google/wiki40b huggingface dataset:
גמלסטד

היסטוריה

כפרים חקלאיים קמו בסביבת לולאו במהלך המאה ה-13 לכל המאוחר. כאשר החלה ההתיישבות בצפונה של שוודיה בסופה של המאה ה-14, במטרה להוות משקל-נגד שוודי להתפשטות הרוסית, הוקמה כנסיית עץ במקום, באותה עת גבעה במרכזו של אי, וב-1339 היא החלה לפעול. כנסיית אבן הוקמה על האי במהלך המאה ה-15, והמקום היה למוקד מפגש לסוחרים מהמפרץ הבוטני, לחוואים מקומיים ולאוכלוסיית הסאמים. החוואים היו הקבוצה הגדולה מבין השלוש, ובסוף המאה ה-16 היו בסביבה 47 כפרים שבהם למעלה מ-400 חוות.
בתחילת המאה ה-17 הייתה הכנסייה לכנסייה האזורית, והשוק שלידה, שהתמקד בסחר בפרוות ובדגי סלמון, היה למקום המפגש העיקרי לצורכי מסחר. סביבם נבנו בתי עץ ששימשו את קהל המאמינים, אשר הגיעו לכאן ממרחקים, בין היתר בשל הכרח חוקי להשתתף בטקסי הכנסייה; ולא היו יכולים לשוב לבתיהם בו ביום. עוד הוקמו במקום אורוות סוסים ששימשו את המאמינים, וכמו כן התגוררה במקום אף אוכלוסיית קבע.
ב-1621 זכה הכפר למעמד של עיר, אך נסיגת מי הים וירידת מפלסו ב-10 מטר בסוף תקופת הקרח הקטנה, הפכו את הנמל לרדוד מדי באמצע המאה ה-17. הדבר גרם להגירת תושבים לכיוון החוף, ולהקמת היישוב החדש לולאו במרחק של 10 ק"מ דרומית-מזרחית לכפר. לולאו זכתה לכינוי "ניסטאן" (Nystan - "העיר החדשה"), והכפר המקורי היה ל"גמלסטד" ("העיר הישנה"). למרות שאוכלוסיית המאמינים שפקדה את גמלסטד הצטמצמה בשל הקמת כנסיות אזוריות חדשות, המשיך הכפר ושמר על חשיבותו כמרכז מנהלי ושיפוטי. בשל הצורך לטפל במשק החי בחוות באופן מתמיד, לא כל האוכלוסייה הייתה יכולה להשתתף באופן קבוע בכל התפילות שנערכו בכנסייה האזורית, והחל מתפתח המנהג של "חגי כנסייה", מפגשים רבי משתתפים שהתקיימו פעמיים או שלוש פעמים בשנה בכפר הכנסייתי.
גמלסטד לא נפגע מהמהפכה התעשייתית שהגיעה לצפונה של שוודיה בסוף המאה ה-19, למעט היעלמותן של האורוות עם הופעת המכונית החל במאה ה-20. בהיעדר מחסור בקרקע או סיבה אחרת לשינוי המיתאר העירוני במקום, שמר הכפר על מראהו ועל אופיו.

האתר

במוקד הכפר סביב הכנסייה, שוכנת העיר הכנסייתית שבה 424 בתי עץ שקירותיהם צבועים באדום ודלתותיהם וחלונותיהם בלבן. גגות הבתים היו עשויים מעץ, אך לאחר מכן הם הוחלפו בלוחות מתכת בשל החשש משריפה ובשל איכותם המבודדת. הבתים נבנו ללא תוכנית מסודרת והוקמו לפי הצורך. גילם של חלק גדול מהבתים הוא מעל מאה שנים, וחלקם ניצבים במקום לפחות מאז 1817. עם זאת, קשה להעריך את גילם המדויק של המבנים בשל כך שבתים שנהרסו כתוצאה משריפות הוקמו מחדש בסגנון מסורתי. עוד ידוע כי חלק מהמבנים הובאו ממקומות אחרים.
הכנסייה המכונה באופן רשמי "נדרלולאו" (Nederluleå - "לולאו תחתית") נבנתה מאבן במאה ה-15 והיא הכנסייה הגדולה ביותר בצפון שוודיה שנבנתה בימי הביניים. היא הוקדשה רק ב-1492, ועוטרה בידי אומנים מסטוקהולם. באותה עת הוקם בה בית המקהלה, ובתחילת המאה ה-16 הובא אליה מזבח מאנטוורפן. במהלך המאה ה-18 נוספו לה עיטורים בסגנון הבארוק המאוחר המקומי, וב-1971 נחנך האורגן שבו 4,200 צינורות באורכים שונים, הנעים מחצי ס"מ ל-6 מטר.
מגדל הפעמונים הוקם מאבן ב-1851 במקום מגדל עץ קודם ששכן במקום. הוא הוקם במנותק ממבנה הכנסייה המרכזי, דבר יוצא דופן בסגנון הכנסייתי האזורי. המתחם מוקף בחומת אבן שבה קבועים שני שערים וכן חרכים לירי חיצים, דבר המעיד כי המקום שימש גם כמתחם מבוצר בעת הצורך.
שוחט

שוחט ובודק (בקיצור שו"ב) הוא מקצוע מהמקצועות המסורתיים בקהילה היהודית והיה נחשב אחד מכלי הקודש. תפקידו של השו"ב לשחוט עוף או בהמה דקה או גסה, לצורך אכילה, בסכין כשירה שהיא חדה חלקה ונקיה מפגימות (אפילו בשיעור כל שהוא- שו"ע יו"ד סימן י"ח) כדרישת ההלכה. בדיקת הסכין נעשית לפני השחיטה וגם לאחריה. השוחט, כמו שאר בעלי המקצועות המסורתיים כמו הרב, המוהל, סופר סת"ם, מלבד ידיעת הטכניקה וההלכות צריך שיהיה ירא שמיים. ישנם מקרים בהם שוחט ובודק יוסמך לשחיטת עופות בלבד, ויש שילמד היקף גדול יותר של הלכות ויוסמך אף לשחיטת בהמה דקה וגסה, היינו: כבשים עזים ובקר.  השוחט הוא גם "בודק", כלומר אחראי לבדוק שהעוף או הבהמה ששחט כשרים (בעיקר בדיקה מטרפות).

הבחינה וקבלת תעודת שחיטה

כאשר התלמיד מסיים ללמוד את החלק העיוני והחלק המעשי, נערכת לו בחינה מקיפה, הבודקת את שליטתו בחומר ואת הבנתו. כמו כן עליו לשחוט מספר פעמים לפני רבו, ואם מצאו בקי ויודע וראוי לשחוט נותן לו תעודת שחיטה. מקובל מדורות לסייג את האישור לשחוט במשפט: "ובלבד שיחזור על לימודו".

אבן משחזת

באבן המשחזת משתמשים לצורך השחזה והחלקת הסכין, היינו: הבאתה למצב הדרוש של "חדה וחלקה". השוחט משתמש באבן טבעית או סינתטית מיוחדת שפניה חלקות והוא מעביר עליה את הסכין באלכסון. לשם כך יש להרטיב במעט מים את האבן. בדרך כלל יש אבן המיועדת לשיפור החדות ואבן להחלקה. נהוג לשפר ראשית את החדות ואחר כך את החליקות. השוחט חייב לוודא שהחליקות לא פגעה בחדות. יש שוחטים שמשתמשים באבן אחת לשתי הפעולות.

גלאט

המילה היידית "גלאט" פירושה "חלק", ומבלי שהתעוררו שאלות של סירכה בריאות. ומכאן הביטוי "כשר גלאט" (או "גלאט כושר" ביידיש). בעברית מדוברת נעשה שימוש במילה "גלאט" כדי לציין הקפדה יתרה בדיני כשרות.

השחיטה בעבר

עד לפני כמאה שנים חלק מסוים מן הרבנים, בפרט באזורים פחות מיושבים, עסקו בכל מלאכות הקודש: היו עורכים חופה וקידושין ונתינת גט, ענו לשאלות בהלכה, מלו את בני הקהילה ושחטו עבורם, וחלקם אף עסק בכתיבת סת"ם. אולם ברוב המקומות, תפקיד השוחט ותפקיד הרב היו נפרדים. בעבר היו גם נשים שהחזיקו בידם תעודת שחיטה, ושחטו למשפחתן. מעיקר הדין, אין מניעה לכך, אך כל האחרונים כבר כתבו שיש להימנע מכך (שו"ע יו"ד סימן א' ונו"כ, שמ"ח שם, בית דוד שם). היה גם נהוג שהשוחט בעצמו פיקח שהזרוע לחיים וקיבה יועבר אל כהן מיוחס. בתימן, עקב מזג האוויר, מי שחפץ באוכל טרי נאלץ לשחוט מדי יום. כיוון שלעיתים חיו בכפר אחד רק שתי משפחות יהודיות, נהפכה ידיעת מלאכת השחיטה להכרח לכל בעל משפחה. כך קרה, שכמעט כל נער שאך הגיע למצוות, שם לו למטרה ללמוד הלכות שחיטה.
שירלי ג'ונס

קורות חייה

ג'ונס נולדה בצ'רלואי, פנסילבניה. ג'ונס היא בתם היחידה של מריג'ו, עקרת בית ופול ג'ונס, בעל חברת שיכר.
נקראה על שמה של השחקנית והפוליטיקאית שירלי טמפל.
גדלה בעיירה סמית'טון וכילדה לקחה שיעורים בפיתוח קול ובשירה.
החלה את דרכה כשחקנית תיאטרון בברודוויי בגיל 18 לאחר ששוכנעה על ידי מורתה לפיתוח קול להיבחן מול סוכן שחקנים מברודוויי שהתרשם מיכולותייה והחתים אותה מיידית על חוזה.

קולנוע

ג'ונס החלה את דרכה בהוליווד בשנת 1955 בעיבוד הקולנועי של פרד זינמן למחזמר "אוקלהומה!" בו שיחקה בתור הנערה לורי ויליאמס.
מיוזיקלים אחרים בהם הפגינה ג'ונס את יכולותיה היו "איש המוזיקה" בתפקיד בתפקיד הספרנית מריאן פרו עליו הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב, "קרוסל" בתור הטוחנת הצעירה ג'ולי ג'ורדן ו"אהבת אפריל".
בשנת 1960 זכתה ג'ונס בפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר על הופעתה בדרמה "אלמר גנטרי" בתפקיד הפרוצה לולו ביינס, חברתו לשעבר של איש המכירות אלמר גנטרי (ברט לנקסטר).
בשנה זו הצטלמה ג'ונס גם לקומדיה מועמדת 7 פרסי האוסקר של ג'ורג' סידני "פפה" בתפקיד השחקנית סוזי מרפי ולמערבון של ג'ון יוסטון "שניים רכבו יחדיו".
בשנת 1963 שיחקה בסרטו של וינסנט מינלי "החיזור של אבא של אדי" לצידם של גלן פורד ורון הווארד בתחילת דרכו כשחקן ובקומדיה "רומן עדין" בתפקיד האלמנה הצעירה איימי מרטין.
ב-1969 הופיעה ג'ונס בדרמה "הסוף המאושר" בתור פלו האריגן חברת העבר של מרי וילסון (ג'ין סימונס).
מאז התפרסמה ג'ונס כשחקנית קולנוע רק בארבעה סרטים משמעותיים, המערבון של ג'ין קלי "המועדון החברתי של שאיין" בו שיחקה לצידם של ג'יימס סטיוארט והנרי פונדה, סרט הפעולה "טנק" בתפקיד לאדונה אשתו של מייג'ור זאק קארי (ג'יימס גארנר), הקומדיה "הילד של סבתא" בתור גרייס סבתו של אלכס וסרט האסונות של אירווין אלן "הרפתקה בפוסידון".

טלוויזיה

ב-1970 הייתה ג'ונס מועמדת לפרס אמי על ההופעה שלה בסרט הטלוויזיה "לילה שקט, לילה בודד" לצידו של לויד ברידג'ס.
לאחר שסירבה לתפקיד קרול בריידי בסיטקום הפופולרי "חבורת בריידי" השיבה בחיוב להצעה לככב בתפקיד הראשי בסיטקום אחר, "משפחת פרטריג'" (שהיה מבוסס על פעילות מוזיקלית של להקת The Cowsills) בתפקיד אם המשפחה שירלי פרטריג' שהעניק לה שתי מועמדויות לפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר בסדרה קומית.
ב-2008 שיחקה בשישה פרקים באופרת הסבון "ימי חיינו".
ב-2006 הייתה מועמדת לפרס אמי על הופעתה בדרמה "מקומות חבויים" ובשנת 2010 על הופעת אורח שעשתה בסדרת הדרמה "הגומל".

חיים אישיים

לג'ונס שלושה ילדים מנישואיה לשחקן והזמר ג'ק קאסידי: שון קאסידי, שחקן, התסריטאי ומפיק, פטריק קאסידי, שחקן וראיין. בנוסף היא אמו החורגת של השחקן והזמר דייוויד קסידי, בנו מנישואיו הראשונים של ג'ק קאסידי, ממנו התגרשה לאחר 18 שנות נישואים. בשנת 1977 נישאה בשנית לבעלה הנוכחי השחקן והקומיקאי מרטי אינגלס.
בשנת 1986 קיבלה ג'ונס כוכב קולנוע על שמה בשדרת הכוכבים של הוליווד.
פחד טיסה

טיפול

ניתן לטפל בפחד טיסה באמצעות מתן תרופות הרגעה לפני הטיסה.  טיפול בתכשירי SSRI, דהיינו קבוצת התרופות הנוגדות דיכאון־חרדה ואובססיה, יכול לעזור. בקבוצה זו תוכלו למצוא את התרופות ציפרלקס (Cipralex), ציפרמיל (Cipramil), פבוקסיל (Favoxil), סרוקסט (Seroxat), לוסטרל (Lustral) ופרוזאק (Prozac). גם התרופה קסנקס נמצאה יעילה בהפחתת חרדת טיסה במידה מסוימת. לטיפול בתכשירי SSRI אין מתרגלים ואין מתמכרים.
שיטת טיפול אחרת, בעלת אפקטיביות ארוכת טווח, מתבססת על עקרונות הטיפול הקוגניטיבי התנהגותי, וכוללת חשיפה הדרגתית של המטופלים לטיסות, הנעשית בתדירות גבוהה. פסיכולוגים המטפלים בסובלים מפחד טיסה לעיתים שוכרים מטוס לצורך הטיפול, כדי לחשוף את מטופליהם לחוויית הטיסה. בנוסף, הסובלים מפחד טיסה מקבלים הדרכה על חוקי הפיזיקה אשר מאפשרים את התעופה, ונחשפים לכלי השליטה המגוונים שבידי הטייסים, דבר זה מקטין את תחושת חוסר השליטה המקושרת לעיתים קרובות לפחד הטיסה.
יוסף עטאונה

ביוגרפיה

עטאונה הוא בן למשפחה ערבית מפורסמת בנגב שמקום מושבה לפני קום המדינה היה הכפר ג׳מאמה בנגב המערבי. לאחר שנת 1948 עם כינון המשטר הצבאי הועברה המשפחה מאדמותיה לאזור יתיר שם נולד יוסף. משם עברה המשפחה בתחילת שנות התשעים ליישוב חורה. הוא למד בבית הספר היסודי חורה ולאחר מכן עבר להמשך לימודיו התיכוניים בעיר טייבה במשולש. הוא סיים את לימודיו במכללה להכשרת מורים קיי בבאר שבע ועבד כמורה מספר שנים. במקביל לעבודתו כמורה הוא סיים לימודי תואר ראשון במחלקה לחינוך באוניברסיטת בן-גוריון בנגב ותואר שני למינהל ומדיניות ציבורית באוניברסיטת בן-גוריון בנגב. הוא היה מנהל מדור נוער במועצה האזורית שוקת לפני שמונה למנהל אגף חינוך במועצה המקומית חורה בשנת 1996. הוא פעיל חברתי ופוליטי חבר ועדת המעקב של ערביי הנגב וממובילי המאבק להכרה בכפרים הבלתי מוכרים ועצירת הריסת הבתים בנגב. הוא היה ממקימי עמותת הגר בבאר שבע שהקימה גנים ובית ספר דו לשוני בבאר שבע.
עטאונה עמד בראש מחלקת החינוך של המועצה המקומית חורה. ב-2008 נבחר ליושב ראש ועד העובדים של המועצה המקומית בהסתדרות העובדים הכללית החדשה. כן שימש מזכיר סניף חד"ש ביישוב.
בבחירות לכנסת השש עשרה, בבחירות לכנסת השבע עשרה, בבחירות לכנסת השמונה עשרה ובבחירות לכנסת התשע עשרה התמודד עטאונה, בהתאמה, במקום 6, במקום 5, במקום 108 ובמקום 111 ברשימת חד"ש לכנסת. בבחירות לכנסת העשרים התמודד במקום 17 ברשימתה של הרשימה המשותפת, אולם הרשימה קיבלה בבחירות 13 מנדטים. לאחר שמספר חברי כנסת מהרשימה התפטרו מהכנסת, נתמנה ב-25 באוקטובר 2017 עטאונה לחבר כנסת, וב-30 באוקטובר 2017 הצהיר אמונים.
בעקבות כניסתו לכנסת ועל רקע כוונתה של חד"ש להיאחז במושב, שמהווה בעיני רבים הפרה של  הסכם הרוטציה בין חד"ש לבל"ד, קמה מחאה ציבורית חריפה ותנועת התחברות -תראבוט הודיעה על פרישתה מחד"ש.
עטאונה התפטר מהכנסת ב-7 בפברואר 2018.
לקראת הבחירות לכנסת ה-22 הוצב במקום ה-16 ברשימת "הרשימה המשותפת" ולא נבחר לכנסת.
יוסף עטאונה הוא ביגמיסט שנשוי לשתי נשים, והדבר זוכה לביקורת רבה בחברה הערבית, ובמיוחד מצד ארגונים פמיניסטיים ופעילות שנאבקות בתופעת הפוליגמיה.
כל ישראל חברים

כל ישראל חברים (בראשי תיבות: כי"ח, בצרפתית: Alliance Israélite Universelle - "אליאנס") הוא ארגון יהודי בין לאומי הפועל לקידום חברה ערכית ושוויונית. מושב ההנהלה העולמית הוקם בפריז ונשאר שם עד היום.
מטה הנציגות הישראלית של הארגון, עמותת "כל ישראל חברים", שוכן במקווה ישראל.

הפעילות החינוכית של הארגון

בישראל קיימים כמה בתי ספר שנוסדו על ידי "כל ישראל חברים": בחיפה - כי"ח אליאנס חיפה, בתל אביב - בית הספר אליאנס ברמת אביב, צפת בשכונת כנען, בירושלים - תיכון גמנסיה-כרמיה. כאשר זה האחרון נסגר, בית ספר ממשיך היה בית הספר רנה קאסן, בית הספר המסורתי על שם ז'ול בראונשוויג ובית הספר כי"ח לילדים חרשים, המשותף ליהודים וערבים. 
שני בתי ספר במקווה ישראל - תיכון ממלכתי ותיכון ממלכתי דתי, שאליהם נוספה ב-2007 שלוחה נוספת של בית ספר משותף צרפתי-ישראלי, פרויקט משותף של ממשלות צרפת וישראל. בנוסף, הקים כל ישראל חברים בשנת 1974 את "מכון כרם" להכשרת מורים.
במאה ה-21 חלה נקודת מפנה בפעילות החינוכית של כל ישראל חברים בארץ. מארגון המממן ומפעיל כמה בתי ספר ונוסף עליהם מכון להכשרת מורים, הפך ליוזם ומוביל של בתי מדרש ותוכניות חינוכיות. בשיתוף פעולה עם קרן אבי חי, הוקם בשנת 2000 בית המדרש ממזרח שמש למנהיגות יהודית חברתית במרחב הציבורי. בשנת 2001 הוקמה תוכנית מורשה, הפועלת להנחלת יהדות מרובת גוונים בחינוך הפורמלי. בנוסף, בשנת 2001 הוקמה גם "שער", תוכנית הפועלת לצמצום פערים בבתי ספר בפריפריה, דרך הכנה לבגרות, סיוע לליקויי למידה וקידום נערות ללימודי מדעים. תוכנית נוספת עוסקת בקליטת יהודי צרפת. בתוכנית כל ישראל חברים משתתפים מדי שנה עשרות אלפי אנשים. כמו כן, מפעיל הארגון את אתר החכם היומי, החושף את הגותם של חכמי יהדות המזרח.
בשנת 2015 הוקמה בארגון חטיבה נוספת, שלישית - החטיבה לרווחה וחוסן חברתי, הפועלת בקרב בני נוער במצבי סיכון ברחבי הארץ, ומכשירה מדריכים ומנחים בחינוך הבלתי פורמלי.

ראשי הארגון

משנת 1863 ועד 1880 עמד בראש ארגון אליאנס אדולף כרמיה, מדינאי צרפתי שכיהן פעמיים כשר המשפטים בצרפת.
המזכיר הכללי הראשון של הארגון היה קרל יעקב נטר, אשר הוביל את הקמת בית הספר החקלאי הראשון בארץ, מקווה ישראל.
נשיא העמותה הנוכחי הוא מרק אייזנברג שנבחר ב-10 במרץ 2011.
יו"ר העמותה בישראל הוא מר סם פינטו, איש עסקים ופילנתרופ יוצא מרוקו. מנכ"ל הארגון הוא אלי ברקת.
מסעותי עם ורה

עלילת הספר

הספר נפתח במשאלת לב של ורה. היא רוצה להיות מישהי אחרת. היא רוצה אמא צעירה וחייכנית שמתאפרת ולובשת בגדים יפים והיא רוצה להיות ישראלית, צברית, חבר'המנית, אשה שעובדת מחוץ לבית ובערב היא חוזרת ועוד יש לה זמן וכוח לצאת ולשיר שירים עם החברים. 
היא מקשיבה לסיפורים של אמה ואחותה ששרדה מפרק א' של האם. הן מספרות לה על חיים בארץ אחרת, בעולם אחר שחלקו על פלנטה אחרת. אבל בסיפורים יש "חורים" ואת החורים האלה ורה מנסה למלא. היא חוקרת את אמה ואת אחותה, שואלת שכנים, מתבוננת בחיים של אחרים ומקשיבה לסיפורים שמספרים אנשים שבאים לבקר אותם בבית ובכל יום היא מוסיפה עוד חלק לפאזל שהיא בונה.

מבנה הספר

הספר בנוי משני נרטיבים המדלגים בין עבר והווה שמתערבבים זה בזה. העבר מסופר כ"סיפורים לפני השינה" ודרכם אנחנו מגלים שלאמא ולאבא היו פעם חיים אחרים, שלאמא של ורה היו פעם שלוש ילדות ולאבא הייתה רק אשה, שסבתא שלה הייתה בעלת בית מרזח וכל המשפחה נידתה אותה. שפעם הייתה משפחה גדולה ושמחה ועכשיו יש משפחה קטנה ועצובה. כדי לברוח מהעצב ורה משחקת במשחק "כאילו", היא ממציאה לעצמה עולם משלה, שם יש נשים יפות ומטופחות שמדיפות ריח של בושם יקר והן מעשנות סיגריה עם פומית והן מושכות את כל המבטים של כל הגברים בסביבה. 
כשהיא מתבגרת ורה זונחת  את משחקי ה"כאילו" ומתפנה להיות נערה טיפוסית בחברת הישראלית של שנות השישים. היא מתאהבת, היא הולכת לתנועה ואחר כך לחברה סלונית, היא רוקדת והיא שרה והיא מתאמצת להיות כמו כולם. אבל אנחנו מגלים שהיא אף פעם לא נערה ישראלית טיפוסית כמו שהיא חושבת שנערה צריכה להיות.  
מלבד הסיפורים הרבים שמופיעים כתמונות-תמונות, הספר מציג תיאורים של מגוון אנשים שוורה פוגשת בבית ומחוצה לו ושל מערכות יחסים רב-גווניות בין הדמויות השונות. 
השאלה המרחפת באוויר לכל אורך הספר היא השאלה שוורה דנה בה באופן עקיף כל יום, האם יש לה זכות להתקיים בלי לשמר בתוכה בכל רגע את הטראומה שהיא לא חוותה ישירות?  
שיגעון השואה וחייהם של המהגרים 
חייהם של מהגרים שהגיעו מאירופה אחרי השואה עוברים כחוט השני בתוך הספר ומחוללים שינויים בחיי הדמויות. אניקה ומרטין נוקטים בשיטת ההדחקה וה"שיכחה", הם מתקיימים בהווה ויורדים לארצות הברית כדי לחפש חיים חדשים וזהות חדשה. האם שרי לעומתם לא מפסיקה לספר על מה שהיה פעם, איך החיים נראו "לפני שהכל התחיל" ואיך הם היו והווים "אחרי שהכל נגמר." האב וילי חי בין הסיפורים של האם והקיום במסגרת משפחתית לוחצת ולחוצה בין הניסיונות החוזרים ונשנים שלו לחיות חיים בוהמיינים של יצירה וחופש אישי, אבל הוא איננו מצליח להשתחרר באמת.   
הנושא שחוזר פעמים רבות הוא היחסים בין משפחות המהגרים שהגיעו מאירופה ובין המשפחות הישראליות שנולדו כאן או הגיעו לכאן בגיל צעיר והם "צברים" לכל דבר. אלה האחרונים מגלים בורות, חשיבה סטריאוטיפית וחוסר סובלנות מופגן ביחס ל"אחר."
מצר פלורידה

מצר פלורידה (באנגלית: Straits of Florida) הוא מצר המקשר בין מפרץ מקסיקו לאוקיינוס האטלנטי.
בצד המזרחי של המצר נמצאים איי בהמה, בצד המערבי האזור הדרומי של מדינת פלורידה, ובצד הדרומי קובה. קו היבשה הצפוני של מצר פלורידה נקרא הקיז (Florida Keys) - שורה של איים (ארכיפלג) המשתרעים על מאות קילומטרים ומחברים בין פלורידה לעיר קי וסט שנמצאת על האי האחרון והמערבי ביותר (ומשם שמה של העיר).
סופות רבות באזור נוצרות בעקבות הסתעפות של זרם הגולף המניע מים חמים דרך מצר פלורידה. במצר קיימת כמות גדולה של חסילונים, ספוגיים וכרישים.
ויליאם הרופ

ויליאם הרופ (באנגלית: William Caldwell Harrop; נולד ב-19 בפברואר 1929) הוא דיפלומט אמריקאי שכיהן כשגריר ארצות הברית בגינאה, קניה, איי סיישל, קונגו-קינשאסה וישראל. הרופ שירת במחלקת המדינה של ארצות הברית במשך 39 שנים.

נעוריו והשכלתו

הרופ נולד בבולטימור שבמרילנד ב-19 בפברואר 1929. בגיל 10 עברה משפחתו לניו ברנזוויק בניו ג'רזי שם עבד אביו כרופא חוקר בחברת התרופות סקוויב. את לימודי התיכון עשה הרופ בפנימיית דירפילד אקדמי שבמסצ'וסטס. בשנת 1950 סיים לימודי תואר ראשון באוניברסיטת הרווארד. לאחר סיום לימודיו חיפש ללא הצלחה משרת עורך בעיתונים שונים ובהזמנת מנהל הפנימיה בה למד כנער שב ללמד בדירפילד אקדמי למשך כחמישה חודשים בטרם התגייס והצטרף למארינס, שם שירת בתקופת מלחמת קוריאה.
בשנת 1952, לאחר ששב לארצות הברית ניגש הרופ לבחינות שרות החוץ של ארצות הברית ועבר אותן בהצלחה. אותה תקופה עדיין התעניין בעיתונות ובזכות מלגת חייל משוחרר סיים לימודי תואר שני בעיתונות בבית הספר לעיתונות של אוניברסיטת מיזורי. עם סיום לימודיו קיבל משרה בשרות החוץ האמריקאי ונשלח לפלרמו.

עבודתו בשרות החוץ

משרתו הראשונה של הרופ הייתה בקונסוליה האמריקאית בפלרמו, איטליה, שם עבד משנת 1954 ועד לאוקטובר 1955 עת הועבר לשגרירות ארצות הברית ברומא בתפקיד עוזר לנספח הכלכלי. בסתיו 1958 שב לוושינגטון די. סי. כדי לעבוד במחלקת כוח אדם של מחלקת המדינה. בשנת 1961 עבר לעבוד בלשכת יחסי אירופה במחלקת המדינה ובשנת 1962 הועבר ללשכת יחסי אפריקה, שם מונה לאחראי ליחסים הכלכליים של ארצות הברית בהרפובליקה הדמוקרטית של קונגו בתקופת קיומה של מדינת קטנגה. בשנת 1963 נשלח הרופ לבריסל כדי לשמש ממלא מקום היועץ הכלכלי בשגרירות. בשנת 1966 שימש כפקיד בכיר בקונסוליה האמריקאית בלובומבאשי ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו. בשנת 1968 בלימודים בשנת שבתון בבית הספר ליחסים בינלאומיים על שם וודרו וילסון באוניברסיטת פרינסטון. לאחר לימודיו, בין השנים 1969–1971, שב למחלקת המדינה בוושינגטון ושימש מנהל היחסים האזוריים עם אפריקה בלשכת מחקר מודיעיני של מחלקת המדינה ואחר כך כעוזר המזכיר לענייני מודיעין ומחקר. בשנים 1972–1973 היה חבר במועצת תכנון המחקר, עד שעזב למשרת סגן שגריר ארצות הברית בקנברה, אוסטרליה, שם עבד עד לשנת 1975.
ב-29 במאי 1975 מונה לשגריר ארצות הברית בקונאקרי, גינאה, תפקיד בו החזיק  עד 15 ביולי 1977. עם סיום כהונתו שב לארצות הברית ועבד בלשכת יחסי אפריקה של מחלקת המדינה כסגן עוזר המזכיר לענייני אפריקה במחלקת המדינה. בשנת 1980 התמנה לשגריר ארצות הברית בקניה ושימש בתפקיד זה עד 1983. באותה עת שימש אף שגריר ארצות הברית באיי סיישל. לאחר סיום תפקידו שב לוושינגטון ושימש כמפקח כללי של שרות החוץ ומחלקת המדינה עד לשנת 1986. בתקופת כהונתו הכניס שינויים רבים בעבודת שרות המדינה בכל הנוגע לחקירות מעשי שחיתות והטרדה מינית. בשנת 1988 מונה לשגריר ארצות הברית בקונגו-קינשאסה ועבד שם עד לשנת 1991. עם תום כהונתו בקונגו מונה לשגריר ארצות הברית בישראל והחליף את ויליאם בראון. הוא נכנס לתפקידו ב-21 בינואר 1992 ושימש שגריר עד 7 במאי 1993.

לאחר פרישתו

הרופ חבר במכון וושינגטון ליחסי חוץ ומנהל האקדמיה האמריקאית לדיפלומטיה. הוא עומד בראש מועצת המנהלים של מוזיאון יחסי החוץ של ארצות הברית הפועלת להקמת מוזיאון הדיפלומטיה האמריקאי. בשנת 2015 קיבל פרס על מפעל חיים בתרומתו לדיפלומטיה האמריקאית מאגודת שרות החוץ האמריקאי. ביולי 2015 הרופ היה אחד מחמישה שגרירים לשעבר בישראל אשר קראו לקונגרס האמריקאי לאשר את הסכם המעצמות על תוכנית הגרעין האיראנית.
שטרגליים

הסרטן בשלולית המים

השטרגליים, הסרטנים הקטנים, הם בעלי גוף פרוק, דק ומוארך, בעל מספר רב של גפיים עדינות, המשמשות לתנועה, להשגת מזון ולנשימה. השטרגל החי בשלולית מים שוחה כשגחונו כלפי מעלה וגבו כלפי מטה. בכל עונה בוקעים הצעירים מביצי הקיימא בתוך שבוע מהיווצרות השלולית. ההתפתחות מהזחל, הבוקע מן הביצה, ועד לבוגר נמשכת מחודש עד חודשיים ונעשית בדרך של גלגול. השטרגל חי בשכבת המים העליונה, וניזון מסינון אצות זעירות, מחלקיקי חומר אורגני מרחף ומחסרי חוליות זעירים.

תיאור השטרגליים

אורכם של רוב השטרגליים נע בין 0.5 מ"מ לבין 2 מ"מ. אחד המינים הגדולים, Pennella balaenopterae, טפיל בגוף לוויתן, מגיע לאורך של 32 ס"מ. אחד המינים הקטנים, הזכרים של Sphaeronellopsis monothrix, צדפה ימית, אורכה מגיע ל-0.11 מ"מ.
השטרגל חסר אברי ראיה מוגדרים. הם גם חסרי שלד בגבם. הם מהווים את מזונם של צמחים זעירים. אחרים הם קרבנות לבעלי חיים שווים להם בגודלם. הם מופיעים כמו תחרה של טפילים אצל פונדקאים. הריבוי של רוב המינים הוא מיני. אך יש גם מינים המתרבים באופן עצמאי, דהיינו הביצה גדלה לבוגר, ללא הפריה של זכר.

צילום מהיר במיקרוסקופ

הסרט הקצר צולם במים עמוקים עם מיקרוסקופ מהיר. מעט ידוע על קשרי הגומלין בין הפרטים. למרות חשיבותם בטבע, קשה להשיג מידע עליהם מהתנהגותם במעבדה או תחת מצלמות. במקרים אלה הם מגיבים שונה מאשר בטבע.

אספקת מי שתייה

ה"שטרגליים" מצויים לעיתים במקורות מים המיועדים לשתייה. בייחוד במקומות שלא מצויים מתקני סינון. בדרך כלל אין הדבר מעורר בעיה. בארצות טרופיות מסוימות כמו: פרו ובנגלדש נמצא מתאם בין הימצאות השטרגליים לבין הופעת מחלת הכולרה (חולירע). מסתבר כי חיידקי הכולרה נדבקים לגוף הסרטנים.
כותל המזרח

כותל המזרח הוא הקיר המזרחי של בית הכנסת. לקיר זה ישנה חשיבות יתרה, כיוון שהתפילה היהודית נערכת לכיוון ירושלים, ולגבי חלק משמעותי מהמקומות בהם ישבו יהודים במשך ההיסטוריה, ירושלים הייתה בצד מזרח.
מקובל, שעל יד כותל המזרח יושבים מכובדי הקהילה, כגון הרב והגבאים, ומכך התפתח הביטוי "יושב במזרח" בהוראה לחשיבות וכבוד, ולא בהכרח בקשר לישיבה בבית כנסת. כן נהוג, שעל קיר זה ישנם ציורים ועיטורים של סמלים יהודיים.
בבתים יהודיים רבים נתלה על הקיר המזרחי סימן, "מזרח" – למשל, כתובת עם הפסוק "מִמִּזְרַח שֶׁמֶשׁ עַד מְבוֹאוֹ מְהֻלָּל שֵׁם ה'", המסמן את צד מזרח, על מנת שגם המתפלל יחידי יוכל למצוא את הכיוון לירושלים בנקל.
כותל המזרח מסייע לעיתים להבחנה בין בתי כנסת אורתודוקסים לבתי כנסת רפורמיים. בעוד שאלו האחרונים מיקמו את ארון הקודש, ועימו את שאר פריטי "כותל המזרח", מול הכניסה לבית הכנסת (כנראה כהעתק לצורת הבנייה המקובלת בכנסיות, שם ניצב הצלם מול פני הנכנס), בבתי הכנסת האורתודוקסים ניצבים ארון הקודש וכותל המזרח לצד מזרח, אף אם הדבר גורם לכך שכותל חזית זה ימוקם לצד הנכנס ולא ממול פניו.
אסטרטגיית העכביש

עלילה

אטוס מנייאני הבן מגיע לעיירה "טארה" שם היה אביו נהרג לפני לידתו, לבקשתה של המאהבת של אביו, דרייפה. אביו של הגיבור, אטוס מנייאני האב, נחשב לגיבור המלחמה של המורדים בעיירה כנגד הפאשיזם. הסיפור הידוע בעיירה הוא שאטוס מנייאני האב נרצח על ידי פשיסט בשנת 1936. דרייפה פותחת בפני אטוס מנייאני הבן את רשת השקרים שעולה מתוך הרצח של אביו, ואטוס מנייאני הבן מוצא את עצמו לכוד ברשת שקרים זהה.
הסיפור של בורחס מסופר בצורה כרונולוגית – חוקר צעיר, ראין, שהוא נינו של הגיבור, מגיע לכתוב ביוגרפיה על הגיבור פרגוס קילפאטריק. אטוס מנייאני הבן מגיע לעיירה הציורית "טארה" לבקשתה של המאהבת של אביו, דרייפה. מרגע הגעתו הוא שוקע, כמו כל העיירה, בתוך נוכחותו של אביו המת – הוא הולך בדרך אטוס מנייאני, חולף על פני תיאטרון אטוס מנייאני וחוזה בפסל אביו, הזהה לו לחלוטין, במרכז העיר.
אטוס מנייאני הבן מעוניין לברוח מהחקירה מהגע שהיא מתחילה בביתה של דרייפה – הוא חוזר ואומר כל הזמן שיש לו רכבת עוד שעה, או מחר, שאולי הוא יספיק לתפוס. אך הוא נשאב לתוך החקירה ולתוך רשת קורי העכביש שהיא מכילה. 
הסיפור נחשף דרך חקירתו של הבן את המעורבים באירוע של רציחתו של האב. את מהלך החקירה מציג ברטולוצ'י בצורה חדשנית – הפלאשבק לעבר, לזיכרון של הנחקרים (חבריו של האב והמאהבת) עובר בצורה שמתעתעת ומערערת את תפיסת הזמן בסרט: הנחקרים נראים ב"שחזור" אותו דבר כפי שהם נראים בהווה של הסרט, על אף שחלפו 30 שנה מאז אירועי העבר, אין כל ניסיון להראותם צעירים ב 30 שנים. בנוסף, אטוס מנייאני הבן מגלם באותם שחזורים את אביו.
דרך נוספת של הבמאי להנכיח את שאלת הזמן היא בסיום – אטוס מנייאני הבן מחכה לרכבת לצאת מטארה, אך היא מאחרת, פעם הכרוז אומר שתאחר ב 20 דקות, אחר כך ב 35 דקות. כשהבן מבקש לקרוא את העיתון היומי, נאמר לו שהעיתון לא הגיע היום משום ש"לפעמים שוכחים שאנחנו קיימים". בתמונה הבאה אנו רואים צמחיית בר על המסילה כזו שמציגה שאלה שאולי כבר שנים לא עברה הרכבת בטארה, כנראה שמאז תקופת הפאשיזם. טארה, שהיא מיקרוקוסמוס לאיטליה לא השתקמה מאז מותו של אטוס מנייאני והפאשיזם, לא עברה בה הרכבת והיא תקועה במעין לימבו מאז אותן השנים הנעלמות של הפאשיזם.
בנוסף, חדשנותו של הסרט היא חדשנות של הגל החדש והקולנוע המודרני האירופאי – המדיום הקולנועי מודע לעצמו ושואל שאלות על עצמו: מי הוא המספר הקולנועי? מי גיבור הסיפור? לסיפור של מי המספר מחויב? ישנו המספר, שרוצה להגיד משהו ביוגרפי על אטוס מנייאני האב, שהעיר טארה רוויה בנוכחותו וישנו הסיפור של אטוס מנייאני הבן – ניכרות שתי ישויות נפרדות של המספר הקולנועי המכין אותנו לקראת האי-התאמה שבין הזיכרון על האב ובין הנוכחות של הבן.

שחקנים

אטוס מנייאני (האב והבן): ג'וליו ברוגי
דרייפה: אלידה ואלי
גייבאזי: פיפו קמפניני
ראזורי: פרנקו ג'יובאנלי
קוסטה: טינו סקוטי