בל UH-1 אירוקווי

פיתוח

ב-1952 זיהה צבא ארצות הברית צורך במסוק חדש, למשימות תובלה כללית, פינוי רפואי ואימון מכשירים. על פי הערכת הצבא היו המסוקים הקיימים גדולים מדי, מחד, וללא כוח מספק, מאידך, ומורכבים מדי לתחזוקה יעילה. בנובמבר 1953 הגיש הצבא את הדרישות המעודכנות למחלקת הצבא שבמחלקת ההגנה של ארצות הברית. עשרים חברות ניגשו למכרז ובהם חברת בל הליקופטר. ב-23 בפברואר 1955 בחר הצבא בחברת בל והזמין ממנה שלושה מסוקים מדגם 204. למסוקים אלה ניתן הסימול XH-40.

דגם 205

על אף הצלחתם של מסוקי היואי מהדגמים הראשונים ביקש צבא ארצות הברית דגם שיוכל לשאת מספר רב יותר של חיילים. המענה שנתנה חברת בל לבקשה זו היה דגם 205, שבו הוארך גוף המסוק מדגם HU-1B ב-41 אינץ' (104 ס"מ), וכך נוספו עוד ארבעה מושבים ליד תיבת התמסורת, כשפניהם כלפי חוץ. בכך גדל מספר הנוסעים האפשרי ל-15, כולל הצוות. לחלופין ניתן היה לשאת בתא הנוסעים המוגדל שש אלונקות וחובש, שתיים יותר מן הדגמים המוקדמים. במקום דלתות ההזזה שבדגמים הראשונים, שבהם היה חלון אחד, הותאמו לדגם זה דלתות גדולות יותר עם שני חלונות, וכן פנל נוסף שניתן היה לפתוח על ציר, וכך לאפשר גישה משופרת לתא הנוסעים. את הדלתות ואת הפנל ניתן היה להסיר בקלות, וכך להטיס את המסוק בתצורה פתוחה.
אב הטיפוס של דגם 205 טס לראשונה ב-16 באוגוסט 1961. שבעה מסוקים קדם סדרתיים הועברו לניסויים בבסיס חיל האוויר אדוארדס החל ממרץ 1961. לכתחילה צויד דגם 205 ברוטור בקוטר 13.4 מטרים ובמנוע לייקומינג T53-L-9, בעל 1,100 כוח סוס. בגרסאות הבאות הוגדל קוטרו של הרוטור ל-14.6 מטרים וגם מנור הזנב הוארך, כדי להכיל את הרוטור המוארך. לאחר התאמות אלה הגיע משקלו הכולל של המסוק ל-4,309 ק"ג. צבא ארצות הברית הזמין את המסוק ב-1963. בדגם הסדרתי הותקן מנוע T-53-L-11 שהיה זהה לדגם L-9 אך הוזן בסוגים שונים של דלק. סימול אבות הטיפוס היה YUH-1D והמסוקים הסדרתיים סומלו UH-1D.
ב-1966 ייצרה בל את דגם UH-1H, בו היה מותקן מנוע לייקומינג T53-L-13 שהיה בעל הספק של 1,400 כוח סוס. צינור פיטו של המסוק הועבר מחרטומו לגגו, כדי למנוע נזק במהלך הנחיתה. דגם 205A-1 האזרחי היה זהה לדגם UH-1H, ולעומת דגם 204 היה ארוך יותר, גדול יותר, ובעל ביצועים טובים יותר הודות למנועו החזק יותר.

חיל הנחתים

ב-1962 ערך חיל הנחתים של ארצות הברית מכרז לבחירת מסוק סער שיחליף את כלי הטיס שהיו אז ברשות החיל, מטוס הקישור והתצפית ססנה O-1 בירד דוג ומסוק החילוץ קאמאן HH-43 האסקי. המסוק שזכה במכרז היה הUH-1B, שכבר היה בשירות פעיל בצבא. המסוק שנבחר סומל מחדש UH-1E והותאם לדרישות חיל הנחתים. השינויים העיקריים כללו מבנה שהיה עשוי כולו מאלומיניום כדי למנוע שיתוך (קורוזיה), מערכות קשר שהותאמו לתדרי חיל הנחתים, מעצור רוטור שנועד להפסיק את פעילות הרוטור במהירות בעת הפעלה מסיפון אוניות, ומנוף חילוץ שהותקן בגג המסוק.
המסוק טס לראשונה ב-7 באוקטובר 1963, ומסוקים ראשונים נמסרו לחיל הנחתים ב-21 בפברואר 1964. יוצרו 192 מסוקים. בשל העומס ואילוצי קו הייצור בחברת בל, היו למעשה שתי גרסאות של ה-UH-1E, שתיהן בעלות אותו סימול. 34 המסוקים הראשונים היו מסוקים מדגם UH-1B, עם מנועי לייקומינג T-53-L-11, עם 1,100 כוח סוס. עם המעבר לייצור דגם UH-1C יוצרו מסוקי UH-1E על פי הסטנדרט של הדגם החדש. בשלב מאוחר יותר שדרג חיל הנחתים את כל המסוקים למנועי T53-L-13, שייצרו 1,400 כוח סוס, לאחר שהצבא הכניס לשירות את דגם UH-M ושדרג את מסוקי UH-1C שלו.

חיל האוויר

חיל האוויר של ארצות הברית פרסם מכרז למסוק שישמש בבסיסי טילים. דרישה ספציפית במכרז הייתה להנעת המסוק על ידי מנוע ג'נרל אלקטריק T58, שכן לחיל האוויר היה מצאי גדול של מנועים אלה, ששימשו את מסוקי החילוץ שלו מדגם סיקורסקי HH-3 (שנודעו בכינוי "הענק הירוק העליז", Jolly Green Giant) ושימוש באותו מנוע היה מוזיל את עלויות האחזקה. חברת בל הציעה גרסה משודרגת של דגם 204B, עם המנוע הנדרש. הציר אותו מסובב מנוע הT-58 נמצא בחלקו האחורי של המנוע, ולפיכך במסוק HH-3 מוקם המנוע לפני התמסורת. כדי להתאים את המנוע למסוק המשודרג הציעה חברת בל לחבר את המנוע מאחורי התמסורת לתיבת הילוכים בחלקו האחורי של המסוק, וממנה למצמד שיחבר לגל ההינע של תמסורת המסוק.

גרסאות דו מנועיות

בל UH-1N היה גרסה דו מנועית של המסוק, שכונתה "טווין יואי". אב הטיפוס של דגם זה המריא לראשונה באפריל 1969, והיה מצויד במנועי פראט אנד ויטני קנדה PT6T חזקים יותר. המסוקים הוזמנו על ידי חיל האוויר של ארצות הברית, שקיבל אותם ב-1970, ועל ידי הכוחות הקנדיים, חיל הנחתים של ארצות הברית וצי ארצות הברית שקיבלו את המסוקים החל מ-1971. בתחילת העשור הראשון של המאה ה-21 יוצר דגם דן מנועי חדש של המסוק, בל UH-1Y ונום. דגם זה כולל תא נוסעים מוארך, רוטור בעל ארבעה להבים, ומנועי ג'נרל אלקטריק GE 1170 עוצמתיים יותר. המסוק נכנס לשירות בחיל הנחתים ב-2008.

תכנון ומבנה

למסוקים מדגם UH-1 (כמו לכל המסוקים ממשפחת מסוקי בל 204/205) גוף ממתכת בעל מבנה מונוקוק חלקי (Monocoque, מבנה בו העומס המבני נתמך במעטפת המטוס). בגוף המסוק שתי קורות אורכיות העוברות מנקודת החיבור למנור הזנב, מתחת לתא הנוסעים ועד לחרטום, המופרדות ביניהן בחציצים רוחביים. הקורות האורכיות והחציצים הרוחביים יוצרים את מסגרת התמיכה לגוף המטוס, כן הנחיתה, מכלי הדלק שמוקמו מתחת לרצפת המסוק, התמסורת, המנוע ומנור הזנב. הקורות הראשיות מחוברות ביניהן בקורה רחבית המכונה קורת עילוי, שהיא למעשה מעין מבנה אלומיניום קצר המחובר לתמסורת וממוקם במרכז הכובד של המסוק. עם השנים הוחלף מבנה האלומיניום במבנה מברזל, בשל סדקים שהתגלו באלומיניום לאחר שעות טיסה רבות. מבנה מנור הזנב בנוי גם הוא כמונוקוק חלקי ומחובר לגוף בארבעה ברגים.
המרכיבים הדינמיים של המסוק כוללים את המנוע, מערכת התמסורת ותיבות ההילוכים, גל ההנע של רוטור הזנב, והרוטור הראשי. התמסורת היא פלנטרית ומורידה את סיבובי המנוע ל-324 סל"ד ברוטור הראשי. הרוטור עצמו הוא בעל מבנה קשיח למחצה: במבנה כזה שני הלהבים מחוברים לציר מיטלטל הנמצא על גל ההנע של הרוטור. בחיבור כזה יש לשני הלהבים חופש המאפשר להם תנועת נדנדה בכיוונים הפוכים, והמתלה של הלהבים מתחת לציר המיטלטל, בצירוף דיהדרל מתאים מקטין את העומס על הלהבים הנוצר מכוח קוריוליס. העובדה שיש למסוק שני להבים בלבד מצמצמת את שטח האחסון הנדרש למסוק, אך מעלה את רמת הרעידות, ותצורת שני הלהבים יוצרת גם צליל אופייני הנשמע במהלך הטיסה, במיוחד בהנמכה ובפניות. רוטור הזנב מופעל על ידי גל הנע מן התמסורת הראשית, העובר דרך שתי תיבות הילוכים. רוטור הזנב מסתובב במהירות שהיא בערך פי שישה ממהירותו של הרוטור הראשי. משטחי ההיגוי בזנב המסוק מקושרים למוט ההיגוי סייקליק השולט על העלרוד והגלגול וכך מאפשר טווח רחב יותר של מרכז כובד.
מערכת הדלק במסוק כוללת חמישה מכלי דלק המחוברים ביניהם. שלושה מהמיכלים ממוקמים מאחורי התמסורת ושניים מתחת לרצפת תא הנוסעים. המיכלים הם בעלי יכולת לאטימה עצמית, אך המסוק עצמו אינו מצויד במיגון, למעט אפשרות למיגון כיסאות הטייסים. כַּן הנחיתה כולל שתי קשתות התומכות במגלשיים, הניתנים להחלפה במגלשיים המותאמים במיוחד למשטחי שלג וקרח או למצופים. על המגלשיים מותקנים מעטים מתכלים, המגנים על המגלשים עצמם משחיקה.
במסוק UH-1H ניתן להושיב עד 13 נוסעים או אנשי צוות, מלבד הטייס וטייס המשנה בתא הטייס. בתצורה המקסימלית יש ספסל לארבעה מאחורי תא הטייס, מופנה לאחור, ומולו ספסל לחמישה הממוקם לפני מבנה התמסורת. שני ספסלים נוספים, כל אחד לשני אנשים, ממוקמים לאורך התמסורת, עם הפנים כלפי חוץ. כל המושבים בנויים ממסגרות מצינורות אלומיניום המכוסים בקנבס, וניתנים לפירוק ולהרכבה בתצורות שונות. במקום המושבים ניתן למקם בתא הנוסעים עד שש אלונקות, מנוף חילוץ פנימי, מכלי דלק נוספים, זרקורים או סוגים שונים ומגוונים של ציוד. הכניסה לתא הנוסעים היא דרך שתי דלתות הזזה, אותן מחליקים לכיוון אחורי המסוק, ושנתי דלתות קטנות יותר, שציריהן לכיוון החרטום. ניתן להסיר את כל הדלתות או לקבע אותן במצב פתוח. הכניסה לתא הטייס היא דרך דלתות נפרדות, הנפתחות על צירים.
מערכות השליטה בתא הטייס כפולות וכוללות את אמצעי הניהוג המקובלים: מוט היגוי סייקליק, קולקטיב ודוושות, שכולם נתמכים על ידי מערכת הידראולית המעצימה את הפעלתם. על מוט הקולקטיב מותקנת מצערת שנועדה להנעת המנוע ולכיבויו, אם כי לא לשליטה על סל"ד הרוטור, הנעשית אוטומטית.

צבא ארצות הברית

היחידות הראשונות בצבא ארצות הברית שבהן נכנס המסוק לשירות מבצעי היו הדיוויזיה המוטסת ה-82, הדיוויזיה המוטסת ה-101 ויחידת הרפואה ה-57. אף על פי שהמטרה הראשונית הייתה הערכת ביצועי המסוק, בפועל הוכנס המסוק במהירות לפעילות מלאה. מסוקים של יחידת הרפואה ה-57 הגיעו לוייטנאם במרץ 1962.
ה-UH-1 הפך לאחד מהסמלים למעורבות האמריקאית בדרום-מזרח אסיה בכלל ובווייטנאם בפרט, וככזה הפך לאחד מהמסוקים המוכרים ביותר בעולם. המשימות העיקריות שבהן הופעל המסוק בווייטנאם היו משימות סיוע כללי, משימות סער, תובלת מטען, פינוי אווירי, חיפוש והצלה, לוחמה אלקטרונית, ובשלב מאוחר יותר גם סיוע אווירי קרוב. במהלך המלחמה שודרג המסוק, ודגמים מתקדמים יותר הופיעו עם הזמן. במהלך המלחמה ניתנו למסוק כינויים שונים על פי המשימות שמילא: מסוקים שנועדו לסיוע אווירי קרוב ולליווי חמוש למסוקי הסער צוידו במטולי רקטות, מטולי רימונים ומקלעים. עד 1962 בוצעו רוב ההתקנות הללו על ידי הכוחות בשטח כאלתורים. המסוקים שהיו חמושים ברקטות כונו "צפרדעים" (Frogs) אן "חזירים" (Hogs), ומסוקים שהיו חמושים במקלעים כונו "קוברות" או בפשטות "תותחים" (Guns). מסוקים בתצורת תובלת כוחות כונו "חלקים" (Slicks), מכיוון שהיו ללא מארזי נשק. עם זאת, במסוקים "חלקים" היו מקלענים שישבו בדלתות, אך רובם שימשו למטרות תובלת סער ופינוי רפואי.
מסוקי UH-1 השתתפו גם במשימות תקיפה, בשילוב עם כלי טיס נוסף שביצע את משימת התצפית ואיתור המטרה, וה-UH-1 ביצע את הירי. המסוק הצופה היה בדרך כלל מסוק בל OH-58A קיואה או יוז OH-6 קאיוז. לקראת תום המלחמה נעשה ניסוי לחמש את המסוקים בטילי BGM-71 טאו, ושני מסוקים חמושים בטילים אלה השתתפו בהדיפת מתקפת חג הפסחא של צבא צפון וייטנאם במחצית השנייה של שנת 1972. מסוקים כאלה כונו "ציפורני נץ" (Hawks Claws).
כאמור לעיל, במהלך מלחמת וייטנאם עבר המסוק שורה של שדרוגים, החל בדגמים קצרי הגוף (UH-1A, ולאחריו דגמי B ו-C, והדגם האזרחי בל 204), ועבור בדגמים בעלי גוף מוארך (UH-1D ו-UH-1H, והדגם האזרחי בל 205). עם הדגמים השונים גדלה יכולת נשיאת המטען ושופרו ביצועי המסוק. דגמי B ו-C היו הדגמים העיקריים ששימשו כמסוקים חמושים (Gunship), עד שהוחלפו במסוקי התקיפה הייעודיים בל AH-1 קוברה החל מ-1967. זאת, גם בשל העלייה בעוצמה ובתחכום של מערכות הנ"מ של צבא צפון וייטנאם.
צבא ארצות הברית ניסה להתקין במסוק מערכות נשק רבות ושונות. הצבא רצה כלי נשק בעלי קליבר גדול ככל האפשר וקצב אש מהיר ככל האפשר. שאיפה זו הביאה לניסוי בו הותקן תותח 20 מ"מ על תושבת בתוך המסוק, אך גודלו של התותח השאיר מעט מאד מקום בתא המסוק. ניסוי נוסף היה התקנת תותח וולקן M61 שירה דרך דלת המסוק. קצב האש של התותח הוגבל ל-2,400 פגזים בדקה, או כ-40 פגזים בשנייה; זאת לעומת קצב האש המקורי שעמד על 100 פגזים לשנייה. למרות הגבלה זו היה קצב האש מהיר מדי עבור המסוק. בניסויים אחרים הותקנו על המסוק תותחי M24 בקוטר 20 מ"מ במארזים חיצוניים, ובניסוי נוסף הותקנו על המסוק משגרי רקטות בעלי קיבולת גבוהה, שבכל אחד מהם 24 רקטות.
במהלך מלחמת וייטנאם שירתו 7,013 מסוקי UH-1 מדגמים שונים. 3,305 מתוכם הושמדו על ידי אש האויב, בתאונות וכדומה. 1,074 אנשי צוות אוויר של המסוקים נהרגו, יחד עם 1,103 נוסעים ואנשי צוות אחרים.
מסוקי UH-1 יצאו משירות בצבא ארצות הברית ב-2005 עם כניסתם לשירות של מסוקי סיקורסקי UH-60 בלק הוק, אם כי כ-700 מסוקי UH-1 נותרו בשירות עד 2011, בעיקר למטרות אימון וביחידות המשמר הלאומי של ארצות הברית. חלק ממסוקי UH-1 הוחלפו על ידי המסוקים הקלים יורוקופטר UH-72 לאקוטה.

חיל האוויר של ארצות הברית

חיל האוויר של ארצות הברית הפעיל מסוקי UH-1H במסגרת טייסת המסוקים ה-20, ששמה הוחלף מאוחר יותר לטייסת המבצעים המיוחדים ה-20. מסוקי הטייסת נודעו בכינוי "הצרעות הירוקות", בשל סכמת הצביעה של המסוקים שהייתה מורכבת משני גוני ירוק ובשל אות הקריאה של הטייסת, "צרעה". משימתה העיקרית של הטייסת הייתה החדרת צוותי סיור, סיוע למשימתם וחילוצם עם תום המשימה או בעת הצורך. בנוסף הופעלו המסוקים גם למשימות לוחמה פסיכולוגית וסיוע למשימות סודיות נוספות, בעיקר בשטחי לאוס וקמבודיה במהלך מלחמת האזרחים של לאוס.
מסוקי חיל האוויר צוידו לעיתים קרובות ברומה רימונים במקום מקלעי הדלת שהיו במסוקי הצבא. כלי נשק אלו היו בעלי יכולת לירות עד 400 רימונים בדקה, לטווח יעיל של עד כ-1,400 מטרים.

צי ארצות הברית

צי ארצות הברית קיבל מסוקי UH-1B מהצבא ואלה הוסבו לשמש כמסוקים חמושים עם כנות מקלעים ייחודיות ומד גובה מבוסס מכ"ם. מסוקים אלו נקראו "זאבי ים" (Seawolves), כשמה של הטייסת שהפעילה אותם, טייסת מסוקי תקיפה (קלה) 3 (ובקיצור 3-(HA(L). המסוקים הועברו לצי בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20 ושימשו למשימות לאורך הנהרות בוייטנאם וקמבודיה בשיתוף עם ספינות הפטרול של הצי שפעלו בנהרות אלה.
ארבע שנים לאחר פירוק טייסת HA(L)-3 הגיע הצי למסקנה כי יש לו צורך במסוקים חמושים. ב-1976 הוקמו שתי טייסות מילואים של מסוקי תקיפה (קלה), שהיו חלק מכנף מילואים של מסוקים. היחידות היו טייסת מסוקי תקיפה (קלה) 5, שנקראה "הניצים הכחולים", וטייסת מסוקי תקיפה (קלה?) 4, שנקראה "הזאבים האדומים".

אוסטרליה

חיל האוויר המלכותי האוסטרלי הפעיל מסוקי UH-1H עד 1989. מסוקי אירוקווי של טייסת מס' 9 פרשו לדרום וייטנאם באמצע 1966 ופעלו במשימות סיוע לכוח המשימה האוסטרלי 1 שפעל במלחמה לצד צבא ארצות הברית. המסוקים האוסטרליים היו חמושים ב מקלעי M60 יחידים בדלתות המסוק. ארבעה ממסוקי הטייסת הוסבו למסוקים חמושים, וכינויים היה "בושריינג'ר". מסוקים אלה היו חמושים בשני מקלעים קבועים מסוג M134 מיניגאן שירו לכיוון חרטום המסוק, אחד בכל צד של המסוק, ושני מארזי רקטות, עם 7 רקטות בכל אחד. צוות המסוקים היה חמוש בשני מקלעי M60 על כנות גמישות, אחד בכל דלת. המסוקים הופעלו במגוון משימות, ובהן הובלת גייסות, חילוץ רפואי וליווי חמוש. טייסות 5 ו-35 הפעילו גם הן מסוקי אירוקווי במהלך שנות ה-70 ושנות ה-80 של המאה ה-20. בין השנים 1982–1986 שלחו טייסות אלה מסוקים שהיו חלק מכוח המשקיפים הרב-לאומי בחצי האי סיני, מצרים. ב-1988 החל חיל האוויר המלכותי האוסטרלי להצטייד במסוקי סיקורסקי S-70 בלקהוק.
עם הוצאתם משירות הועברו מסוקי האירוקווי ליחידות של צבא אוסטרליה - טייסת 171 בדרווין, הטריטוריה הצפונית ורגימנט האוויריה ה-5 שבסיסו בטאונסוויל, בקווינסלנד. זאת, בעקבות החלטה על פיה כל המסוקים הלוחמים יופעלו על ידי הצבא. ב-21 בספטמבר 2007 יצא ה-UH-1 האחרון משירות בצבא אוסטרליה.
הצי המלכותי האוסטרלי הפעיל שבעה מסוקי UH-1B בטייסת 723, בין השנים 1964–1989. שלושה מן המסוקים הללו אבדו בתאונות אוויריות במהלך שנים אלה. טייסת 723 הפעילה מסוקים וצוותי אוויר במלחמת וייטנאם, במסגרת פלוגתית שכונתה על ידי צבא ארצות הברית יחידה ניסיונית צבאית (Experimental Military Unit, בראשי תיבות EMU, כשם הציפור האוסטרלית; כינוי ששעשע את האוסטרלים, שכן לאמו אין יכולת תעופה).

ניו זילנד

חיל האוויר המלכותי של ניו זילנד הפעיל 13 מסוקי אירוקווי במסגרת טייסת 3. ב-1966 קיבל חיל האוויר חמישה מסוקי UH-1D, וב-1970 התקבלו תשעה מסוקי UH-1H. מסוק נוסף נמסר ב-1976. כל המסוקים מדגם D שודרגו לדגם H במהלך שנות ה-70. שני מסוקים מדגם UH-1H מעודפי צבא ארצות הברית נרכשו ב-1966. במהלך השנים אבדו בתאונות שלושה מסוקים.
ניו זילנד הוציאה משירות את מסוקי האירוקווי במהלך העשור הראשון והשני של המאה ה-21. המסוק שנבחר להחליף את ה-UH-1 הוא NHI אינדסטריז NH90 האירופי.

גרמניה המערבית

חברת דורנייר בנתה ברישיון 352 מסוקים מדגם UH-1D בין השנים 1967–1981 עבור צבא גרמניה. המסוקים הגרמניים פעלו במשימות תובלה קלה ובמשימות חיפוש והצלה.

אל סלוודור

חיל האוויר של אל סלוודור הפעיל כוח מסוקי UH-1, שהיה הכוח הגדול ביותר והמנוסה ביותר מכל הכוחות המקבילים במרכז ודרום אמריקה. טייסי המסוקים זכו להדרכה של צבא ארצות הברית בטקטיקות שפותחו במהלך מלחמת וייטנאם. מסוקים מדגמי M ו-H של אל סלוודור הותאמו לנשיאת פצצות במקום מארזי הרקטות.

לבנון

במהלך הקרבות במחנה הפליטים נהר אל-בארד באביב וקיץ 2007 התאים חיל האוויר הלבנוני מסוקי UH-1H לנשיאת פצצות סימן 82 במשקל 227 ק"ג. הפצצות נישאו על התקנים מאולתרים בצידי המסוק.

רודזיה

רודזיה הצליחה לרכוש מישראל 11 מסוקי אוגוסטה בל 205A בשלב מאוחר של מלחמת הסבך הרודזית. המסוקים נודעו ברודזיה בכינוי "צ'יטה" והופעלו בטייסת מס' 8 של חיל האוויר הרודזי ושימשו לתובלת גייסות במהלך המלחמה. לפחות ארבעה מסוקים אבדו, אחד מפגיעת רקטת RPG-7 במוזמביק. המסוקים הנותרים הוצעו למכירה ב-1990.

ארגנטינה

תשעה מסוקי UH-1H של הצי הארגנטינאי ושני מסוקי בל 212 של חיל האוויר הארגנטינאי היו בין כלי הטיס הארגנטינאיים שנפרסו באיי פוקלנד במהלך מלחמת פוקלנד. המסוקים ביצעו משימות תובלה ומשימות חיפוש והצלה מבסיסם בפורט סטנלי. שניים מהם הושמדו במהלך הקרבות והאחרים נתפסו על ידי הבריטים לאחר המלחמה.

ישראל

ישראל החליטה, מסיבות פוליטיות, שלא לרכוש את הדגם הצבאי, אלא את הדגם האזרחי, בל 205. הוחלט גם שלא לרכוש את כל המסוקים ממקור אחד, כדי לא ליצור תלות, ולכן נרכשו 23 מסוקים מחברת אוגוסטה בל האיטלקית שייצרה את הדגם ברישיון (שם סומל אוגוסטה בל AB205) ומסוקים נוספים מחברת בל בארצות הברית.
להרחבה ראו: בל 205 - שירות בחיל האוויר הישראלי

המנהל לאכיפת חוקי הסמים (ארצות הברית)

מסוקי UH-1H מופעלים על ידי המנהל לאכיפת (חוקי) הסמים של ארצות הברית (DES) באפגניסטן למשימות נגד יצרני וסוחרי סמים. המסוקים מופעלים על ידי חברות קבלניות, ופועלים במשימות תובלה, סיור וסיוע אווירי לצוותי הסוכנות הפועלים באזור (הצוותים נקראים Foreign Deployed Advisory and Support Teams, צוותי ייעוץ ותמיכה בפריסה במדינות זרות, בראשי תיבות FAST).

גרסאות

ראו: בל UH-1 אירוקווי - דגמים וגרסאות

מאפיינים

נתונים לדגם UH-1D