אבחון וטיפול באמצעות מנדלה

המנדלה משמשת כאמצעי התערבות טיפולי וכלי אבחוני בתחום הטיפול באמנות. מקורה הוא בתחומי האמנות הפלסטית, הארכיטקטורה והצילום. את השימוש הראשוני במנדלה ככלי טיפולי מייחסים לקרל גוסטב יונג (אבי הפסיכולוגיה האנליטית), שהתנסה ביצירתה בעצמו כחלק מתהליך טיפול עצמי, מתוך תפיסה שהמנדלה היא חלק מקבוצת סמלים וארכיטיפים מהם ניזון הלא מודע האישי והקולקטיבי שנמצאים בבסיס הקיום הנפשי האנושי.

זיהוי המנדלה ככלי טיפולי אצל יונג

הפסיכואנליטיקאי קרל גוסטב יונג האמין, שהמנדלה היא ארכיטיפ ייצוגי של העצמי, שאותו הוא מתאר כמרכז ממנו מתפתחת הנפש.
יונג זיהה את המנדלה כמופיעה בתרבויות שונות אצל מטופלים, בחלומות וציורים, והשתמש בה לתרפיה עצמית. הוא סבר, שלמנדלה יש השפעה ממרכזת על המצייר אותה, וכן על הצופה בה, וכי היא מאפשרת ארגון מחדש של האישיות באמצעות יצירתו של מרכז חדש.
במהלך עבודתו כפסיכיאטר בבית חולים פסיכיאטרי בציריך, הבחין יונג, שהמנדלה מופיעה לעיתים קרובות בחלומות וביצירות אמנות של מטופלים שאיתם עבד, וכמו כן אצל מטפלים אחרים. הוא הבחין כי מנדלות הופיעו באופן ספונטני, ותפסו מקום מרכזי במהלך תקופות בהן מטופלים חוו מצבי כאוס, מתח ובלבול. לפיכך המריץ יונג את מטופליו להמשיך וליצור מנדלות, מתוך אמונה שאלו יאיצו את תהליך ההחלמה. בשלב מסוים בתהליך הטיפולי טען, כי יש להוסיף לכך מלל; הוא האמין, שהדיבור על הציור מקדם את הטיפול, ואף משחרר את המטופל מהתלות במטפל. שחרור מתלות זו, לדעתו של יונג, מאפשר למטופל לטפל בעצמו כשלב בתהליך האינדיבידואציה שלו. לפי יונג, כאשר מטופל מפרש את חלומותיו ומבין את הסמלים שהוא יוצר, הוא מגיע לשלב חדש בתהליך הטיפולי.
דרך רעיון האינדיבידואציה הגדיר יונג את החיים כהשתוקקות לשלמות הפוטנציאלית הראשונית, ובשילוב עם הרעיון של "אחדות הניגודים", הוא טען, כי הדבר מכוון ומתבטא בציור המנדלה. על-פי יונג, השלמות הפוטנציאליות הראשונית מתבטאת בסמלים, שהאנושות השתמשה בהם מאז ומעולם; הם מבטאים אחדותיות, שלמות והשלמה, וניתן לראותם בסמלי הריבוע והמעגל. כמו כן, דמויות ארכיטיפיות, שלעיתים מופיעות באופן ספונטני בחלומות, בציורים ובתוצרי נפש אחרים, מצביעות בין השאר על מאבקו של האדם בין חלקים מנוגדים באישיותו. לטענת יונג, הבאת ניגודים אלה ביחד במנדלה, תרפא את האדם ותהפוך אותו לשלם יותר.
בתיאורו את תהליך יצירת המנדלה, שהיא ארכיטיפ של העצמי - מרכז מארגן שממנו יש גדילה נפשית, הזכיר שני מקורות כוח עיקרים: הלא מודע, שממנו מופקות הפנטזיות באופן ספונטני; והחיים, שהם מודעות אינטואיטיבית לעצמי.

תהליך היצירה התרפויטי

תהליך יצירת המנדלה מתואר על ידי יונג כיצירת תמונה, שמתפתחת באופן ספונטני, מתוך עצמה, ובאופן נפרד מהאדם היוצר אותה. הוא הבחין בתבניות חוזרות ובמוטיבים מסוימים, הקשורים לשלבים ספציפיים בטיפול.
ביצירת מנדלה קשה להבחין אם התהליך הוא בשליטת היוצר, או אם היא נעשית באופן ספונטני ללא תכנון מראש. משמעות יכולה להיווצר במצב עירני ומודע, או בצורה לא מודעת בשלב מאוחר יותר. צורות, קווים ויחידות גרפיות, מאפשרים יציאה ליצירת צורות נוספות. כמו כן הבחין יונג, שכל מנדלה שנוצרת היא ייחודית, ואין דומה לה, אלא אם כן היא הועתקה. המנדלה בשלמותה היא כמטריצה, שעליה ניתן להשליך חומר לא מודע, כשהמצייר יוצר לעצמו מעין "רורשך" שלו. בנוסף הבחין יונג כי לכלל תהליך יצירת המנדלה יש איכות מרגיעה.
מתוך כך האמין יונג, שהמנדלה באיכותה מסייעת בעיקר למטופלים פסיכוטיים, בכך שהיא מספקת מסגרת לתוכן סימבולי מאורגן, ויוצרת הגנה מפיצול של הלא מודע. בנוסף טען, שכל ציור שיש בו אלמנט של מעגל, יסייע במניעת פיצולים שכאלה, ויעזור בחיבור כוחות נפשיים מנוגדים. בהתאם לכך, חלק מהמטפלים משתמשים במנדלות בשכיחות גבוהה במצבים כאוטיים ופסיכוטיים, המאופיינים בדיסאוריינטציה ופאניקה. המנדלות מסייעות להסדיר את הבלבול, הן מביאות לסדר, ארגון ומלאוּת, ומטופלים בעצמם לעיתים קרובות מציינים את התועלת וההשפעה שלהן.

מבנה המנדלה ומשמעותו במובן הגרפי והגאומטרי

המנדלה בצורתה העגולה, ובאלמנטים הגאומטרים המשולבים בה, מבטאת את רעיון השילוב בין תוכן לצורה. בצורתה המושלמת היא מאפשרת יציקת סמלים לא מודעים בתוך מבנה מסודר, סימטרי, מאוזן והרמוני. הגאומטריה מעניקה למנדלה עקביות, כדי שיהיה ניתן להרחיב תוכן ומשמעות פסיכולוגית ופילוסופית.

מרכז המנדלה

כאשר מרכז המנדלה הוא מעגל אדום, הוא יכול לייצג סובייקט חי או חוויה נפשית אנושית (ביצירות אמנות בתקופות הגותיות הנוצריות בימי הביניים, המעגל הפנימי הופיע בדמות סובייקט חי כמו ילד נוצרי, חיה או ציפור). בנוסף, בגישה האלכימאית, המעגל האדום כמרכז מקביל למרכז "אבן החכמים", המופיעה כאבן פנינה אדומה. למרכז המנדלה יש הדגש ורטיקלי, שהוא יישור קוטבי של המנדלה, ואנלוגי לעצמי. יונג מתאר את המעגל החיצוני כגבול המגדיר של העצמי. הוא רומז שזה מושא לשינוי, להרחבה או לצמצום. אם המודעות לא עוברת דרך אינדיבידואציה, הגבול נתון לסיכונים של הלא מודע, שהוא כל מה שמחוץ לאני. על פי יונג, כאשר האדם מאבד את האבחנה בין הקוטב הפנימי לקוטב החיצוני, יכול להיווצר "אפקט בי-פולרי". אם המרכז הוא חדיר וניתן לעבור דרכו, לא תהיה הפרדה מובחנת בין פנימי לחיצוני, ואז גורלו של האני יתבטא ביחסים סכיזואידים.

אלמנטים צורניים

ייחודה של המנדלה בא לידי ביטוי בצורות עגולות פשוטות, ובדגמים מסובכים ביותר. בכולם קיים השילוב בין העיגול לריבוע, או בצורה עגולה בעלת מרכז המחולקת לארבע, או לכפולות של ארבע, בדומה לארבע רוחות השמיים. העיגול מסמל את השלמות בטבע, כצורה שלמה, המופיעה למשל בדמותם של השמש והירח. הריבוע, מאידך, מבטא את השלמות מעשה ידי אדם. השילוב ביו הריבוע לעיגול מבטא את השילוב בין האלוהי לבין האנושי, בין האוניברסלי לבין האישי, בין הלא מודע לבין התודעה, בין נשיות לגבריות, ובין פנים לחוץ.

התפתחות הקו ובניית הסמל

בשלב השרבוט, בגילאים שנתיים עד ארבע, מתחיל הילד להתנסות בציור, כשהוא מייצר תנועות קינטיות על גבי משטח הציור. במהלך שלב זה, שרבוטים קוויים של תנועה חזרתית מימין לשמאל וההפך, הופכים לשירבוטים מעגליים. אז נרכשת התנועה הנשלטת, ומתחילות להופיע הצורות הראשונות. בשלב זה הילד רואה דמיון בין הצורה המצוירת, שהיא על פי רוב עיגולית, לבין אובייקט מוכר. כאן מתחיל לראשונה השימוש בצורות, שמתוכו נוצרים הסמלים, בכך שהצורה המצוירת מצביעה כעת על ישות אחרת, מעבר לזו שאותה היא מייצגת. היכולת להפשטה מאינספור הפרטים המרכיבים את האדם, והיכולת לאפיין ולהגדיר את טבעו החי, מעידות על ההבנה שהסמלים הם "מייצגים", ושאין להחשיבם בטעות רק לאובייקט הממשי שאליו הם מתייחסים.
זאת ועוד, שלב זה הוא שלב של גילוי והנאה; הילד שהתנסה עד עתה בחזרתיות מתמדת, מתנסה בסוג חדש של תנועה, שממנה מתפתח הקו המעגלי. מתוך תנועה מעגלית זו, עובר הילד לשלב הפרה-סכמטי, שמגיע בסביבות גיל ארבע עד שבע. בשלב זה מתחיל הילד להתנסות ביצירת דמות אנוש: העיגול משמש כייצוג לראש, וקווים ארוכים משמשים כרגליים.

התפתחות ציור דמות אנוש

בני אדם הם אחד האובייקטים הראשונים והמועדפים על ידי ילדים בציור. ילדים מתרגשים למראה הגילוי שיצרו ישות חדשה, שלא הייתה שם קודם. הדמויות הייצוגיות הראשונות מצוירות בצורה גלובלית וכוללנית. הן מורכבות מצורות פשוטות, ומצוידות בפרטים מועטים בלבד, בדרך כלל תווי הפנים. המצייר עשוי להוסיף נקודות המסמלות את העיניים, האף והפה. בפרק זמן קצר יחסית הופכות הדמויות מובחנות יותר ויותר. לדמות האנוש, המתחילה כעיגול, או מבנה אליפטי בלתי מובחן, מתווספות רגליים וזרועות, ויש המכנים אותה "ראשן".
הראש הוא המרכז החשוב של "העצמי", והוא חלק הגוף שמצוי בפעולת גומלין עם הסביבה. הופעת הדמות מגיעה מהראשן, שמסמן את המעבר משירבוט ספירלי לייצוג של עיגול. רודה קלוג מבחינה בשתי צורות מעבר בין השרבוט לראשן: המנדלה והשמש. לפי קלוג, המנדלה מופיעה רק אחרי גיל שלוש וחצי, כסמל לעצמי, והקווים החוצים אותה מייצגים את הלא-אני. בגיל ארבע מתפתחת מן המנדלה השמש, שהיא צורה מתקדמת יותר, ובה הקווים הפנימיים כמו זזים, ומתרכזים מסביב לעיגול, כקרניים הפונות כלפי חוץ. הקווים הפנימיים במנדלה מסמלים את המאבק, את ההתרוצצות והמתח הפנימי. בציור המנדלה ישנו ביטוי להצלחתו של הילד להגדיר לעצמו את ישותו האינדיבידואלית, ולבטא סמל ל"עצמי", שמתגבש מתוך היחסים הסימביוטיים עם האם.

המנדלה בטיפול באמנות

המנדלה מקובלת ככלי אפקטיבי בטיפול באמנות. היא נועדה לסייע בטיפול במצבים פסיכולוגים, בתסמינים והפרעות, וכמו כן ככלי לאבחון. מחקרים שונים מראים שניתן להיעזר במנדלה ככלי טיפולי, מתוך מחשבה שזו יכולה לספק הבנה פסיכולוגית ונפשית של מטופלים, ולהוסיף מקור הבנה והדרכה בטיפול. רבים מהמטפלים באמנות רואים במנדלה כלי יסודי למודעות עצמית, פתרון קונפליקטים, וכלי תשתיתי לטכניקות טיפול אחרות במגוון מצבים.
הספרות המחקרית, העוסקת במנדלה כאמצעי לאבחון וטיפול, מדגישה שני נושאים עקריים: הראשון הוא המבנה והאלמנטים הגרפיים של המנדלה, והשני הוא נושא הצבע והגוון.

מנדלה כאמצעי לטיפול

מטפלים באמנות שעושים שימוש בטיפול במנדלה, רואים בה פיסת אמנות מעוגלת, בעלת איכויות של מדיום מרגיע.
מסקירת מחקרים שונים, נראה כי פסיכותרפיסטים רבים מפרשים קווים זוויתיים כביטוי לתסכול וזעם, בעוד שביטויים של קווים כמעט ישרים או מעוקמים מהווים אינדיקציה למצב של רוגע.
השאלה באשר ליכולת הקווים לבטא איכות רגשית, נחקרה באופן שיטתי על ידי מספר חוקרים. עוד בשנת 1921 הראתה לונדהולם בסדרה של ניסויים, שרגשות יכולים לבוא בהקשר של מספר צורות בסיסיות של קווים. היא קיטלגה טונאליות של רגשות על בסיס הבעה קינסתטית, בה נמצאו מספר סוגים של קווים. בולנדר ציינה, שקווים בעלי זווית מביעים בדרך כלל עוינות, וגל זוויתי הוא סימבולי לאגרסיביות קיצונית, או פחד מאוד גדול.
המר כתב, שקו משונן מקושר לעוינות. במחקר של האריס שבדק את הקשר בין רישומי ילדים לבגרות אינטלקטואלית ואישיותית, נמצא כי עקומות הזווית בקו הרישומי תיארו מוטיבים וצרכים מודחקים ולא מודעים. לפיכך נראה כי הספרות המקצועית תומכת בטענה, שקווים מזוותים מציינים אספקטים של מצבים שליליים (דוגמאות לקווים מזוותים אלו הן זוויות חדות, קווים מזוותים, גלים מזוותים, קווים משוננים, ומשולשים חדי זווית).
במחקר שנערך על ידי סלג'ליס (1987) נמצא שמספר הזוויות שצוירו בתוך מעגל, היה נמוך באופן מובהק סטטיסטית לעומת אלו שצוירו בתוך ריבוע. מכך הסיק שמיעוט זוויות המצוירות בתוך מעגלים, תומכים בטענתו של יונג אודות ההשפעה המרגיעה של המנדלה על המצייר. בנוסף ציין כי תמות שהובאו בעיגול היו בעלות אופי שמח וחיובי יותר, ובמקרים בהם היה רצון להביע רגש של כעס ועוינות נראתה הבחירה בריבוע כעדיפה. כמו כן ציין כי רישומים בעלי אופי חזרתי נראו בצורה תחופה יותר בתוך ריבועים, וכשחזרתיות זו מופיעה בעבודת אמנות של מטופלים, זו מעידה לרוב על רמה נמוכה של התארגנות נפשית.

המנדלה ככלי פנמנולוגי להתבוננות

המנדלה בטיפול באמנות יכולה לשמש כמקור להבנה, הדרכה והעמקה בתכנים אצל המטופל, כמו גם אצל המטפל. על פי הגישה הפנמנולוגית, שמיוצגת בין השאר על ידי התאורטיקנית מלה בטנסקי, ניתן להתייחס למנדלה כמודל פנמנולוגי של הפסיכותרפיה. בגישה זו מסבירה בטנסקי כי ניתן לבקש מהמטופל לצייר תמונה, ולאחר מכן להתבונן בה ממרחק. המטופל מספר את שהוא רואה, ועל חוויית הציור שלו עצמו. המטפל יכול לשאול את המטופל שאלות במטרה להגיע להקשרים משמעותיים, ומאוחר יותר יכול המטפל לתת משוב שמבוסס על תצפיתו האישית, כאשר הוא לוקח בחשבון שההשלכות שלו יכולות להיות נוכחות. גישה מתבוננת זו יכולה להיות מיושמת על ציור מנדלה, שבמבניות שלה ובאיכות שלה היא מספקת מדיום התבוננות נגיש.

אבחון באמצעות מנדלה

מחקרים שונים מדגימים מקרים בהם המטפל באמנות יכול להשיג מידע פסיכולוגי גם מביצוע גרפי חסר יחסית של מנדלה. ציור המנדלה שימושי לאבחון פנימי בטיפול, מסייע לזכור תבניות הבעה של מטופל, ומשמש אף ככלי להערכה של קשרים ויחסים של המטופל עם סביבתו.
המנדלה במבנה הקלאסי בנויה כמעגל בעל מרכז, בה אלמנטים גאומטריים, החוזרים על עצמם בצורה וגודל שונה. מבניותה של המנדלה מבוססת על יסודות הסימטריה. המנדלה המוכרת מתרבויות המזרח עשויה בצבעים בדרך כלל, ולצבעים משמעות סימבולית. באבחון בטיפול באמנות מתבוננים בשני יסודות מרכזיים במנדלה: יסוד הצבע והיסוד הצורני. ניתן לומר, שהמנדלה ברוב המקרים מספקת מבנה קלאסי, מאורגן וידוע, אשר בתוכו ניתן להתבונן ולבחון צבע, ושימוש בצבע. בנוסף, חלק מהמחקרים העוסקים באבחון באמצעות מנדלה מתייחסים גם לאלמנטים הצורניים, המרחקים ביניהם, הגדלים, וכל זאת בהתייחסות למרכז המנדלה.

אבחון גילוי עצמי באמצעות צבע – SRTC

אבחון SRTC ‏(Self-Revelation Through Color), שפותח על ידי פרופ' רחל לב ויזל מאוניברסיטת חיפה, מתבסס על מחקרים שנעשו במהלך השנים בנוגע לשימוש בצבע, ובחנו את הקשריו למאפייני אישיות ומצבים רגשיים. לב ויזל מציינת כי נושא הצבע מופיע בהקשרים קליניים בקרב רבים העוסקים בתחום בריאות הנפש. היא מראה כי חוקרים ממגוון רחב של דיסציפלינות מסכימים שלצבעים יש השפעה פיזיולוגית על תהליכי מחשבה והתנהגות אנושיים, וכן לעיתים קרובות יש להם השפעה פסיכולוגית בלתי מודעת. זאת ועוד, צבעים מסמלים יחסים בין אישיים, ויחסים חברתיים ותרבותיים בהקשרים שונים, כשמשמעותם של אלה יכולה אף לעבור מדור לדור. ייצוגים לכך ניתן לראות לטענתה בטלאי הצהוב, המסמל את הרדיפה של העם היהודי, או בדגל האדום הקומוניסטי, המסמל את דיקטטורת המהפכה.
בין השאר מציינת לב ויזל, שהצייר והאדריכל האוסטרי פרידנסרייך הונדרטוואסר תיאר את הספירלה הצבעונית שבציוריו כסמל המייצג את המעבר מהעצמי הפנימי אל העולם החיצוני, ומהעולם החיצוני אל העצמי הפנימי. הונדרטוואסר טען כי צורות וצבעים ספירליים אלה הם ייצוגים של תמונות חיקוי אינסטינקטיביות של החוויה הראשונית של אנשים, כלומר - הם מייצגים את מנגנוני ההגנה ואת האובייקטים הפנימיים.
מטרת טכניקת האבחון SRTC היא לאפשר למטופלים לבחון את עצמם ואת מנגנוני ההגנה שלהם, במערכות יחסים עם אובייקטים משמעותיים ואירועי חיים טראומתיים. האבחון נעשה בצורה לא מאיימת, המעודדת ביטוי מילולי ומודעות עצמית. לטכניקה זו ערך כאמצעי אבחוני של ניתוח האישיות, אך גם ככלי טיפולי. טראומות שעבר המטופל, אירועי חיים ואובייקטים משמעותיים באים לידי ביטוי בצבע, שהוא אמצעי לביטוי רגשי. בנוסף, נעשה שימוש במבנה מאורגן, שמקביל למבנה הפנים-נפשי: מבנה בעל מרכז פנימי בנוי שכבות, בדומה למבנה המנדלה. טכניקה זו מאפשרת את גילוי השפה הפנימית של המטופל, העשוי לתרום לתקשורת טובה ועמוקה יותר בינו ובין המטפל.
הטכניקה מומלצת לשימוש מיד לאחר הפגישה הראשונה בין המטפל למטופל. היא כוללת שני שלבים: בשלב הראשון המטפל מסביר למטופל כי באופן מטאפורי, כל אדם מורכב משכבות, כמו אלה של בצל; השכבות הפנימיות מוסתרות לעיתים קרובות מהעולם החיצון. לאחר מכן המטופל מתבקש לצייר את עצמו כשכבות צבע, החל מהשכבה הפנימית עד לחיצונית ביותר. כמו כן, המטופל מתבקש להתחבר באופן חופשי לצבעים, ולהקצות תחושה או רגש (באופן אסוציאטיבי) לכל צבע. לאחר היצירה, מתבקש המטופל להקצות אירוע מהחיים או מצב שחווה, לכל צבע. בשלב השני המטופל מתבקש להקצות צבע אחד או יותר, לאחרים משמעותיים, על פי רשימה שהגיש המטפל (למשל אם, אב, אחים, בני זוג, ילדים והמטפל). בסופו של התהליך, המטופלים מתבקשים לבנות משפט בעל משמעות מהמילים שהם העלו מאסוציאציות לצבעים מסוימים בשלב הראשון.
כל שכבת צבע באבחון ה-SRTC מייצגת דרגה בהתפתחות העצמי. לב-ויזל מציינת בין השאר, שכל צבע יכול לעורר באופן סימולטני תגובות מנוגדות, כמו קור-חום, אהבה-שנאה, אדמה-שמיים. ניגוד זה יכול להוות אינדיקציה לאמביוולנטיות של המטופל לגבי אירוע או אחר משמעותי. בנוסף, תגובות מנוגדות או לא תואמות יכולות להופיע בין שלב האסוציאציות החופשיות לבין הרגשות שהצבעים מעלים. למשל, צבע מסוים יכול לעורר רגש כמו הנאה, לצד זיכרון של מוות של אדם משמעותי. במקרים כאלה הניגוד יכול להוות אינדיקציה למשבר זהות אצל המאובחן.

חולים דמנטיים

אבחון באמצעות מנדלה הוכח כאמצעי אבחוני יעיל בבדיקת רמת הדמנציה של חולים דמנטיים. החוקרת סאונג אין-קים בנתה מודל שמעריך את רמת הדמנציה אצל חולים דמנטיים באמצעות שימוש של מנדלה מובנית (צביעת מעגל שניתן מראש למטופל). היא מצאה שלמנדלה יש השפעה אפקטיבית בהפחתת הפרעות רגשיות ככלל ואצל חולים דמנטיים בפרט. ממצאי המחקר הראו כי אצל חולים דמנטיים אין רמת צביעה אחידה לעומת אנשים בריאים. הצבעים חום, ירוק וירוק בהיר, נמצאו כצבעים הנצפים והחשובים ביותר שמשקפים את רמת הדמנציה; ירוק וצהוב-הירקרק הצביעו על רמה נמוכה של דמנציה, בעוד חום וירוק כהה הצביעו על רמה גבוהה של דמנציה. בנוסף עלה מממצאי המחקר כי ככל שיש יותר צבעים בגבולות המעגל, כך רמת הדמנציה נמוכה יותר.

חולות בסרטן השד

במחקר שנערך בקרב נשים החולות בסרטן השד, אשר הגיעו לקבל טיפול וייעוץ רפואי, הן התבקשו לצייר מנדלה, בשלבים שונים של המחלה, מרגע האבחון עד סוף תהליך המחלה או ההחלמה (כולל מקרים של כריתת שד, ומקרים בהם היו תחת מעקב). המטופלות קיבלו דף עם ציור סכמטי של מנדלה וחמישה עשר צבעים, המחולקים לשלוש קבוצות: חיוביים (ירוק כהה, חום כהה, צהוב עמוק וכחול כהה), נייטרליים (אדום, כתום, שחור ולבן) ושליליים (ירוק בהיר, חום בהיר, תכלת, צהוב חיוור, סגול ואפרפר); זאת בהסתמך על החלוקה התאורטית של באך (Bach), ממחקר שערך ב-1990. הצבעים החיוביים הצביעו על החלקים הבריאים (במובן הנפשי ובמובן הפיזיולוגי). הצבעים הנייטרליים נבדקו לאורך הזמן ביחס למחלה: אם המחלה התגברה והצבעים הנייטרליים לקחו חלק גדול יותר בקומפוזיציה, אזי הצביעו על התגברות המחלה, ולהפך. הצבעים השליליים הצביעו על דאגה של המטופלת למצבה הפיזי. בסופו של התהליך נבדק אופן השימוש בצבע, עוצמת השימוש בו, וסוג הקו (מקווקו, רציף, לא אחיד וכדומה).
ממצאי המחקר העלו כי יש מתאם חיובי בין מצבן הפיזי של החולות לציור המנדלה שציירו. בנוסף, מסקנת המחקר היא כי לציור המנדלה יש משקל חיובי בתהליך ההחלמה של חולות סרטן השד, בכך שהוא מאפשר למטופלות תמיכה פסיכולוגית, ומציע דרך לתקשר עם מצבן הבריאותי באופן בלתי מילולי. מסקנה זו תואמת את טענתה של קלוג, לגבי קשר הדוק בין מצבים גופניים לבין ציור המנדלה.

ביקורת

מחקרים שונים מתייחסים למנדלה ככלי אבחוני בטיפול, ואף לטעון כי צבע בכלל ובפרט במנדלה, יכול לסייע באבחון מצבים רגשיים. במחקרים אלו נטען כי המנדלה יכולה לספק הבנה פסיכולוגית ונפשית של מטופלים, ולהוסיף מקור הדרכה למטפל.
במחקרים שמצביעים על קשר בין צבע למצבים רגשיים, נמצא בין השאר, כי צבעים חמים יעודדו רגשות אקטיביים, כמו כעס ומתח, וצבעים קרים יכולים לעורר רגשות רגועים ושקטים כמו עצבות ועייפות. למרות זאת, נמתחת ביקורת על המנדלה כאמצעי אמין לאבחון.
מבקרי הכלי, ואף אלו העושים שימוש בו, טוענים כי אמצעי זה הוא מוגבל. הטענה הרווחת היא שהשימוש בצבע קשור יותר להעדפות אישיות סובייקטיביות ולזכרונות, מאשר למצבים רגשיים.
בנוסף, במחקר שניסה לבדוק אם לציור מנדלה אכן יש השפעה רגשית מרגיעה, לא נמצאו ממצאים התומכים בכך. במחקר זה הצביעו החוקרים גם על חסם פסיכולוגי, שיש לשים לב אליו בעת שימוש בכלי המנדלה: לפני יצירת המנדלה, ולפני בדיקת מידת השפעתה על מצבו הרגשי של המטופל, נדרשת מהמטופל מוטיבציה ליצור, שהיא לא תמיד קלה להשגה בעבודה הטיפולית.