פדווא טוקאן

ביוגרפיה

טוקאן נולדה ב-1917 בשכם למשפחת טוקאן. משפחה עשירה ומכובדת, הילדה השביעית בין ארבע אחיות וחמישה אחים. אחיה אחמד טוקאן היה שר החוץ וראש ממשלת ירדן. היא רכשה השכלה בבית ספר יסודי, וכשהגיעה לגיל 12, נאלצה לפרוש מהלימודים. על אירוע טראומתי זה מספרת הסופרת ליאנה בַּדר, מנכ"לית משרד התרבות וההסברה הפלסטיני, שביימה סרט על אודות המשוררת:
"הוריה של פדוא הוציאו אותה מבית הספר בגיל 12 מפני שילד אחד נתן לה פרח. אחד מאחיה כלא אותה בבית ובכל זאת היא המשיכה לכתוב והצליחה, בעזרת יצירותיה, להתגבר על הדיכוי ועל מעצר הבית שלה. מדובר במשוררת שכתבה בתחילה שירי אהבה, דבר שהיה נדיר אצל אשה ערבייה מבית שמרני בשכם. לאחר הקמת מדינת ישראל התחילה פדואה טוקאן לכתוב שירים בעלי גוון פוליטי וזכתה להיות סמל פלסטיני ופמיניסטי".
אחיה הגדול אבראהים טוקאן ‏ (1905–1941), בעצמו משורר ידוע, קיבל על עצמו את האחריות לחינוכה. בשנים 1962–1964 למדה אנגלית וספרות אנגלית באוניברסיטת אוקספורד.
במהלך חייה פרסמה שמונה ספרי שירה (חלקם תורגמו לאנגלית), וכן ספר אוטוביוגרפי בשם דרך הררית (1985), שבו היא מתארת את חייה ומערכת היחסים המורכבת שלה עם האם המובילה אותה בדרכה האישית, בדרך להכרה נשית פמיניסטית ולתפיסתה הלאומית. ספר זה ותפיסתה הלא-שגרתית את מעמד האישה, קירבו את טוקאן לקבוצות פמיניסטיות ישראליות, אשר ראו במאבקה האישי דוגמה ייחודית וקרובה למאבק מגדרי החוצה גבולות ומגבלות לאום.
טוקאן האמינה כי הצלחת המאבק הפלסטיני תלויה בראש ובראשונה בפתיחות החברה ובשחרור הנשים. לטענתה רק בחברה משוחררת וליברלית ניתן יהיה לקדם את שאיפותיו של העם הפלסטיני.
טוקאן התגוררה ופעלה כל ימי חייה בעיר הולדתה שכם, ויצאה ממנה בעיקר לאירופה על מנת לקבל פרסים על שירתה (איטליה ויוון), וכן למצרים וירדן, שם זכתה לפרסום יחסי, בעיקר בזכות מעמדה כמשוררת של המאבק הפלסטיני. היא שימשה חברה בהנהלת אוניברסיטת א-נג'אח בשכם.
טוקאן מעולם לא נישאה ולא הולידה ילדים. לשאלה מדוע לא באה בברית הנישואים היא סיפרה בראיון לפעיל השמאל יוסף אלגזי שפורסם בעיתון "הארץ":
"השירה הייתה מטרת חיי. כשאני מביטה על העולם מסביב, הנישואים רחוקים ממני. תמיד פחדתי מאוד מהגבר. פחדתי שיכבול אותי. ברור שאילו נישאתי לא הייתי יכולה להתמסר כולי לשירה. בגלל הדיכוי שהיה מנת חלקן של אמי, של אחיותיי, של כל ידידותיי, היו חיי הנישואים שלהן עבדות. לכן נזהרתי מהגבר ונמנעתי להיות שבויה לו. רק זה היה חסר לי, שאשרת גבר כלשהו, שאכין לו קפה או ארוחת בוקר. מדוע? מה פתאום? לעולם לא."
טוקאן נפטרה בעיר הולדתה שכם בשנת 2003, בשיאה של האינתיפאדה השנייה.

מוטיבים עיקריים ביצירתה

טוקאן השמיעה ביקורת חריפה כנגד מדיניותה של מדינת ישראל, שאותה ראתה ותיארה כמדיניות של דיכוי. בנוסף, השמיעה ביקורת לעבר החברה הפלסטינית הערבית המסורתית והתמקדה בעיקר ביחס החברה שבה גדלה לנשים.
בספרה האוטוביוגרפי סיפרה על אמהּ:
"...ואולם תמיד הרגשתי בחוט של צער סמוי המשוך עליה, וכאשר גדלתי הבנתי את מקור הצער הנסתר הזה. היה זה ההסגר והדיכוי החברתי שהיה כפוי על האשה בביתנו. והתברר לי בוודאות, שהדיכוי שממנו סבלה וריחוקה מן החברה שמחוץ לבית, הם שפיתחו בה את יכולת הלעג והשנינות כדרך של פורקן."
ובראיון עם יוסף אלגזי הרחיבה:
"אמא שלי הייתה האישה הראשונה מבנות דורה בשכם שהסירה את הרעלה. ומאותה עת החלה לשאוף אל קרבה את רוח החופש, כי הזמן כבר אסף אליו את הדור הישן, השמרן, במשפחה. הייתי מתמלאת אושר כשהייתי רואה את חיוניותה מתגברת בד בבד עם שחרורה מכבלי ההסגר בכלא המסורת הנתעב."
על מקור השראתה ותהליך כתיבת השירים סיפרה טוקאן:
"כתבתי את הדברים כשבלבי מקננת תחושה, שגם בימים אלה החברה הערבית מוכנה לקבל את גילוי לבי מהימים שבהם, כמו שאר הנשים החברה שלנו, סבלתי מהלחצים שהופעלו עלינו, סירבתי להשלים עם המצב הזה וידעתי שיבוא יום ואביע התנגדות זו בגלוי. כשניגשתי לכתוב את זיכרונותיי, הצבתי לעצמי כמטרה עליונה לתאר את קורותי בכנות. למרות הכאב שגרם לי מצבי, הכתיבה הפכה אצלי למעין פעולת היטהרות."
ובאופן מסוגנן יותר בשירה "איך שיר נולד":
נקח את שירתנו מליבך המעונה הגועש/באפלה ואבק הלילה/נלוש אותה באור, נלוש אותה בקטורת/האהבה והנדרים/ננשוף בתוכה את כוח האדם והסלעים/אחר כך נשיב אותה לליבך הטהור, הבוהק/הו, עמנו הנאבק הסובלני...
יחסיה של טוקאן עם העולם הגברי שסביבה ועם אביה היו בעייתיים, שלא לומר עוינים, כמשתקף בשיר "שיר ללא שם" (כאן בתרגום אורנה עקאד), המתאר לוויה של גבר - אולי של קרוב משפחה - אולי של האב:
גמרנו אתו, הלכנו בהלוויותיו, לא הצטערנו עליו/וברכנו על צלו שבעפר נטמן/הוא לא ישוב/לא הוציאנו אף אנחה מאחורי ארונו/לא הזלנו עליו/דמעה, אפילו נצוץ דמעה. אחרי ששתינו מכוסו את השנאה המרה/לאחר שהמטיר עלינו משפלותו בגידותיו/ומכפירתו/נעדר מאתנו פרצופו הדחוי, הוא לא יחזור אלינו/הוא היה רשע, המית את השירה בנו/והתקווה .

ספר לימוד באוניברסיטה העברית

בשנת 1969, פרופסור שמואל מורה חתן פרס ישראל במזרחנות, שלימד בחוג לשפה וספרות ערבית, פנה אליה בבקשה לכלול את יצירתה בספר הלימוד של החוג

הנה פדווא טוקאן שותקת שירים

המשורר אלמוג בהר הביע בשירו "שכם 1967" ביקורת על היעדרה המורגש של פדווא טוקאן מהמאבק הפלסטיני. השיר מתעד כביכול רגע בכיבוש העיר שכם בשנת 1967, אך מהדהד את תחושת הבגידה של האליטה הפלסטינית במטרה הלאומית – אותה השקפה שהותירה את טוקאן, למרות מעמדה, כאייקון מבודד בביתה בשכם.
"...הנה פַדְוַוא טוּקָאן שותקת שירים/ בִפנים ביתה הנַאבְּלוּסִי./ הצבא חונה בְחצרה/ והיא מנופפת מִחלונה/ שירים של דיו לבנה."

נשים ומגדר במזרח התיכון במאה העשרים

אסופת המאמרים בעריכתן של רות רודד ונוגה אפרתי, "נשים ומגדר במזרח התיכון במאה העשרים" (מאגנס, 2008) מנסה לתת תמונה עדכנית של מעמד האישה במזרח התיכון תוך שימוש בערכים פמיניסטיים ככלי למחקר וניתוח. במאמר מאת מירה צורף נבחנת החברה הפלסטינית ומקום האישה בה תוך שימוש ביצירתה האוטוביוגרפית של פדווא טוקאן. החוקרת מציינת כי "הסיפור האישי והסיפור הקולקטיבי אינם מנוגדים זה לזה, אדרבה חוויותיו האישיות ביותר של היחיד יונקות מן הנסיבות הכלליות החיצונית וכך גם הזיכרון האישי המתעצב אל מול הקבוצה", כלומר טוקאן, ממקום של התרסה ומרד פמיניסטי, משקפת את מעמד האישה הפלסטינית כפרט ומאמצים של תנועות פמיניסטיות בכלל.

ביקורת

במאמר "לב אשה מהמזרח" בירחון "קשת" לספרות ניתח ששון סומך את דרכה של פדווא טוקאן. לדבריו, עד לכיבוש הגדה המערבית בידי ישראל ב-1967 הייתה טוקאן משוררת מופנמת: שירתה הייתה אישית-רגשית והיא הקדישה מיצירתה לאבל על אחיה האהובים, איבראהים ונימר, שמתו בטרם עת. השירים הפוליטיים המעטים שכתבה עד אז היו בבחינת מס לחברה בה היא חייה. אשר התייחסה אליה כמשוררת לאומית. עם בוא השינוי וכיבוש עירה - שכם - על ידי מדינת ישראל הפכה למשוררת של מאבק.
סומך מסכם כי הבידוד, בחלקו מבחירה, בחלקו נטוע במישור האישי – אף כי איננו רומנטי בעיקרו – מילא בסופו של דבר את כל עולמה של המשוררת. בשנת 1994 הוא נפגש עמה ביחד עם קבוצה של אנשי רוח ואמנים מישראל, ובהם מכריה של המשוררת נתן זך ודליה רביקוביץ. הפגישה נערכה ברוח טובה וסוכמה בידי טוקאן באמירה כי היא מקווה ומאמינה כי שלום יבוא עם תום הכיבוש.

הנצחה

במהלך מאי 2010 הוחלט במועצת הכפר הערבי-ישראלי כאבול לקרוא 18 רחובות בכפר על שמם של אישים ערבים ופלסטינים, חלקם מנהיגים פוליטיים וחלקם אנשי תרבות ורוח, בהם פדווא טוקאן. ראש המועצה הסביר את ההחלטה "בשמירה על כך שהמורשת הערבית והפלסטינית תהיה מושרשת ומונצחת על-שמם של אלו אשר הקריבו ונאבקו נגד הקולוניאליזם והכיבוש למען העצמאות של עמנו וחירותו".