מניעת התאבדות

מניעת התאבדות הוא מונח כללי המשמש אנשי מקצוע במקצועות הרלוונטיים, המתייחס לדרכים בהן ניתן להפחית את השכיחות של אובדנות. מעבר להתערבויות ישירות המיועדות לעצור התאבדות בטווח המידי, המונח מתייחס גם למניעת התאבדות בטווח הרחוק, על ידי טיפול בסימפטומים פסיכולוגיים ופסיכו-פיזיולוגיים של דיכאון, שיפור אסטרטגיות התמודדות של אנשים ששוקלים התאבדות ברצינות, ומניעה או הפחתה מחומרתם של מצבים שנחשבים כמהווים גורמי סיכון להתאבדות, וכדומה. בישראל, לדוגמה, מתאבדים מדי שנה כ-500 בני אדם, וברחבי העולם כ-1 מיליון. הציפייה היא להקטנת מספרים אלו על ידי הגברת המאמצים בתחום זה.
מניעת התאבדות כוללת אמצעי מניעה פרואקטיביים בתחומים של רפואה, בריאות הנפש, בריאות הציבור  ותחומים משיקים. משום שגורמי סיכון שעלולים לגרום לאדם ליטול את חייו קשורים לנושאים שונים ורבים, כמו תמיכה חברתית, גישה לאמצעים קטלניים, וכדומה, הנושא אינו מטופל אך ורק כסוגיה רפואית או נפשית, אלא בקרב כל הגורמים שיכולים להיות קשורים לנושא. בישראל, לדוגמה, הוקמה המועצה הלאומית למניעת אובדנות בהובלת משרד הבריאות ששותפים בה משרדים וארגונים מתחומים רבים ושונים, כמו משרד החינוך, משרד הרווחה, משרד העלייה והקליטה, צה"ל, אנשי אקדמיה ומחקר, ועוד.

היסטוריה

אף שהתאבדות היא תופעה אנושית המוכרת כבר מתקופות קדומות מאד, התפיסה לפיה ניתן לפעול כדי למנוע התאבדות, היא תפיסה חדשה יחסית בת עשרות שנים בלבד. עם זאת, הטיעונים המוסריים השוללים התאבדות והמצדדים במניעתה היו קיימים עוד טרם התפתחה התפיסה לפיה ניתן למנוע התאבדות.  התפתחות התפיסה לפיה ניתן למנוע התאבדות קשורה לשני שינויים עיקריים בהבנת התאבדות: ראשית,  התאבדות מתרחשת כמעט תמיד בתוך הקשר חברתי כלשהו. שנית, החברה בה חי האדם יכולה לנקוט בצעדים שונים כדי להקטין את הסיכון להתאבדות של פרטים בתוכה.

ובחרת בחיים (מניעים דתיים)

יחס היהדות להתאבדות בימי המקרא נגזר מהפסוק "שופך דם האדם באדם דמו יישפך". כלומר התאבדות נתפסה כסוג של רצח.  מימי הביניים ואילך הפך יחס היהדות להתאבדות להיות פחות גורף. יחס הנצרות להתאבדות מודגם בקאנטו 11 ב"התופת", (החלק הראשון בקומדיה האלוהית, של  דנטה אלגיירי)  שם מתוארים מתאבדים כמי שהפכו לעצים המעוטרים בקוצים נוטפים ארס. המקורות הדתיים לא דיברו במושגים של נקיטת צעדים אקטיביים למניעה של התאבדות, אך עם זאת לעצם השלילה המוסרית של המעשה והתפיסה לפיה מעשה  ההתאבדות מבטא כפירה בעקרונות הדת  הייתה השפעה מניעתית מסוימת.

צידוקים חברתיים

החל מתקופת "האמנה החברתית" לרוסו התעצבו נימוקים הומניסטיים, המדגישים את מחויבותה של חברה לכבודו של אדם ולחייו, זאת אפילו בנסיבות בהן האדם מוותר מרצונו על זכויות אלה  במאה ה-20 עבר בהדרגה מרכז הכובד מהענשת המנסים להתאבד להגנה על חייהם.
אמיל דורקהיים (Durkheim, 1952)  בחיבורו המפורסם על התאבדות מציג טקסונומיה ראשונית לסיבות להתאבדות. היה זה אחד החיבורים המדעיים הראשונים שהצביעו על כך שלהתאבדות יש סיבות שמקורן בחברה או ליתר דיוק ביחסי הגומלין בין החברה לאדם הבודד. לפי חיבור זה  שורשי המעשה האובדני נעוצים לא רק באדם המתאבד עצמו אלא גם במאפייני החברה בה הוא חי, וביחסי הגומלין שלו עם חברה זו. במדינות שונות ובחברות שונות נתפסה ההתאבדות כצורה של הפרעה לסדר החברתי  בהתאם לכך נקבעו למנסים להתאבד עונשים שונים שהשתנו ממדינה למדינה. גם בארץ ישראל של ימי המנדט הבריטי היה קיים חוק כזה. זהו הסבר חלקי לכך שהמשטרה בישראל מעורבת לפעמים במניעת התאבדויות.

צידוקים כלכליים

תפיסת ההתאבדות כתופעה בעלת משמעות כלכלית היא תפיסה חדשה יחסית של עשרות השנים האחרונות, והיא חלק מתפיסה לפיה למחלות גוף ונפש  יש משמעות מבחינת הנטל הכלכלי הגלום בהן. הצטברות ידע אפידמיולוגי אודות מתאבדים והתאבדויות אפשר ללמוד אודות המשמעויות הכלכליות של התאבדויות. לפי נתוני ארגון הבריאות העולמי (2004) קבוצת הגיל בה ההתאבדות שכיחה ביותר ברבות ממדינות העולם היא 15-55. כיוון שברוב חברות העולם זוהי גם קבוצת הגיל היצרנית ביותר, הרי שמשמעות הדבר היא שהתאבדות גורמת להפסד בתוצר. אם מוסיפים את הפגיעה בשאירי התאבדות ההפסד גדל אף יותר. היו מי שעבורם היה די בכך כדי לקרוא לנקוט בפעולות אקטיביות של מניעת התאבדות.

מניעת התאבדות כחלק ממדיניות קידום בריאות

הרעיון לפיו אפשר וצריך לעשות צעדים כדי לקדם בריאות נפשית וגופנית התרחב במהלך המאה ה-20 והחל בהדרגה לכלול גם את ההתאבדות. עם זאת יוזמות מקומיות שונות למניעת התאבדות התפתחו במקומות שונים בעולם עוד קודם לכן, גם בלא הכוונה של קובעי מדיניות בריאות וללא תיקצוב מסודר של תוכניות מניעה.

מניעה שניונית

מניעה שניונית מתמקדת בקבוצות שונות הנמצאות בסיכון באוכלוסיית המדינה, זאת בהסתמך על סקרים אפידמיולוגים הנערכים מעת לעת, ובהסתמך על ידע מחקרי מהעולם. בין קבוצות הסיכון המוגבר להתאבדות: מהגרים,פליטים, אנשים החיים בעוני חמור, אנשים הסובלים ממחלות כרוניות (בעיקר סופניות), אנשים שחוו אובדן משמעותי (של מעמד, רכוש, חיי אדם, וכדומה), קורבנות עבירה,  אנשים בודדים, אנשים השייכים לקבוצות מיעוט כמו להט"ב, שארי התאבדות ואנשים שניסו בעבר להתאבד (מניעה בשתי קבוצות אלה נקראת באנגלית Postvention). מניעה שניונית תתמקד במתן שירותים לאחת מקבוצת אלה או אחרות. בישראל פועלת עמותת בשביל החיים, הפועלת למען מי שיקיריהם התאבדו ולמניעת התאבדות. עוד דוגמה למניעה שניונית היא תוכנית 'מיתרים', תוכנית טיפולית ויעוצית שמפעילה עמותת אנוש, כחלק מהתוכנית הלאומית למניעת אובדנות של מדינת ישראל.

מניעה שלישונית

מניעה שלישונית היא מניעה המתייחסת לאדם הבודד המצוי בסכנה אובדנית פעילה. קיימות שיטות התערבות רבות שפותחו למניעת התאבדות. השיטות הנפוצות הן שיחה ישירה, הערכת מסוכנות על ידי כלי סקירה שונים, הרחקת אמצעים מסוכנים והתערבות חברתית.
בשנים האחרונות פותחו שיטות לאיתור אדם אובדני בעזרת אלגוריתם שפועל על מידע מאחד או מכמה מקורות כגון תיק רפואי, טלפון נייד, רשתות חברתיות. למסקנת כמה מחקרים, שימוש בשיטה מבוססת אלגוריתם יכול להוביל לאיתור מדויק יותר של אדם אובדני. 
על פי מחקרים, בערך 75% מאנשים שביצעו התאבדות ראו פסיכיאטר במהלך השנה קודם למותם, ביניהם 45-66% שראו פסיכיאטר במהלך החודש הקודם להתאבדות. בין 33%-41% יצרו קשר עם שירותי בריאות נפש בשנה קודם לכן, וביניהם 20% בחודש שלפני. מחקר זה מלמד על החשיבות הגדולה והצורך של כלי סקר יעילים. נוסף לכך, על פי מחקר קנדי שנערך 48% ממטופלים שהיו להם מחשבות אובדניות וכ-24% מאנשים שביצעו ניסיון התאבדות לא קיבלו כל טיפול או אפילו ניגשו לקבל עזרה.
שיחה ישירה: ארגון הבריאות העולמית מציין דרך זו כצורה יעילה מאד להעריך מסוכנות אובדנית אצל אדם. על פי מתודה זו, יש לשאול באופן ישיר על ניסיונות התאבדות בעבר ורצון להתאבד בהווה וכן על תחושת דיכאון. בניגוד לתפיסה פופולרית, דיבור עם אנשים על התאבדות אינו מעודד אותם לעשות כן או מכניס רעיון זה לראשם. עם זאת, שיחה בנושא צריכה להיות בזהירות, מתוך רגישות רבה. במהלך השיחה יש לנסות להפחית את תחושת העצב ולתת ביטחון לאדם כי יש אפשרות לטפל בתחושותיו הקשות. חשוב לציין בהקשר זה כי על פי מחקר שנערך 66% מחולים הסובלים מדיכאון לא ידעו כי מחלתן ניתנת לטיפול. מה שמדגיש את החשיבות של הצורך להסביר למטופל כי יש אפשרות לטפל ולהקל במחלתו. ארגון הבריאות העולמי ממליץ שלא לומר ש"הכל יהיה בסדר" ולנסות לגמד את הבעיה, כמו גם לא לתת הבטחות שווא. אלא להכיר בבעיה ובחומרתה, ולפרט את דרכי הטיפול וההתמודדות האפשריים.
אחד הפרסומים שזכו להדים בהקשר של מניעה שלישונית הוא "מה תאמר לאדם שעל הגג" שחיברו הפסיכולוגים אבשלום אליצור וחיים עומר.חיבור זה מציע טקסט שניתן להשתמש כאשר אדם העומד לבצע התאבדות. טקסט זה זמין לשימוש חופשי באינטרנט.

כלי סקר

קיימים מספר כלים להערכה קלינית של אובדנות. הכלים נועדו לשימוש על יד אנשים שעברו הכשרה לכך: רופאים וצוות רפואי בחדר מיון וכדומה. דוגמה לכלי כזה הוא 'סולם קולומביה לדירוג חומרת אובדנות' (C-SSRS). לכלי זה יש גם חלק של דיווח עצמי. תרגום לעברית של ה כלי זה ניתן למצוא בספר "להאיר את הרי החושך, התנהגות אובדנית בקרב בני נוער" עמ' 321-330.

דילמות במניעת התאבדות

ההפעלה של אסטרטגיות המניעה השונות עשויות להעלות מגוון של דילמות:  מיהן הקבוצות שנמצאות בסיכון חמור יותר מאחרות כיום? באילו אמצעי מניעת התאבדות משתלם יותר להשקיע מבחינת יחס עלות / תועלת בהנחה שהתקציב המיועד להפעלת התוכנית אינו אינסופי? סוג אחר של דילמות מתייחס לנקודות חמות: האם יש להכריח הנהלה של קניון הממוקם במבנה גבוה להתקין אמצעים למניעת התאבדות? והאם אפשר להטיל אחריות על התאבדות על מקום שלא פעל כדי למנוע אותה?

התוכנית הלאומית למניעת התאבדות בישראל

לאחר שנים של מחקר, פיילוט ולימוד מהנעשה בעולם יצאה לדרך התוכנית הלאומית למניעת אובדנות והתאבדות של ישראל. זאת אחרי שבדצמבר 2013 עברה פה אחד החלטת ממשלה לפיה מניעת התאבדות היא אינטרס לאומי שיש להתמודד עמו במאמץ משולב של כל המערכות הנוגעות לעניין. לצורך כך הוחלט להפעיל תוכנית לאומית למניעת אובדנות והתאבדות. המטרות שנקבעו לתוכנית היו: איתור יזום של אנשים בסכנת התאבדות והפנייתם לגורמי טיפול, שיפור הרצף הטיפולי בין המערכות במטרה למנוע ניסיון התאבדות נוסף ויצירת שיח נורמטיבי למניעת התאבדות בציבור בישראל. אסטרטגיות המניעה במסגרת התוכנית הן: הסברה והעלאת מודעות להתאבדות כבעיה חברתית, טיוב נתונים אפידמיולוגיים, איתור יזום, הכשרות לשומרי-סף, הבטחת רצף טיפולי באמצעות מתאמים, קווים חמים, סיוע למשפחות שיקירהן התאבדו והקטנת הגישה לאמצעים קטלניים.

הטמעת התוכנית

הגוף האמון על הטמעת התוכנית הוא היחידה למניעת אובדנות במשרד הבריאות. התוכנית מוטמעת בהדרגה בבתי ספר, לשכות רווחה, לשכות שרות תעסוקה, קופות חולים, בתי חולים מוסדות  וארגונים לטיפול בעולים, ועוד. כיום פעילות בתוכנית 40 רשויות מקומיות באזורים שונים בארץ. בשנים הקרובות עתידה התוכנית להתרחב לרשויות נוספות.

מדיה

The Bridge between suicide and life הרצאת טד של מר קווין ברידג'ס שעבד בגשר שער הזהב ועזר לאנשים שביקשו לקפוץ אל מותם.
פרופ' גיל זלצמן בראיון רדיו על אובדנות ומניעתה (מתוך התוכנית מה בוער, עם רזי ברקאי, 25/11/13

מקורות

אברמי, ש. (2006). אחרון מכתבו ילבין: השפעת ההתאבדות על בני משפחה. תל אביב הוצאת עם עובד.
אברמי, ש. (2013). למידה מהצלחות, תוכנית לאומית למניעת התאבדות. מרכז המידע של הכנסת
אלוורז, א. (2011). האל הפראי: עיון בהתאבדות. ירושלים: הוצאת כרמל.
אליצור, א' ועומר ח'. (ללא ציון תאריך). מה תאמר לאדם שעל הגג. באתר הבית של אבשלום אליצור.
בורשטיין-קלומק, ע'. (2016). פרק 12: שיטות למניעת התאבדות בקרב צעירים. בתוך: לוי-בלז, י' בורשטיין קלומק, ע', גביעון, י', ואפטר א'.(עורכים). להאיר את הרי החושך: התנהגות אובדנית בקרב בני נוער. תל אביב: דיונון. עמ' 190-199
דליהו, י., מלמד, י. (2002). התמודדות עם אובדנות שלא על רקע מחלת נפש. רפואה ומשפט. 27,  79-83.
ויצטום, א., מרגולין, י. (2009). פסיכיאטריה ומשפט בארץ ישראל: היבטים היסטוריים. רפואה ומשפט. 41, (דצמבר 2009), 124-140.
יאנקו, י., קוטלר, מ.(2012). בית המשפט: התאבדות שבוצעה מגג קניון עזריאלי אינה באחריות הנהלת הקניון.  מהאתר Doctors Only
כספי, א' (ללא תאריך) השומר אחי אנוכי. מאתר עמותת בשביל החיים.
רוסו, ז.ז. (2006). האמנה החברתית. תל אביב: הוצאת רסלינג.
לוי בלז- י' (2016). המלצות לסיקור מקרי התאבדות בתקשורת. בתוך: לוי-בלז, י' בורשטיין קלומק, ע', גביעון, י', ואפטר א'.(עורכים).  להאיר את הרי החושך: התנהגות אובדנית בקרב בני נוער. תל אביב: דיונון. 218-220
לוי בלז- י' (2016). מילים יכולות להרוג? סיקור מקרי התאבדות בתקשורת המסורתית ובתקשורת החדשה והשפעתו על אובדנות בקרב צעירים.  בתוך: לוי-בלז, י' בורשטיין קלומק, ע', גביעון, י', ואפטר א'.(עורכים). להאיר את הרי החושך: התנהגות אובדנית בקרב בני נוער.תל אביב: דיונון.158-178
פרוכטר, א' ושלף, ל' (2016). מניעת התאבדות בצה"ל מתקופת קום המדינה ועד לתוכנית המניעה הנוכחית. בתוך: לוי-בלז, י' בורשטיין קלומק, ע', גביעון, י', ואפטר א'.(עורכים). להאיר את הרי החושך: התנהגות אובדנית בקרב בני נוער.תל אביב: דיונון. 277-286.
Doessel, D.P., Williams, R.F.G.(2010). The Economic Argument for a Policy of Suicide Prevention. Suicidology Online 2010; 1:66-75.
Durkheim, E.(1952). Suicide : a study in sociology. London : Routledge & Kegan Paul. 
Hawton, K., Bergen, H., Simkin, S., Dodd, S., Pocock, P., Bernal, W., Gunnell, D., Kapur, N. (2013). Long term effect of reduced pack sizes of paracetamol on poisoning deaths and liver transplant activity in England and Wales: interrupted time series analyses. British Journal of medicine. doi: 10.1136/bmj.f403
Hawton, K., Bergen, H.,Simkin, S.,Dodd, S., Pocock, P.,Bernal, W.,Gunell, D., Kapur, N.(2013). Long term effect of reduced pack sizes of paracetamol on poisoning deaths and liver transplant activity in England and Wales: interrupted time series analyses. British Medical Journal 2013;346: 403. doi: 10.1136/bmj.f403
Isaak, M., Elias, B., Katz, L.Y., Belik, S.L., Dean P.F. (2009). Gatekeeper training as a preventative intervention for suicide: A systematic review. Canadian Journal of Psychiatry-Revue Canadienne de Psychiatrie, 54 (4), 260-268.
Mann,J.J., Apter, A.,Beautrais,A., Currier, D., Hass, A., Hegrl, U, Lonnquist, J., Malone, K., Marusik, A., Mehlum, L., Patton, G., Phillips, M., Rutz, W.,Rihmer, Z., Shmidtke, A., Shaffer., D., Silverman, M., Takahashi, Y., Varnik, A., Wasserman, D., Yip, P., Hendin, H. (2005). Suicide Prevention Strategies: A Systematic Review. Journal of American medical association.  294 (16):2064-2074
Martin, G. & Page, A. (2009). National Suicide Prevention Strategies: a Comparison. The University of Queensland. Retrieved from the  internet:
http://www.suicidepreventionstudies.org/index.html
Monhan, J.,Steadman, H.J.,Robbins, P.C., Silver, E., Appelbaum