זאנרו. ב-1958 עלה לישראל. שקולניקוב הוא אח שכול אחותו נפלה בשירותה הצבאי, יש לו עוד אח יאיר. החל בלימודי כימיה באוניברסיטה העברית, ולאחר שנה עבר לפילוסופיה. ב-1964 השלים את לימודיו לתואר ראשון יחד עם תעודת הוראה. היה מתלמידיו האחרונים של שמואל הוגו ברגמן. ב-1967 השלים תואר שני בהצטיינות יתרה בפילוסופיה, נושא התזה "On the epistemological significance of Plato’s theory of ideal numbers" בהנחיית שלמה פינס. בשנים 1969-1971 למד לימודים קלאסיים בקינגס קולג' באוניברסיטת קיימברידג' באנגליה. נושא הדיסרטציה ‘Plato’s method of hypothesis in Plato’s middle dialogues’ בהנחיית ברנארד ויליאמס. 
בשנים 1974–2010 היה חבר סגל בחוג לפילוסופיה ובחוג לפילוסופיה של החינוך בבית הספר לחינוך של האוניברסיטה העברית. ב-1989 היה חבר מייסד של אגודת אפלטון הבינלאומית ובשנים 1998–2001 כיהן כנשיא האגודה. בשנים 1973–1991 היה חבר ויו"ר ועדת התכנון ללימודי פילוסופיה בתיכון. היה מרצה אורח באוניברסיטת הרווארד, אוניברסיטת קיימברידג', אוניברסיטת טורונטו, אוניברסיטת קליפורניה באירוויין, אוניברסיטת סאו פאולו.
תחומי המחקר בהם עסק רחבים וכוללים פילוסופיה יוונית, פילוסופיה יהודית בימי הביניים והיחס שלה לפילוסופיה יוונית, פילוסופיה של החינוך, הומניזם בחינוך, הכשרת מורים והוראת פילוסופיה בתיכון. חלק נרחב ממחקריו מוקדש לאפלטון. המתודה הפילוסופית בה הוא משתמש היא "למצוא את ההנחות שעליהן מושתת השכנוע העמוק של אפלטון בדבר הנורמטיביות של התבונה ובדבר הפילוסופיה כדרך חיים". שקולניקוב הדגיש את "החשיבות המכרעת של המתודה הדיאלוגית ושל האירוניה בצורותיה השונות...לצד דרישתו הבלתי מתפשרת של אפלטון לבסיס אונטולוגי איתן." הנושאים בהם עסק במחקריו על אפלטון הם: "מעמד הלוגוס ותפקיד האירוניה, המתודה ההיפותטית, שאלות בתורת ההכרה ובמטפיזיקה של אפלטון, מושג האהבה ויחסו למתודה ההיפותטית, תורתו המאוחרת ותורת הטבע של אפלטון, תורת הלשון, תפיסתו את החינוך, תורתו המדינית והשקפתו על הטרגדיה." 
שקולניקוב כתב ערכים רבים באנציקלופדיה העברית בנושאים של פילוסופיה קדם-סוקרטית והפילוסופיה היוונית, ופיתח יחד עם אלעזר וינריב את הקורס באוניברסיטה הפתוחה על פילוסופיה יוונית. 
שקולניקוב היה המתורגמן לפורטוגזית בחידון התנ"ך הבינלאומי לכל העולם והדתות שנערך בירושלים.
שקולניקוב היה נשוי לחנה שקולניקוב, פרופסור אמריטה בחוג לאמנות התיאטרון באוניברסיטת תל אביב.

שקולניקוב נפטר ב-13 באוגוסט 2014, בגיל 73. הוא נקבר בבית הקברות הר המנוחות בירושלים.