google/wiki40b huggingface dataset:
מרגרתה מצנאואר

חייה

מצנאואר נולדה טימישוארה למשפחת מוזיקאים. אביה לודוויג היה מנצח, ואמה זמרת אופרה. מרגרתה מצנאואר למדה בגראץ, בברלין ובמינכן. את הקריירה שלה כזמרת התחילה בסטרסבורג בשנת 1901 בתפקידים של פאק ופטימה באופרה "אוברון" של ובר. קנתה לעצמה שם קודם על במות אירופה - אחרי שטרסבורג בשנים 1901–1904, באופרה של מינכן בשנים (1904–1911) קודם כאלטו דרמטי ומצו סופרן. אחר כך עברה בהצלחה רבה לתפקידי סופרן דרמטי. מרגרתה מצנאואר הצטיינה במנעד ואיכויות קול רחבים במיוחד - מקונטראלטו ועד סופרן דרמטי גבוה. זכתה בהערכה רבה בביצוע תפקידיהן של אזוצ'נה, כרמן, מיניון, ואלטראוטה, ארדה ואורטרוד.
בשנת 1911 התקבלה למטרופוליטן אופרה בניו יורק והפכה לאחת מכוכביה למשך 19 שנה עד שנת 1930. התפקיד הראשון שביצעה שם היה זה של אמנריס מאאידה, בליהוק שכלל את אנריקו קרוזו בתפקיד רדמס ואת אמי דסטין בתפקיד אאידה, תחת ניצוחו של ארטורו טוסקניני. אחר כך הופיעה מצנאואר גם בתפקיד איזולדה בטריסטן ואיזולדה של וגנר וב-13 בנובמבר 1912 מילאה בהתראה קצרה ובהצלחה את מקומה של זמרת אחרת בתפקיד החדש בשבילה של קונדרי באופרה פרסיפל, גם היא של וגנר.
על במת אופרת מטרופוליטן ביצעה מגוון רחב של תפקידים, ביניהם אבולי בהפקה הראשונה במטרופוליטן של דון קרלו של ורדי בשנת 1920, סנטוצה באבירות כפרית של מסקאני, מרינה בבוריס גודונוב של מוסורגסקי, לאונורה ב"פידליו" של בטהובן וברונהילדה בוולקירות של וגנר. בשנת 1924 שרה בתפקיד קוסטליצ'קה באופרה ינופה של ינאצ'ק בבכורה האמריקאית שלה.
מרגרתה מצנאואר הופיעה לעיתים נדירות על במות אחרות: בשנת 1911 בפסטיבל ביירוית בתפקידים ואלטראוט, הנורנה הראשונה.
פלוסהילדה בתיאטרון קולון בבואנוס איירס, בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן ובתיאטרון של שאנז אליזה בפריז.
הופעתה האחרונה במטרופוליטן הייתה בתפקיד שבו התחילה שם: אמנריס מ"אאידה" ב-13 בפברואר 1930. אולם היא המשיכה לשיר בקונצרטים וללמד בכיתות אומן. בשנת 1938 פרשה סופית מהמוזיקה האופראית. הופעתה האחרונה על במה הייתה בקומדיה "ויקי" בברודוויי בשנת 1942.
מצנאואר נישאה בשנת 1912 לטנור אדוארדו פרארי-פונטנה (1878–1936), ועקב כך היא בעלת אזרחות איטלקית.
מצנאואר מתה ב-1963 בן-נויס, קליפורניה.
בין תלמידותיה הצטיינה המצו-סופרן בלאנש תיבום.
שנפ

היסטוריה

החברה הוקמה בשנת 1951 על ידי ד"ר עמנואל שנפ, אליעזר בסיוק, ומשה רוזנשיין (סוחר מתל אביב). המפעל הוקם באזור התעשייה נתניה-צפון. בתחילה יוצרו המצברים בעבודת יד, בארגזי גומי שנסגרו עם זפת.
במרוצת השנים התפתח המפעל ורכש ידע, טכנולוגיה ומכונות לייצור מצברים באיכות משופרת. בשנת 1977 החלה שנפ לייצר מצברים בארגזי פוליפרופילן, בשיטה עם מיכון אוטומטי בחלקו. בארגזים אלו עושים שימוש עד היום.
בשנת 1986 חתמה החברה הסכם ידע עם חברת CEAC הצרפתית (כיום EXIDE). מאז מתקיים קשר הדוק בין החברות. בשנה זו שודרג הייצור למצברים עם חוצצי מעטפה ומצברים ללא טיפול "מצברומט".
בשנת 1991 החלה שנפ לייצא מצברים לרומניה, עם השנים הרחיב המפעל את יעדי הייצוא אל ארצות נוספות באירופה.
בשנת 1995 הוסמכה החברה וקיבלה את תו תקן האיכות הישראלי והבינלאומי ISO9002. כיום המפעל מוסמך גם לתקן ISO 9001-2000. 
בשנת 2006 שנפ קיבלה את הזיכיון לשמש כיבואן הבלעדי של חברת TROJAN בישראל.
באפריל 2007 הפכה לחברה ציבורית. מספר שנים בהעשור הראשון של המאה ה-21 החברה הייתה בשליטת קמן אחזקות.

שמירה על איכות הסביבה

במפעל הותקנו מערכות טיהור אוויר מתקדמות, מערכות סינון מים ונטרול שפכים. נעשה שילוב של מחזור בתהליך הייצור. כממערך השיווק של שנפ מתבצע איסוף המצברים הישנים המיועדים למחזור לחומרי גלם לתעשייה.
סעודת יום שבת

סעודת יום השבת, היא הסעודה השנייה שנערכת בשבת מתוך שלוש הסעודות אותן חייבים לאכול בשבת. הסעודה נערכת בבוקר יום השבת, לאחר תפילת שחרית ותפילת מוסף, מה שעשוי לדחות את תחילת הסעודה לשעות הבוקר המאוחרות.

חובתה וחשיבותה

בגמרא נקבע כי כבוד יום השבת עדיף על כבוד הלילה; מה שאומר, כפי שנפסק בשולחן ערוך, כי אדם שאין לו מספיק כסף כדי לקנות מצרכים גם לסעודת יום השבת וגם לסעודת ליל שבת, עדיף שיקנה את צורכי סעודת היום. אמנם במקרה שהכסף לא מספיק לו גם לקניית יין לקידוש של הלילה, עדיף שיקנה יין לקידוש הלילה מאשר שיקנה מזון לסעודת היום.

זמנה

את הסעודה עורכים בבוקר יום השבת, לאחר תפילות שחרית ומוסף. בקהילות בהן נמשכת התפילה עד חצות היום, דנו הפוסקים מה יעשו כדי שלא יעברו על איסור תענית בשבת.

נטילת ידיים ובציעת הפת

לאחר הקידוש נוטלים ידיים ומברכים ברכת "המוציא" על לחם משנה - שתי כיכרות לחם שלמות, ובדרך כלל חלות. בשעה שמברך מניח את אחת החלות גבוהה מהשנייה, ועל זו העליונה בוצע.

מאכלים

כמנה ראשונה נהוג להגיש בסעודה זו דגים. במספר חצרות חסידיות נהגו שלא לאכול דגים בסעודה זו, והיו שאכלו אותם לפני נטילת ידיים כדי לשמר את המנהג שלא לאכול אותם בתוך הסעודה.
למנה שנייה נהוג להגיש ביצה קשה מרוסקת עם בצל. יש המכנים מאכל זה בשם "ציבל" (מיידיש: בצל) ויש המכנים מאכל זה בשם "אייער מיט צוויבל" (מיידיש: ביצים עם בצל). לעיתים נלווים אליו כבד עוף (שלם או קצוץ) ורגל קרושה.
מנה שלישית מכילה חמין, שעמו מגישים קוגל ומאכלים נוספים.
חנה יהודית לנדאו

חנה (אנני) יהודית לנדאו (20 במרץ 1873, לונדון - 23 בינואר 1945, ירושלים), שהייתה ידועה כ"מיס לנדאו", הייתה אשת חינוך ועסקנית אשר פעלה בירושלים בסוף התקופה העות'מאנית ובתקופת המנדט הבריטי. נודעה בעיקר כמנהלת בית הספר לבנות אוולינה דה רוטשילד.

קורות חייה

חנה לנדאו נולדה בלונדון בשנת 1873 ואביה, מרדכי לנדאו, היה פקיד הקהילה היהודית בלונדון. חנה הייתה בתו הבכורה מאשתו השנייה (Chaja Kohn); לחנה היו חמישה אחים מאשתו הראשונה של אביה ועוד שנים עשר אחים מאמה. הוריה תמכו בכך שבנות יקבלו חינוך שווה לזה של הבנים, אך בלונדון לא נמצא מוסד ראוי לבנות דתיות. בהמלצת דודה היא נשלחה לבית ספר חרדי - בית הספר על-שם רש"ר הירש בפרנקפורט על המיין, בגרמניה. אחר כך היא חזרה ללונדון ולמדה בבית מדרש למורות (ב-Greystoke College). בשנת 1892 התמנתה כמורה בבית ספר עירוני-יהודי בלונדון. בשנת 1899 עלתה לישראל בשליחות "אגודת אחים" הלונדונית. בתחילה שימשה כמורה לאנגלית ועוזרת למנהלת ולאחר שנה התמנתה לנהל את בית הספר לבנות אוולינה דה-רוטשילד. בית הספר, שנתמך בכספי משפחת רוטשילד, עד לשנת 1888 היה נחשב למוסד חינוכי ירוד, אשר זכה לביקורות שליליות מנציגי משפחת רוטשילד אשר ביקרו בירושלים. בשנת 1888 זכה בית הספר לתנופה עם מינויה של פורטונה בכר למנהלת שלו, ואולם לשיא פריחתו ושגשוגו הגיע בית הספר תחת ניהולה של חנה לנדאו - עד אשר בית הספר זכה לכינוי 'בית הספר של מיס לנדאו'. בניהולה גדל מספר התלמידות בבית הספר מכמה מאות לכמה אלפים, בשיא פריחתו, בשל העלאת רמת הלימוד בבית הספר ובשל המאמצים הרבים שהיא השקיעה בשכנוע רבני העיר שבית הספר איננו מהווה סכנה.
לנדאו, שמעולם לא נישאה, הייתה אשת חברה אשר ביתה הפך לסלון חברתי בו ביקרו נציגי העדות הנוצריות, המוסלמיות, הקונסולים וכן השלטונות הטורקיים. היא ניצלה קשרים אלו על מנת לתווך בין היישוב היהודי לבין השלטונות. בנוסף לעבודתה כמנהלת, היא שימשה כנציגת "אגודת אחים" הלונדונית, עמדה בראש תנועת הצופות מיסודו של באדן פאול, והייתה חברה בוועדים שונים הכוללים את הוועד לעזרה סוציאלית.
במהלך מלחמת העולם הראשונה פעלה כעסקנית וניצלה את קשריה המרובים להקלת הגזירות של ג'מאל פאשה. בין היתר הייתה בין מארגנות הסהר האדום הירושלמי, תנועה משותפת של ערבים ויהודים לתמיכה בצבא הטורקי, אשר במסגרתו התנדבו נשים יהודיות וערביות לשירות בבתי החולים בירושלים. למרות זאת, כנתינה בריטית היא גורשה לאלכסנדריה.
לאחר המלחמה המשיכה בניהול בית הספר ובנוסף פעלה לטיפוח קשרים טובים עם שלטונות המנדט הבריטי וכן עם ראשי הציבור הערבי.
ביוני 1922 דווח על כך שבזמן שניגנו את "התקווה", התיישבה לנדאו בהפגנתיות, יחד עם קציני הממשל הצבאי. בעקבות הפרשה, בעיתון "הארץ" נכתב: "ידענו בוגדים, אבל לא הרבה בוגדות", והשווה אותה ליעקב ישראל דה האן.

הנצחתה

בשנת 1996 החליטה ועדת שמות הרחובות של עיריית ירושלים לקרוא רחוב על שמה: רחוב "מיס לנדאו (חנה יהודית לנדאו)" בשכונת גבעת משואה. בנימוקיה כתבה הוועדה:
מיס לנדאו - (חנה יהודית לנדאו) נולדה בשנת תרל"ג ונפטרה בשנת תש"ה, מורה ומנהלת ביה"ס, נולדה באנגליה וסיימה בית מדרש למורות בלינדום, ב-1989 עלתה לארץ, ושנים רבות ניהלה את הביה"ס לבנות ע"ש אוולינה דה רוטשילד, היתה גם חברת הוועד לעזרה סוציאלית ב-1924 הוענק לה תואר מטעם הממשלה האנגלית.
בשנת 2014 מוצגת תערוכה המוקדשת לחייה ופועלה ביד בן צבי בירושלים. המכון לחקר ארץ ישראל ויישובה אף ערך כנס לרגל התערוכה. בתערוכה מוצגים בין השאר גם סידור התפילה שהודפס בהוצאת בית הספר שבניהולה של לנדאו וכן כוס הקידוש הפרטית שלה עליה מוטבע שמה: חנה בית חיי" (כך במקור).
עיתון מנורה

מנורה הוא עיתון תלת-שפתי (עברית, רוסית ובוכרית) שהחל להופיע בשנת 1999 על ידי קונגרס יהודי בוכרה העולמי ומופץ לעשרות אלפי בני הקהילה הבוכרית בישראל ובעולם.
בעיתון מאמרים וסקירות על חיי הקהילה של יהודי בוכרה בישראל ובעולם בעבר ובהווה, ודמויות מנוף הקהילה בעבר ובהווה, ובמיוחד בנושאים העוסקים בקידומם הרוחני, החינוכי, כלכלי והתרבותי של העולים מאסיה התיכונה, ומדור לנושאים אקטואליים וחדשות. העיתון צבעוני ומשולבות בו תמונות רבות.
העיתון מבליט במיוחד את הפעילות הקהילתית של ארגון קונגרס יהודי בוכרה העולמי, העומד בנשיאותו של איש העסקים לב לבייב, לצד עשרות אנשי עסקים מהקהילה התורמים לפעילות ומכהנים כחברים בנשיאות הקונגרס.
הוא מופץ בעיקר בריכוזי הקהילה בישראל ובעולם (רוסיה, אוסטריה, ארצות הברית, גרמניה ואוזבקיסטן).
נכון לחודש אפריל 2018 הופיעו 833 גליונות. לקראת חגים יוצא לאור מוסף חג.

ראיונות עם ראשי המדינה

לאורך השנים ראיין העיתון ראשי ממשלה, שרים וחברי כנסת, בהם שמעון פרס, ראובן ריבלין, אהוד אולמרט, בנימין נתניהו, יו"ר הכנסת יולי אדלשטיין.

עיתונים נוספים לקהילה

לעיתון שני מתחרים, אחד היוצא לאור בישראל בשיתוף פעולה עם ארגון "ברית יוצאי בוכרה" בשם "בוכרסקייה גזטה" (ובשמו העברי "העיתון הבוכרי") בעברית ורוסית, והאחר "בוכריין טיימס" היוצא לאור בניו יורק בשפה הרוסית בלבד. בניגוד למנורה היוצא לאור מדי שבוע, שני האחרים מופיעים אחת לחודש.
אלנקה ארמנץ

קריירה צבאית

ארמנץ החלה את שירותה הצבאי בשנת 1991, השנה בה סלובניה הכריזה על עצמאותה לאחר התפרקות יוגוסלביה. היא שירתה כחלק מכוחות שמירת השלום בקוסובו. בינואר 2006 מונתה לפקד על גדוד המודיעין והחיילים של הכוחות המזוינים של צבא סלובניה, ובכך הפכה למפקדת הראשונה בגדוד. במאי 2009 הועלתה לדרגת מייג'ור גנרל, ומונתה למפקדת הגדוד שבמסגרתו השתתפה ב"כוח קוסובו".
בפברואר 2018 מונתה לסגנית ראש המטה הכללי אלן גדר, לאחר שקודמו בתפקיד הודח.
ב-23 בנובמבר 2018 היא הועלתה על ידי נשיא סלובניה בורוט פאחור לדרגת גנרל כדי לקדמה לתפקיד ראש המטה הכללי. ב-28 בנובמבר מונתה באופן רשמי לרמטכ"ל.
ורדר ברמן

ההיסטוריה של המועדון

בשנת 1903 זכתה ברמן באליפות הראשונה שלה. לאור ההצלחה, ב-1905 הפך המועדון לראשון שגובה תשלום בכניסה למגרש. ברמן הייתה אחד המועדונים היחידים שהמשיכו לפעול גם בזמן מלחמת העולם הראשונה. לאחר תקופה חלשה, האנס ירבורג, המאמן הראשון אחרי המלחמה, היה האיש ששיקם את הקבוצה והציל אותה מפירוק. בזמן המלחמה החל עיצוב המגרש הביתי "החדש" של קבוצת ורדר ברמן.
ב-1920 נקבע שם המועדון כ-SV Werder Bremen ונוספו לו עוד מחלקות כגון: טניס, אתלטיקה, שחמט. השינוי הביא לתוספת של עוד 1000 חברים חדשים למועדון. בכל זאת, הכדורגל נשאר הענף המרכזי של המועדון. שנתיים אחרי השינוי ברמן הפכה למועדון הראשון שהחתים מאמן מקצועי, ההונגרי פראנץ קוניה.
ברמן התפרקה במלחמת העולם השנייה וחזרה לפעילות בסופה של המלחמה, באותה תקופה לא הורשו מקצוענים לקחת כל פעילות בקבוצה.
עד שנת 1963 ברמן תמיד זוהתה כקבוצה השנייה של אזור הצפון מאחורי המבורג, ב-1961 ברמן זכתה לראשונה בגביע וב-1965, העונה השנייה בה התקיימה הבונדסליגה, זכתה ברמן לראשונה באליפות, ברמן הייתה קבוצת צמרת ואף הגיעה למקום השני בעונת 1967/1968 אך לאחר מכן החלה הדרדרות ונהייתה קבוצת תחתית ובעונת 1980-1981 ירדה לליגה השנייה לאחר שסיימה במקום ה-17.
ב-1981, הגיע מאמן חדש לורדר: אוטו ריהאגל. אוטו הצעיד את ברמן לתקופה מוצלחת שכללה חזרה היסטורית בשנת 1982 לליגה הראשונה בגרמניה, בעזרתו של השחקן המוכשר רודי פלר, שכיכב באותן שנים בקבוצה.
תחת שרביטו של ריהאגל הגיעה ורדר ברמן למקום השני בעונות 1983, 1985, 1986 ו-1988 זכו באליפות לאחר 23 שנים, כמו כן המועדון הגיע מספר פעמים לגמר הגביע הגרמני אך זכה בו רק בשנת 1991, זכייה זו איפשרה לברמן להופיע בגביע אירופה למחזיקות גביע ב-1992 בו היא זכתה.
ב-1993 ברמן שוב זכתה באליפות גרמניה ובגביע ב-1994, עונה לאחר מכן עזב ריהאגל את ברמן לטובת באיירן מינכן שם לא נחל הצלחה גדולה ופוטר מאימון הקבוצה.
עזיבתו של ריהאגל השפיעה על מעמדה של ברמן שהדרדר שהחליפה 4 מאמנים עד למאי 1999 אז הגיע לקבוצה שחקן העבר שלה תומאס שאף שגרם להפסקת ההדרדרות של הקבוצה ואף הביא לזכייה בגביע הרביעי של ברמן כמה שבועות מאוחר יותר.
מאז כניסתו של שאף לתפקיד מאמן הקבוצה, לברמן יש מעמד קבוע בחלק העליון של הטבלה, בעונת 2004 זכתה ברמן בדאבל, בעונה שלאחר מכן הגיעה ברמן לליגת האלופות עברה את שלב הבתים והגיעה עד לשלב שמינית הגמר שם הודחה על ידי קבוצת ליון, גם בעונה שלאחר מכן הגיעה ורדר ברמן לשלב שמינית הגמר שם הודחה שוב על ידי יובנטוס לאחר שכבר כמעט הבטיחה את עלייתה לשלב רבע הגמר, רבים זוכרים את ההשמטה של השוער טים ויזה שגרמה לשער השני של יובנטוס שלמעשה הדיח את ברמן בגלל יחס שערי חוץ לטובתה של יובה.
את עונת 2006/2007 התחילה ברמן בצורה מרשימה, היא הוכתרה כ"אלופת החורף" לפני שהליגה יצאה לפגרת החורף.
בליגת האלופות הוגרלה ברמן לשלב הבתים לשחק מול ברצלונה, צ'לסי ולבסקי סופיה. ברמן סיימה במקום השלישי והמשיכה את העונה האירופאית של בגביע אופ"א שם הגיעה לשלב חצי הגמר ופגשה את אספניול והודחה לאחר שהפסידה 3-0 בחוץ ו-2-1 בבית.
בעונת 2008/2009 העפילה הקבוצה לגמר גביע אופ"א. במשחק הגמר נוצחה ברמן 2-1 בהארכה על ידי שחטאר דונצק.
עמי סמולרצ'יק

ביוגרפיה

סמולרצ'יק התפרסם בתפקידו הגדול הראשון בסדרת הדרמה "פלורנטין" ששודרה בין השנים 1997–2001 בערוץ 2, שם שיחק את חנן. ב-2004 השתתף בסדרה "אהבה זה כואב". ב-2008 שיחק בסדרה "פאפאדיזי" לצד מנשה נוי וקרן מור. ב-2005 שיחק את דמותו של טרלה בסדרת הילדים "האיגלו של טרלה ". ב-2008 השתתף בתוכנית ההומור "שבוע סוף" וגילם בה את דמותה של הפוליטיקאית ציפי לבני. השתתף גם בקומדיה החינוכית "בלי גרביים".
סמולרצ'יק שיחק אף בקולנוע. ב-1996 שיחק בסרט "זולגות הדמעות מעצמן" ושנה לאחר מכן, ב-1997, שיחק בסרטו של מנשה נוי "פתיחה 1812". כמו כן שיחק בסרטיו של דרור שאול: בסרט "מבצע סבתא" שיצא ב-1999 שיחק את בני שגיב, לצד רמי הויברגר ובסרט "סימה וקנין מכשפה" שיצא ב-2003 שיחק את שוטר השכונה. ב-2017 שיחק בסרטו של מתן יאיר "פיגומים".
בתיאטרון שיחק סמולרצ'יק בהצגות רבות בתיאטרון הבימה, ביניהן בהצגה "מבקר המדינה" בתפקיד עוזר המבקרֿ. ב-1998 העלה מופע יחיד בשם "סמולרצ'יק" המבוסס על מערכונים פרי עטו, שהורכב ממונולוגים קומיים של קשת של דמויות. את המופע ביים השחקן והבמאי אורי הוכמן. בשנת 2006 גילם את איש המעלית במחזה "נודניק" בבימויו של משה נאור. בשנת 2007 שיחק בסדרת הטלוויזיה "בלי גרביים". בשנת 2008 שיחק בסדרה "פאפאדיזי" בתפקיד מנוליס ובסדרה "עד כאן". בשנת 2010 השתתף בין היתר בסדרות "15 דקות" ו"סרוגים". ב-2011 גילם חוקר משטרה בסדרה "השנים הכי יפות" ושיחק בסדרה "סברי מרנן", ובתוכנית "מיקמק-הסדרה" ב-2011 (תוכנית אינטרנטית שהופקה על ידי חברת וואלה ושודרה גם ב-VOD של חברת Yes).
בשנת 2012 השתתף בסדרה גאליס לצד נווה צור, גיא זו ארץ, הדס קלדרון ואחרים. בשנת 2014 השתתף סמולרצ'יק בסדרת הילדים "משפחת יומולדת "בתפקיד אב המשפחה ושיחק בעונה השלישית של מר עגבנייה את איש המערות אמנון הקדמון, וכן השתתף בעונה השלישית של הסדרה נויורק. 
בשנת 2015 שיחק בסדרה שוברי גלים מבית ערוץ הילדים.
ב-2005 יצא לאור ספרו - "איפה אתה" בהוצאת "מוזה הוצאה לאור", ספר על מסע לא שגרתי בהודו העוסק בשגעון המבוסס על מסעותיו של סמולרצ'יק בהודו.
בין השנים 2014-2018 שיחק בתוכנית הקומית סברי מרנן ששודרה בערוץ 2 שם שיחק לצד ימית סול ועוד נוספים.
ב-2016 שיחק בתאג"ד ששודרה ב-YES.
ב-2016 החל גם לגלם את אנו קלוגה במחזה "לבד בברלין" בתיאטרון הבימה, בבימויו של אילן רונן.
ב-2018 בינואר, עלתה הסדרה ״כפולה״ בה הוא משחק את בצר, מנהל המיצוציה.

חיים פרטיים

סמולרצ'יק היה נשוי לשחקנית דורית לב ארי עד לשנת 2001.
אורקי

נופש

אורקי מוכרת כעיירת נופש בזכות החול השחור של חוף הים שלה; צבע החול נקבע על ידי הריכוז הגבוה של המגנטיט בו - שניים עד שבעה אחוזים.
אורך חוף המגנטיט באורקי הוא כ-1,5 ק"מ ורוחבו 80-60 מטרים (המגנטיט נמצא גם מחוץ לחוף המוסדר - השטח הכולל, שבו המינרל מרוכז, משתרע לאורך כ-2,5 קילומטרים ורוחבו 600-500 מטרים).
לטענת המאמינים במגנטותרפיה, החול עם המגנטיט יוצר שדות מגנטיים בעלי סגולות רפואיות.
בעבור המתרחצים שאינם שוחים, חוף הים באורקי הוא מהבטיחותיים ביותר בין חופי הים השחור בגאורגיה מבחינת מפלס מי הים; באורקי אדם בוגר יכול להיכנס לים עד למרחק של 40-20 מטרים מבלי להתכסות במים.
באורקי פועלים מספר בתי מלון ואכסניות.
אביבה טלר

אביבה טלר (נולדה ב-10 בספטמבר 1939) היא דוקטור לעבודה סוציאלית, מרצה ופעילה בתחום התמחותה העיקרי - סיוע לשכבות חלשות ושיקומם של נפגעי נפש בקהילה. יקירת העיר חיפה.

ביוגרפיה

טלר נולדה בחיפה. את שירותה הצבאי עשתה במסגרת הנח"ל בקיבוץ שדה אליהו.
בין השנים 1960–1963 למדה פסיכולוגיה וסוציולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים. במקביל ללימודיה, עבדה כמאבחנת במכון אבני.
בשנות ה-70 חזרה לחיפה ולמדה עבודה סוציאלית באוניברסיטת חיפה. תואר שני למדה באוניברסיטת פיטסבורג, ובשנת 1997 השלימה את עבודת הדוקטורט בעבודה סוציאלית ב-Union Institute. נושא המחקר היה אישיותם של מתנדבים.
בשנים 1976–1978 הקימה וניהלה מרכז לטיפול בנפגעי סמים של קופת החולים הכללית. בשנים 1978–1980 שימשה כעובדת סוציאלית בבית החולים הפסיכיאטרי בפיטסברג. משנת 1989 היא חברה בוועד המנהל של "הוספיס חיפה" של האגודה למלחמה בסרטן.
טלר הרצתה באוניברסיטת חיפה ובשנים תשמ"ז-תשמ"ח ותשמ"ט-תש"ן זכתה בתואר "המרצה המצטיין"]. היא הקימה את הקורס למדריכים מקצועיים באוניברסיטת חיפה] ואת החוג לעבודה סוציאלית במכללת עמק יזרעאל]. בשנים 1997–2009 יסדה טלר עם שני בניה שתי רשתות של הוסטלים ודיור מוגן בשיקום בבריאות הנפש - עתיד חדש בחיפה וכנרת בטבריה והסביבה. היא מדריכה בהם עד היום (מספר המודרכים נע סביב ארבעים עובדים סוציאליים). טלר התנדבה במוסדות כגון "דלת פתוחה" והמרכז לטיפול בנוער בסיכון.
בשנת 2010 הוענק לטלר התואר "יקירת העיר חיפה". היא מתגוררת בעיר עד היום.
טלר נשואה לפרופסור יחזקאל טלר, איש חינוך ומומחה בעבודה סוציאלית ושיקום פגועי נפש. לזוג שני בנים ובת.
כרטיס טלוויזיה

כרטיס טלוויזיה משמש לצפייה או הקלטה של תוכניות טלוויזיה במחשב. הכרטיס ממיר את גלי הרדיו למידע ספרתי אשר יכול לשמש קלט לתוכנות מחשב.
כרטיסי טלוויזיה מתחברים בדרך כלל לחריצי ה-PCI במחשב או כהתקני USB חיצוניים. קיימים גם כרטיסי טלוויזיה המשולבים בכרטיסי מסך. חלק מהכרטיסים הגרפיים יכולים להיות גם כרטיסי טלוויזיה.
פארק אנדרה סיטרואן

פארק אנדרה סיטרואן (בצרפתית: Parc André Citroën) הוא פארק ציבורי הממוקם בגדה השמאלית של נהר הסן, ברובע ה-15 של פריז בירת צרפת.
הפארק נבנה באתר בו היה ממוקם קודם לכן מפעל חברת סיטרואן לייצור מכוניות, ונקרא על שם מייסד החברה אנדרה סיטרואן.
שטחו של הפארק 140 דונמים.

היסטוריה

בשנת 1915 בנה סיטראון את מפעל כלי הרכב שלו על גדת הסן. המפעל פעל עד אמצע שנות ה-70 של המאה ה-20. לאחר סגירת המפעל הוחלט להקים באתרו את הפארק. עבודות ההקמה החלו בראשית שנות ה-90 בתכנונם של אדריכלי הנוף גיל קלמן (Gilles Clément) ואלאן פרוו (Alain Provost) והאדריכלים פטריס ברג'ה (Patrick Berger), ז'אן-פרנסואה ז'ודרי (Jean-François Jodry) וז'אן-פול ויגייה (Jean-Paul Viguier). הפארק נפתח לציבור בשנת 1992.

תיאור הפארק

במרכז הפארק נמצאת מדשאה ששטחה 273 מטרים על 85 מטרים. בסמוך לה שתי חממות - באחת גדלה צמחייה טרופית, ובשנייה צמחייה ים תיכונית. כמו כן בסמוך למדשאה מזרקה. בחלקה הדרומי, גובלת המדשאה בתעלה המשמשת כבריכת השתקפות. בצידה הצפוני, גובלת המדשאה בשישה גנים נושאיים. כמו כן, לצד הגנים הנושאיים נשתל "גן תנועה" בו נשתלו עשבים שונים אשר נעים במהירויות רוח שונות. בשנת 1999 הוצב בפארק כדור פורח המאפשר למבקרים בארק לראות את העיר פריז. הבלון מקובע במקומו, ומתרומם לגובה של 150 מטרים, כאשר הוא מסוגל לשאת 30 איש (או 60 ילדים).
בית הכנסת העתיק במצדה

בית הכנסת העתיק במצדה הוא אחד מבתי הכנסת מתקופת בית שני בארץ ישראל שנתגלו על ידי חפירות ארכאולוגיות, וששרדו עד היום הוא נחשף על ידי יגאל ידין במסגרת החפירות הארכאולוגיות שהחלו בשנת 1955. המבנה הוקם בימי הורדוס, כנראה כאורווה, והוסב למבנה בית כנסת בעת המרד הגדול.

מבנה בית הכנסת

בשלבו הראשון לא היו ממוקמים בבית הכנסת הספסלים, הצמודים לקירות. כמו כן, אין עדות לבימות - העמודים שבאמצע האולם. בשלב השני הורחב בית הכנסת על ידי צירוף אולם הכניסה לבית הכנסת. הרצפה החדשה הייתה בעלת טיח אפור-צהבהב לעומת אפור בשלב הראשון. כן הוספו עמודים ושורות. הוא מהווה הרחבה של סוגר מסוגרי החומה. בית-הכנסת בנוי בחומה המערבית של מצדה, פתחו בדרום-מזרח והוא מכוון אל ירושלים.
על רצפת האולם נמצאו חרסים עליהן כתובות: "מעשר כהן", "כשר לטהרת הקדש", "קדש", "לקדשא", "ט" (טבל), "ת" (תרומה) ו"חזקיהו" - צבי אילן מניח מדובר בשם של הכהן.
בחדר האחסנה נמצאו סימנים לשריפה, הסברה היא כדי שלא ייפלו חפצים קדושים לידי הרומאים. בחדר זה נמצא גם בור לגניזה. המגילות שבו נשמרו בזכות האקלים היבש. סך הכול נמצאו במצדה שרידים של 14 מגילות מספרי התנ"ך: בראשית, ויקרא, יחזקאל ומהספרים החיצוניים: ספר בן סירא ספר היובלות וספר שירות עולות השבת - המיוחד לכת האיסיים, שגם הם נמנו על תושבי מצדה. בין השאר נמצא בו קטע מספר יחזקאל, פרק ל"ז, על "חזון העצמות היבשות".
ליד הבניין נמצאו אוסטרקונים עם הכתובת "לטהרת הקדש". סך הכל אוסטרקונים שנמצאו במצדה, בעברית, ארמית ויוונית ובלטינית הגיע ל-700.
בדרום החלק המרכזי של מצדה נתגלה באחד הבניינים חדר ארוך ובו שני ספסלים לאורך הקירות. ובמרכז מבנה אבן נוסף שייתכן כי שימש כבסיס לשולחן או מדף. צבי אילן כותב ש-"ייתכן ששנו כאן תורה או שהמקום שימש כבית תלמוד לילדים".

חדר התורה

לחדר הנמצא בתוך בית הכנסת הוכנס ב-2010 ספר תורה על ידי אגודת חב"ד וסופר סת"ם יושב מדי יום וכותב ספרי תורה וספרי קודש אחרים. הקהל יכול לצפות בעבודתו דרך קיר זכוכית.
PLS

תסמיני המחלה

המחלה מופיעה לרוב לאחר גיל 50. היא פוגעת בשרירים הרצוניים ברגליים, ידיים ולשון. בתחילת מופיעה חולשה בשרירי הרגליים הגורמת להפרעות בשווי המשקל אך מה שמאפיין את המחלה הוא התכווצויות כואבות של השרירים. המחלה פוגעת גם בשרירי הפנים וגורמת להפרעה בבליעה ובדיבור.
בניגוד ל-ALS אין כאן ניוון שרירים. הבעיה העקרית היא ההתכווצויות של השרירים המלוות בכאב. ההתכווצויות אין סימטריות ומופיעות בפתאומיות דבר הגורם לנפילות.
המחלה אינה תורשתית אם כי תוארו מקרים בודדים של PLS בצעירים בהם זוהתה מוטציה בגן ALS2.

טיפול

אין ריפוי למחלה אלא טיפול תומך. הסבל העיקרי הוא מהתכווצויות השרירים והתרופה העיקרית בישראל לטיפול בבעיה זו היא בקלופן. התרופה ניתנת דרך הפה אולם במקרים קשים אפשר להשתיל משאבת בקלופן המחוברת לתעלת עמוד השדרה ומזליפה בקלופן ישירות לאזור חוט השדרה. תרופות נוספות לטיפול בהתכווצויות הן כינין או פניטואין.
כן יש שיפור מסוים בטיפול פיזיותרפיה, רפואה תעסוקתית, טיפול בדיבור ועוד.

פרוגנוזה

רוב החולים במחלה זו חיים שנים רבות ונפטרים מסיבות שלא קשורות בה. אין כאמור ריפוי למחלה וטווח הפגיעה שלה הוא רחב. יש כאלה שמסוגלים ללכת וכאלה שנזקקים לכסא גלגלים, מקל הליכה או לאמצעי עזר אחרים.
טייט קובו

ביוגרפיה

קוּבּוֹ נולד בהירושימה, וכבר בבית הספר היסודי החליט להיות אמן מנגה, אחרי שקרא את הקומיקס סייה הקדוש. המאנגה הראשונה שכתב קובו הייתה "אבקת זומבים" (Zombie Powder), שהייתה כישלון.]
מאוחר יותר כתב קובו את בליץ', מאנגה זו נדחתה על ידי מוציאים לאור שונים משום שהייתה דומה מאוד למאנגה אחרת שפורסמה באותה תקופה, בשם יו יו האקושו. אך לאחר מכתב עידוד שקיבל קובו מהמאנגקה המפורסם אקירה טוריאמה, יוצר דרגון בול; פיתח שוב את בליץ' והצליח להדפיסה במגזין שונן ג'אמפ. מאנגה זו זכתה לפופולריות רבה ביפן ובעולם.
Google Allo

היסטוריה

גוגל הכריזה על היישום במהלך כנס ה-Google i/O ב-18 במאי 2016, והודיעה כי תשיק את האפליקציה במהלך הקיץ של שנת 2016. האפליקציה הושקה ב-21 בספטמבר 2016‏.
בדצמבר 2018 הודיעה חברת גוגל כי במרץ 2019 יופסק השירות ועל העברת המשאבים ל-Google Massages.

תכונות

בניגוד ליישומי שיחות אחרים, Google Allo משתמש במספר הטלפון כשם משתמש ולא בחשבון המייל.

מצב ברירת מחדל

פונקציית ה"מענה החכם" של האפליקציה משתמשת בטכנולוגיית למידת מכונה של גוגל כדי להציע תגובה על ההודעה האחרונה, אותה ניתן לבחור מתוך מספר אפשרויות. התכונה גם מנתחת תמונות שנשלחו למשתמש על מנת להציע תגובות. בדומה ל"מענה חכם" באפליקציית תיבת הדואר של גוגל, התוכנה לומדת את ההתנהגות של המשתמש כדי להתאים את הצעותיה עם הזמן. האפליקציה היא אחת מהיישומים התומכים בGoogle Assistant, עוזר אישי וירטואלי שמאפשר למשתמשים לשאול שאלות ולקבל תשובות באמצעות דו-שיח.
תכונה נוספת, "צעקה לוחשת" מאפשרת למשתמש להגדיל או להקטין את גודל ההודעה כדי להביע את עוצמת הקול.
כמו כן, האפליקציה מאפשרת למשתמשים לצייר על תמונות לפני שליחתן.

מצב גלישה בסתר

היישום מציע מצב גלישה בסתר, הכולל צ'טים עם תאריך פג תוקף אחריו הם ימחקו, התראות פרטיות ושיחות מוצפנות.
עבור ההצפנות, האפליקציה משתמשת באות הפרוטוקול.
מצב גלישה בסתר אינו כולל כל מענה חכם או עוזר וירטואלי. כאשר המשתמש מקבל מדבקה, זה אומר שזה מותקן על המכשיר שלהם, היישום ישחזר את המדבקה של שרתי גוגל באמצעות הצפנת שרת-לקוח.

עוזר וירטואלי

בכתבה בעיתון PC World מארק האקמן הציג סקירה אוהדת של האפליקציה, וציין כי היא מהווה "שילוב של קורטנה ו-סירי".

הצפנה אופציונלית

בהמשך להכרזת האפליקציה בכנס-Google i/O, מומחי אבטחה ציינו לפגם את העובדה שכברירת מחדל, ההצפנה אינה מופעלת. הם טוענים שכאשר הם משאירים את האפליקציה פתוחה, הוא עושה מעקב המונים. אדוארד סנודן ביקר את האפליקציה בטוויטר ואמר כי "ההחלטה של גוגל כדי להשבית את ההצפנה כברירת מחדל, באפליקציה #Allo היא דבר מסוכן, והיא הופכת את האפליקציה ל"לא בטוחה".
טאי דחונג, שותף מוביל בצוות האבטחה של גוגל כתב בלוג אישי על המוצר. הוא כתב שהוא ידחוף תוספת של הגדרה, שתאפשר למשתמשים להפעיל את ההצפנה כל הזמן, אבל מאוחר יותר הוא חזר בו מהצהרתו.

הודעת שימור

כאשר האפליקציה הוצגה לראשונה, המפתחים שלה דיברו על אחסון מידע בעילום שם. הודעות יכולות להימחק מן השרתים של גוגל אחרי שהם נמסרו ליעדם. בעת ההשקה, גוגל גילתה כי במקום לאחסן את כל ההודעות בעילום שם ללא הגבלת זמן (או עד שהמשתמש פעיל למחוק אותם) על מנת לשפר את האפליקציה בתכונת "מענה חכם", היא עשויה כן לשמור את ההודעות, כולל השיוך למשתמש. ראסל ברנדום של סף ציין כי "להחלטה תהיה משמעות רבה בהקשר להשלכות של גישת גורמי אכיפת חוק להודעות של האפליקציה. כברירת מחדל, הודעות אלו, מעכשיו, יהיו נגישות במקרה של צו בית דין, כמו נתוני הודעה ב-Gmail ו-Hangouts".
ישיבת שירת משה יפו

ישיבת שירת משה היא ישיבת הסדר וישיבה גבוהה ביפו. בראשות הישיבה עומד הרב אליהו מאלי. 
הישיבה הוקמה על ידי הרב אליהו מאלי והרב אריק קמחי יחד עם מספר רבנים יוצאי ישיבת עטרת כהנים בשנת ה'תשס"ח (2008) בבית הכנסת "אור ישראל" (ע"ש הרב  אליהו מלובלין) ברחוב טולוז. 
הישיבה קרויה על שמו של משה צבי גולדשטיין, ניצול שואה מהולנד. 
בישיבה לומדים כמאה בחורים במסלולים שונים של הסדר וישיבה גבוהה לפני צבא, וכן כולל אברכים. 
הישיבה היא חלק מעמותת "מאירים ביפו", הכוללת גם מדרשה לנשים, בית יהודי, כפר סטודנטים ועוד.