google/wiki40b huggingface dataset:
הפועל הצעיר (עיתון)

הפועל הצעיר היה עיתון שנוסד על ידי מפלגת הפועל הצעיר בשנת 1907. עורכו הראשון של העיתון (עד שנת 1922) היה יוסף אהרונוביץ' ולאחר מכן יצחק לופבן. על-אף שיצא במסגרת מפלגתית, היה העיתון "רך" מבחינה אידאולוגית ולא דוגמטי וכופה את האידאולוגיה על התכנים. בראשיתו ראה "הפועל הצעיר" את טיפוח הספרות העברית כאחת ממטרותיו ובין הסופרים שפרסמו בו מפרי עטם נמנו ש"י עגנון, ר' בנימין, אז"ר, אברהם שמואל שטיין (א"ש שטיין), דוד שמעוני (שמעונוביץ'), יצחק וילקנסקי ומשה סמילנסקי, אשר ברש ויוסף חיים ברנר (שהיה, באופן יוצא דופן, גם חבר מערכת העיתון המתחרה, האחדות, של פועלי ציון).
עם האיחוד בין מפלגת אחדות העבודה ומפלגת הפועל הצעיר בשנת 1930 והקמת המפלגה המאוחדת מפא"י, הפך העיתון, שיצא במתכונת שבועית, להיות הבטאון הרשמי של מפא"י ביישוב ובשנות המדינה הראשונות. למרות היותו עיתון רשמי של המפלגה הובעו בו, בעידודו של עורכו לופבן, דעות אופוזיציוניות לקו המרכזי של המפלגה. בעיתון התפרסמו מאמרים מאת אנשי ברית שלום וכותבים אחרים שניגחו את הקו המרכזי האקטיביסטי של מפא"י ואת ראשיה.
בבואו לסכם 40 שנות הופעת "הפועל הצעיר" כתב לופבן, עורכו:
השחייה נגד הזרם... הייתה מסימניה הראשונים של במה זו... לא הרצון להיות פופולרי, לדבר אל יצר לבו של הרחוב, אלא הרצון להיות אמיתי ולחנך את הקורא ואת התנועה להכרת האמת, לתבונה, לשיקול דעת רציני ולאחריות, הייתה מגמתו של העתון הזה משך כל השנים. מעולם לא ערכו לו תשואות ולא מחאו לו כפיים, תמיד היה הוא כצנינים בעיני רבים, ואף בעדת אוהביו ובציבור שהוא שימש ומשמש לו כלי מבטא היה לא פעם מטרה לביקורת חמורה... במה לחינוך, להארה תרבותית ומוסרית, אך גם במת ריב ובמת מדון הייתה במה זו במשך ארבעים שנות קיומה.
— יצחק לופבן, "על ספם של ימים: שנת הארבעים", הפוע"צ, 7.10.1946
העיתון נסגר בשנת 1970.
איבראהים סוס

ביוגרפיה

למד באוניברסיטאות בפריז ובלונדון, את הדוקטורט הוא עשה במדעי המדינה בפריז.
נוסף על הקריירה הפוליטית שלו, הוא גם פסנתרן, מלחין וסופר. בשנים 1978 – 1992 הוא ייצג את אש"ף בפריז
, בשנים 1975 – 1980 באונסקו ובשנים 1983 – 1985 בסנגל. בשנים 1998 – 2003 הוא כיהן בסגן מנהל ארגון העבודה הבינלאומי, והחל משנת 2003 סגן נשיא אוניברסיטת אל-קודס בירושלים.
רוקין

רוקין (בהולנדית: Rokin) הוא רחוב ראשי במרכז אמסטרדם שבהולנד. מקור שמו של הרחוב במילה ההולנדית "Rak" שמשמעה גוף מים ישר- עד 1913 היה הרוקין חלק נהר האמסטל שנמצא במעלה הנהר מהסכר שנבנה עליו ואשר הפך לימים לכיכר דאם במרכז העיר (ונתן לעיר את שמה). בשנת 1913 הוקמו משני צידי הנהר רציפים אשר נקראו בשמו של הנהר.
בשנת 1936 יובש מקטע הנהר שבין כיכר ספאו וכיכר דאם, ועליו נבנה הרחוב (במקביל יובש מורד הנהר שמעבר לכיכר דאם והפך לרחוב דאמראק). הרחוב רוקין ממשיך עד המונטפליין (כיכר המטבעה), לצד תעלה המהווה שריד לנהר.
בשנים 1608–1609 הייתה ממוקמת במפגש הרוקין עם כיכר דאם, הבורסה הראשונה של אמסטרדם, במבנה שתוכנן על ידי הנדריק דה קייסר. המבנה, שנהרס בשנת 1835, שימש מנוף מרכזי לכלכלת העיר במהלך תור הזהב ההולנדי.
ברחוב ממוקם מוזיאון אלארד פירסון לארכאולוגיה.
מתחת לרחוב נבנית תחנת חדשה עבור הרכבת התחתית של אמסטרדם.
שרשיר תחמושת

שרשיר תחמושת הוא שורת תרמילים המחוברים אחד לשני באמצעות חוליות מתכת או בד. את השרשיר מחברים לכלי ירייה, בעיקר למקלעים ותת-מקלעים.
בכלי נשק מסוימים מחובר השרשיר דרך קבע לנשק עצמו. בכלי נשק אלה, מכונת הירייה מושכת את השרשיר דרך הנשק ומוציאה את השרשיר חסר הכדורים מצידה השני. בכלי נשק אחרים נעשה שימוש ב"שרשיר מתפרק", בהם לאחר פליטת הכדור, מתפרק השרשיר ומועף מכלי הנשק יחד עם התרמיל הריק. כלי נשק מסוג זה קלים יותר, ולכן נוחים יותר לתנועה תוך כדי ירייה. היתרון בשרשירים המחוברים דרך קבע הוא האפשרות למלא מחדש את השרשיר. שרשירים אלה מחוברים אחד לשני בדרך כלל באמצעות חוליות עשויות בד, ואילו השרשירים המתפרקים מורכבים מחוליות עשויות מתכת.
השרשירים מתאימים לירי רציף וארוך של תחמושת. במהלך המאה ה-20 פותחו מקלעים עם קצב אש גבוה יותר, ונמצא כי המחסנית המסורתית הפכה ליעילה פחות משני טעמים: מחסנית בגודל סביר (עם פחות מ-70 כדורים) מצריכה את החלפתה בתכיפות גבוהה מדי במהלך ירי ממושך, והקפיץ המזין את הכדורים במחסנית אינו יכול לפעול בצורה מהירה ועלול להיתקע.
השרשירים מאוחסנים לרוב בקופסאות או בתופים הניתנים לחיבור מתחת או ליד כלי הנשק. באופן זה יכולים כוחות חיל רגלים ניידים להצטייד במקלע בינוני וקל עם כמות גדולה של תחמושת בקלות יחסית.
מכינה קדם-צבאית רבין

היסטוריה

המכינה קמה בא' באלול תשנ"ח, ה-23 באוגוסט 1998, על ידי דני זמיר בשיתוף עם אנשי מכללת אורנים. בשנותיה הראשונות מיקום המכינה היה בעכו, ובמחזור הראשון בה היוו כ-17 חניכים בוגרי כיתה י"ב.
בשנת 2003 המכינה עברה לקמפוס קבוע בתוך מכללת אורנים שבקריית טבעון, כשהיא משתמשת במתקנים הקיימים בתוך המכללה. לאורך השנים המכינה התרחבה ומספר החניכים בכל מחזור גדל, במקביל למספר הבוגרים. בשנת 2015 נפתחה שלוחה של המכינה בשכונת הדר שבחיפה על ידי בוגר המכינה. ב-2016 נפתחה שלוחה נוספת של המכינה בקיבוץ אדמית.
כיום במכינה יש כ-110 חניכים, המתקראים "מכינאים", וקיים שיתוף פעולה בין שלוש השלוחות - טבעון, חיפה ואדמית.

חזון

המכינה עומדת על ארבעה עמודי תווך מרכזיים: חיי קבוצה, לימודים, עשייה קהילתית וניהול משותף. לכל אחד מארבעת עמודי התווך הללו צריכה להיות חשיבות משמעותית עבור חניכי המכינה. הלימודים במכינה הם במתכונת קבוצתית של כ-20 חניכים בקבוצה. המכינה מתנהלת כמסגרת דמוקרטית בין החניכים והצוות הבוגר, כאשר החניכים נוטלים חלק פעיל בתפעול המכינה ובתהליך קבלת ההחלטות הקשורות לחייהם.
ה"מכינאים" מתנסים לאורך השנה, בין השאר, בלימודים, בעשייה קהילתית (בצוותים מצומצמים) באזור הסובב את המכינה, בטיולים ובסיורים ברחבי ארץ ישראל ובהיכרות עם אנשים משפיעים בחברה הישראלית.
חזון המכינה מתואר על פיה כך:
קיומה של מדינת ישראל כמדינת הלאום היהודי, שהחברה בה היא הומניסטית, סולידרית, דמוקרטית ומאפשרת שוויון מרבי לבני כל הלאומים, הדתות והאמונות החיים בה, ואשר תושביה היהודים מקיימים אורח חיים המבוסס על תפיסת עולם ציונית ועל תרבות העם היהודי.
— אתר המכינה
נטשה ליטל

ביוגרפיה

ליטל נולדה בליברפול שבמחוז לנקשייר. אמה מורה ואביה מנהל בשירות הבריאות הלאומי. בעשר השנים הראשונות לחייה גדלה במזרח התיכון, שם אביה עבד עבור ארגון הבריאות העולמי ואמה לימדה בבית ספר לדוברי אנגלית. המשפחה חזרה לאנגליה והתיישבה בעיר לוהטון שבאסקס. היא למדה בבית ספר מקיף לבנות בלוהטון ובימי ראשון השתתפה בחוג לדרמה בתיאטרון הנוער אפינג.
בתחילה רצתה קריירה במשפטים, אך אחרי שכיכבה במחזמר "שיקגו" שהועלה בבית הספר, שכנעה אותה מורתה להרשם לבית ספר למשחק. היא למדה ב"בית ספר גילדהול למוזיקה ודרמה" וסיימה תואר BA בהצטיינות בשנת 1994.
התפקיד הראשון שלה אחרי סיום הלימודים היה במחזה "The Tenth Man" מאת סומרסט מוהם בתיאטרון ניו אנד. ב-1995 גילה אותה צייד כשרונות כשהיא מופיעה בתיאטרון "Latchmere pub" והיא לוהקה בתפקיד ג'ני לדרמה המצליחה של ITV "לונדון בוערת". ב-1997 השתתפה בסדרה "Supply & Demand" של לינדה דה פלאנט, ובאותה שנה קיבלה את התפקיד של רייצ'ל בעונה השנייה של סדרת הדרמה "החיים האלה" של ה-BBC.
תפקידים נוספים שלה בטלוויזיה כוללים את הסדרה "The Bill" ו-"Big Women" מ-1998, בקי שארפ במיני סדרה "יריד ההבלים", תפקיד אורח בסדרה "קדפאל" (1998), "The Nearly Complete and Utter History of Everything" משנת 1992, סרט הטלוויזיה "Man and Boy", פאני רובין בעיבוד לרומן "הרחק מהמון מתהולל", "Murder in Mind" מ-2003, ויקי וסטברוק בדרמת הריגול "ספוקס" (2003), "The Crooked Man", ו-"Angell's Hell" מ-2005, בסדרה הקומית של ריקי ג'רבייס "ניצבים" גילמה את דמותה של ליידי המילטון (2005).
בקולנוע השתתפה ליטל בסרטים "הנישואים הסודיים" (1999), "הפושע" (1999), "קווין ופרי קורעים את איביזה" (2000), "אצבעות ירוקות" (2000), "חיים אחרים" (2001), "ביירון" (2003), הסרט "יריד ההבלים" בו גילמה את ליידי ג'יין שיפשאנקס קרולי, "The Queen of Sheba's Pearl" מ-2004 ו-"Congregation of Ghosts" משנת 2009.
בתיאטרון הופיעה ליטל בהצגות "Voyage Round My Father", "מונולוגים מהווגינה", "Les Mains", "האלכימאי" ובמחזה של ריצ'רד אייר "The Novice". במחזה זה קיבלה ליטל את התפקיד ברגע האחרון. היא הייתה אמורה לככב בסרט "אניגמה", אבל התפקיד נמסר לקייט וינסלט, שדחתה אותו קודם לכן וחזרה בה. ליטל קיבלה תשלום מלא 300,000 ליש"ט על התפקיד, ובמקום זה היא שיחקה במחזה "The Novice" בתיאטרון אלמיידה.
ב-1999 זכתה ליטל בפרס השחקנית הטובה ביותר בסדרת דרמה בפסטיבל הטלוויזיה הבינלאומי של ביאריץ על תפקידה כבקי שארפ בסדרה "יריד ההבלים". עוד הייתה מועמדת על תפקיד זה לפרס באפט"א כשחקנית הטובה ביותר בסדרת דרמה. ב-2001 זכתה ליטל בפרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל הקולנוע של שרבורג על תפקידה בסדרה "חיים אחרים"
ליטל השתתפה בפרק "Cat Among the Pigeons" בסדרה "פוארו" בתפקיד אן שפלנד, בסדרה "מאהבות" גילמה את מייגן הדסון, בסרט "מר אף אחד" שיחקה בתפקיד אמו של נימו, בדרמה "מתחיל מחדש" הופיעה כפליק וב-"Any Human Heart" שיחקה בתפקיד אלאנה מונסטיוארט.
ב-2008 כיכבה בפרק בסדרה "המלחמה של פויל". ב-2011 גילמה את דמות אשתו של המתווך דומיניק קינג (בגילומו של טרוור איב) בסדרת הדרמה "Kidnap and Ransom", תפקיד שגילמה שוב ב-2012. היא השתתפה בדרמה של ה-BBC "ג'יימס הריוט הצעיר" בתפקיד אלפסת' מונרו.
ב-2013 הופיעה ליטל בהפקת הבכורה של המחזה "Longing". ב-2015 שיחקה בתפקיד ליז קרומוול במיני סדרה "וולף הול".

חיים אישיים

ליטל חיה עם בעלה השחקן בו פורז'  בלייטונסטון שבצפון מזרח לונדון. השניים נישאו במאי 2003 ולהם שני בנים: גבריאל (יליד 2004) וג'ואל (יליד 2009).
אבנת

היסטוריה והווה

היישוב הוקם כהיאחזות נח"ל ב-1983, והפך ליישוב אזרחי בשנת 2004.
במקום נמצא מאז שנת 2003 בית הספר התיכוני-דתי "יפתח", שחלק מתושבי היישוב עובדים בו. בנוסף, ביישוב פועלים פעוטון, מעון וגן ילדים. ילדי היישוב לומדים גם בבית הספר האזורי בקלי"ה.
שמה הוא סמלי בהוראה שאולה (על משקל שמות תנ"כיים - אסנת, בשמת).
בסמוך ליישוב מדרום, נשפך נחל קדרון לים המלח, ומצפון לו נשפך אל הים המזין. כחצי קילומטר ממזרח ליישוב נמצא מצד קדרון.
היישוב מתפרס על 85 דונם וקיימות בו 24 דירות למגורים (נכון לשנת 2011). בתחילת שנת 2015 פתח היישוב את שעריו לבניה על 20 המגרשים המפותחים המצוים בו, ופונים מזרחה לנופי ים המלח והרי מואב.
קרליץ (מחוז משנה)

דמוגרפיה

בתקופת עריכת מפקד האוכלוסין של בלארוס (2009) , מנתה אוכלוסיית מחוז המשנה קרליץ 24,130 בני אדם. ההרכב האתני של האוכלוסייה במחוז היה: 94.76% בלארוסים, 2.62% רוסים ו-1.55% פולנים. שפות הדיבור הנפוצות: בלארוסית (89.66%) ורוסית (8.08%).
בוריס יופה

ביוגרפיה

יופה נולד ב-28 באוקטובר 1946 בליטא, ברית המועצות. ב-1948 הוגלתה משפחתו לסיביר, שם גדל והתחנך. הוריו עבדו בכפייה עד 1953, אז קיבלה משפחתו חנינה וחזרה לליטא. בשנת 1963 הוא סיים בהצטיינות את לימודיו בבית הספר לרפואה באוניברסיטת המדינה  של אירקוטסק שבסיביר (רוסיה). בפברואר 1978 עלה לישראל ושירת בצה"ל (1978–1979). בתום שירותו הצבאי עבד בבית החולים שיבא בתל השומר. ב-1982 עבר לאשקלון והתמחה בכירורגיה כללית בבית החולים ברזילי שבעיר.
ב-2009 קיבל יופה תואר פרופסור באוניברסיטת בן-גוריון בנגב. נכון למרץ 2017, יופה פרסם 33 מאמרים מדעיים.
מ-1982 מנהל יופה את המחלקה לכירורגיה כללית וכלי הדם בברזילי, ומשמש מנתח יועץ של המחלקה הכירורגית וכירורגית כלי הדם. בנוסף, יופה הוא מרצה בכיר לכירורגיה כללית בפקולטה למדעי הבריאות באוניברסיטת בן- גוריון, וכן בוחן במבחני שלב ב' בכירורגיה כללית וכירורגית כלי דם מטעם המועצה המדעית של ההסתדרות הרפואית.
בנות הרצליה

השנים הראשונות

קבוצת "בנות הרצליה" הוקמה בשנת 1991 והחלה את דרכה בליגות הנמוכות לנשים בישראל. תוך מספר שנים ביססה את מעמדה והצליחה להעפיל לראשונה לליגת העל בתום עונת 1994/1995.
בעונת 1995/1996 בהופעה ראשונה בליגת העל סיימה הקבוצה את הליגה הסדירה במקום השלישי הפסידה 3:0 לאליצור רמלה בסדרת חצי גמר הפלייאוף וסיימה את העונה במקום רביעי לאחר הפסד לאס"א ירושלים 2:0 במאבק על מקומות 3-4. במסגרת גביע המדינה הודחה הקבוצה כבר בשלב שמינית הגמר על ידי אליצור חולון.
בעונת 1996/1997 בשנה השנייה סיימה הקבוצה במקום ה-11 בליגה וירדה ליגה הלאומית ובמסגרת גביע המדינה הודחה הקבוצה על ידי רמת חן בשלב רבע הגמר 2:0.
בעונת 1998/1999 זכתה הקבוצה באליפות הליגה הלאומית.
בתום עונת 1999/2000 העפילה הקבוצה שוב לליגת העל.
בעונת 2000/01 הופיעה הקבוצה שוב בליגת העל וסיימה במקום ה-9. בסיום אותה עונה שוב ירדה הקבוצה לליגה הלאומית.
משך שנתיים רצופות עונות 2001/02 ועונת 2002/03 זכתה הקבוצה באליפות הליגה הלאומית כאשר בשורותיה מאמן אלון שמר ואת הקבוצה מובילות שחקניות בית צעירות: שירן צעירי, קרין אגסי, ליטל סולקוביץ'. ואת הקבוצה מנהיגה הישראלית הוותיקה איריס דינרמן. בשורות הקבוצה שחקו גם שחקניות הבית אפרת רבינוביץ', קרן לדרר (חמו), גלי ברזילי (גלילי), מירי פזמונים, נטלי סוויסה, יעל גולדברגר, נטע יסעור וליטל נימני.

תקופת האיחוד בנות השרון

בנות הרצליה התאחדה באוגוסט 2004 עם קבוצת מכבי רעננה.
הקבוצה המאוחדת נקראה בתחילה בנות רעננה הרצליה ובהמשך השם הוחלף והקבוצה נקראה בנות השרון, בדיוק כמו במקרה של קבוצת הגברים שגם היא נוצרה מאיחוד של הערים רעננה והרצליה ונקראה בני השרון. 
בסיום עונת 2011/12 פורק האיחוד, הרצליה קבלה קבוצה אחת מהאיחוד בליגה הלאומית ושנתה את שמה ל"בנות הרצליה" וגם רעננה נשרה לליגה הלאומית. בעוד הקבוצה מרעננה לא הצליחה להעפיל לליגת העל, הרצליה זכתה בגביע האיגוד  והעפילה לליגת העל לאחר ניצחון על אס"א ירושלים (2:1) בסדרת חצי הגמר. את העונה סיימה הקבוצה במקום השני לאחר הפסד בסדרת הגמר לבנות מגני תקוה (2:1).

התחלה מחדש והתבססות בליגה הראשונה

הקבוצה התבססה על מחלקת הנערות של הרצליה, שהינה אחת ממחלקות הנוער המובילות בישראל ואשר סיפקה שחקניות המשחקות בליגת העל ובנבחרת ישראל, בין השאר: קטיה לויצקי, שירן צעירי, קרין אגסי, הדר גוטין ואופיר בנט.
בסיום עונת 2012/2013 עלתה הקבוצה חזרה לליגת העל ומתחרה מאז בשם המקורי של המועדון "בנות הרצליה".
בתאריך 16 במרץ 2015 זכתה הקבוצה לראשונה בתולדותיה בתואר בכיר, גביע המדינה, לאחר ניצחון 58:46 על א.ס. רמת השרון.
בעונת 2015/16 הקבוצה סיימה במקום השני בעונה הסדירה (מאזן 16-5) והייתה קרובה להעפיל לגמר הפלייאוף (3-1 בסדרה לאשדוד).
בעונת 2016/17 הקבוצה סיימה במקום השלישי בעונה הסדירה (מאזן 12-9) ובחצי גמר הפלייאוף התמודדה מול מכבי אשדוד מהמקום השני בטבלה.
בעונת 2017/18 הקבוצה סיימה במקום השני בבית התחתון (השמיני בליגה בסה"כ) ובחצי גמר גביע המדינה הפסידה לאליצור חולון. ליעד סואץ קרני, שהייתה הסמל של המועדון בארבע השנים האחרונות והובילה את הקבוצה לזכייה היסטורית בגביע המדינה, פרשה ממשחק פעיל לאחר 20 שנה בכדורסל הנשים.
גרהאם גרין (שחקן)

ביוגרפיה

גרין הוא יליד השבט האינדיאני "אונדיה", נולד בכפר אוסווקאן בשטח שמורת האומות הראשונות שבאונטריו, קנדה וגדל בעיר המילטון, בנם של ליליאן וג'ון גרין.
לאחר שסיים את לימודיו, החל גרין לשחק במופעי תיאטרון בקנדה ובאנגליה.
לאחר קריירה מקומית במספר סדרות בקנדה, קיבל גרין תפקיד ראשי במערבון של קווין קוסטנר "רוקד עם זאבים".
בסרט גילם גרין את דמותו של "ציפור בועטת", הכהן של שבט הסו אשר מסכים לקבל לשבטו את סגן ג'ון דנבאר (קוסטנר), קצין בכיר בצבא האיחוד בשלהי מלחמת האזרחים האמריקנית.
על הופעתו בסרט היה גרין מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר.
תפקיד זה הוליך אותו להופיע בהפקות הוליוודיות נוספות במהלך שנות ה-90 כגון: "מווריק" של ריצ'רד דונר, "מת לחיות 3" בתור הבלש ג'ו לאמברט ובדרמה של פרנק דרבונט "המייל הירוק" בה הופיע בתור אחד מהאסירים הראשיים.
הופעתו בסרט "המייל הירוק", הייתה ההופעה המשמעותית האחרונה שלו, גרין הספיק עוד לשחק בתפקידים קטנים בסרט "טראנסאמריקה" ובסרט ההמשך שובר הקופות של "דמדומים", "דמדומים 2: ירח חדש".
בשנת 2017 שיחק בסרט הדרמה "הבקתה" וכן שיחק בדרמה של אהרן סורקין "המשחק הגדול".
הנסיך הקטן (שיר)

אזכורים בתרבות

בעונה השנייה של תוכנית הסאטירה "היהודים באים" (2016) הוצג הקטע "הנסיך הקטן בפעילות מבצעית בשטחים", ובו קצין צה"ל שהוא כביכול הנסיך הקטן מבקש מפלסטיני מבוגר לצייר לו כבשה.
סיטי ג'ורנל

סיטי ג'ורנל (באנגלית: City Journal) הוא כתב עת רבעוני המוצא לאור בעיר ניו יורק על ידי מכון מנהטן לחקר מדיניות- קבוצת חשיבה (think tank) שמרנית שבסיסה בניו יורק, כתב העת מאופיין בקו ניאו שמרני.
מאמרי בכתב העת כוללים ניתוח סוגיות עירוניות (אורבניות) בעיקר מן העיר ניו יורק אך גם במטרופולינים אחרים בארצות הברית. מאמרים רבים בכתב העת תוקפים באופן עקבי את מדיניות הרווחה הליבראלית הנהוגה בערים הגדולות ומאשימים אותם ביצירת שכבה חברתית פרזיטית הגורמת לעליית הפשע והרחבת מעגל העוני. בנוסף כתב העת תוקף בהקשר האורבני את המיסוי הגבוה, השחיתות והבזבוז במנהל המוניציפלי וליקויים באכיפת החוק, בייחוד אכיפת החוק בעברות אלימות ופגיעה בסדר הציבורי. בתקופה בה שימש רודולף ג'וליאני כראש עיריית ניו יורק היה כתב העת למשענתו האידאולוגית ברבות מן ההחלטות שקיבל ג'וליאני בתחום אכיפת החוק, מדיניות הרווחה, חינוך וייעול כללי של המערכת המוניציפלית. 
פרט למאמרים בנושאים אורבניים מפורסמים בכתב העת מאמרים בנושאים לאומיים ובינלאומיים כגון יחסי ארצות הברית והעולם האסלאמי, דת ומדינה בארצות הברית, פמיניזם, ורפורמות ברפואה הציבורית. במאמרים אלו שומר כתב העת על הקו הניאו שמרני- גינוי אויבי ארצות הברית בעולם האסלאמי תוך כדי תמיכה בישראל, תמיכה במשפחה המסורתית על חשבון המשפחה החד הורית, תמיכה בשוק החופשי והתנגדות למיסוי יתר וסבסוד. 
כתב העת נערך על ידי בראיין אנדרסון, לאחר שנערך מיסודו בשנת 1994 ועד שנת 2006 על ידי מיירון מגנט.
הארנה של ומבלי

כיכר התהילה

בשנת 2006 הוחלט להקים בחזית הארנה את "כיכר התהילה" (Square of Fame) ובדומה לרחוב בעיר הוליווד מוזמנים אמנים לחתום ולהטביע את ידיהם בלוחות ברונזה המוטבעים בכיכר. ראשונה חתמה מדונה באוגוסט 2006, ולאחריה, ב-9 בנובמבר 2006 חתם סר קליף ריצ'רד.
ריק פארפיט ופרנסיס רוסי מלהקת סטטוס קוו חתמו והטביעו ידיהם בלוח ברונזה ב-16 בדצמבר 2006, וקיילי מינו ב-9 בינואר 2007.
סטפן הנדרי הטביע ידיו בכיכר ב-21 בינואר 2007, ודולי פארטון ב-25 במרץ 2007. בריאן אדמס ב-10 במאי 2007, במהלך הקונצרט ה-25 שלו באתר; וליונל ריצ'י ב-12 במאי 2007.
הלוח של חברי להקת וסטלייף נחנך ב-28 במרץ 2008 לאחר המופע ה-27 שלהם במתחם במשך תקופה של 10 שנים.
משטרה חשאית

משטרה חשאית היא ארגון לשמירת החוק והמשטר במדינה, הפועל בדרכים חשאיות.
בדרך כלל, המשטרה החשאית עוסקת במניעת מתקפות כנגד הממשלה מצד גורמי פנים (מהפכנים, חתרנים וכו'). בתקופות שונות בהיסטוריה תפקיד זה בוצע על ידי סוכנויות שונות בעלות תחומי סמכות מגוונים, ולכן המונח "משטרה חשאית" כוללני ומקיף גם ארגונים שלא היו שיטוריים כלל, או שכלל לא היו חשאיים.
במדינות דיקטטוריות, מדינות משטרה ומדינות טוטליטריות, המשטרה החשאית משתמשת לעיתים קרובות בשיטות ואמצעים שנחשבים לבלתי חוקיים במדינות מערביות רבות (אלימות, רצח, סחיטה, עינויים, חטיפה) במטרה לדכא מהפכנים, דיסידנטים ואת האופוזיציה. ברבות ממדינות אלה, המשטרה החשאית היא אחד ממוקדי הכוח המרכזיים במשטר, והיא מעורבת כמעט בכל תחומי החיים.
גם במדינות דמוקרטיות ישנן משטרות חשאיות, אלו פועלות לרוב בדרכים מתונות יותר, אך בעִתות מלחמה או משבר מוענקות להן לעיתים סמכויות נרחבות למדי.
דויד מנגה

קריירה

אביו של מנגה נולד ברפובליקה המרכז אפריקאית ואימו נולדה בקמרון. מנגה נולד בפריז, גדל והתחנך באקדמיה לצעירים של מועדון הכדורגל פריז סן-ז'רמן. בשנת 2007 עבר לאייזנשטאדט  מהליגה השלישית באוסטריה. בשנת 2008 חתם בקבוצת מינכן 1860 והצטרף לקבוצת המילואים של המועדון.
ב-15 באוגוסט 2011 חתם בפרטיזן בלגרד מליגת העל הסרבית. ב-21 בספטמבר 2011 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון במסגרת הגביע הסרבי נגד נובי פאזאר. ב-21 באפריל 2012 כבש את שער הבכורה שלו בקבוצה, בדקה ה-93 נגד סמדראבו. מנגה שותף בתשעה משחקי ליגה בעונה זו, ובסופה זכה עם הקבוצה באליפות.
בספטמבר 2012 הגיע מנגה לישראל, והושאל לקבוצת הפועל רמת גן מליגת העל. בעונתו הראשונה בקבוצה כבש 18 שערים בכל המסגרות וזכה עם הקבוצה בגביע המדינה, לאחר ניצחון על עירוני קריית שמונה במשחק הגמר, אך בתום העונה ירדה הקבוצה לליגה הלאומית.
ב-13 ביוני 2013 חתם מנגה לשלוש שנים בעירוני קריית שמונה. בעונתו הראשונה בקבוצה כבש 11 שערי ליגה ושלושה שערים במשחקי גביע המדינה, בו זכה עם הקבוצה לאחר ניצחון על מכבי נתניה במשחק הגמר. היה זה הגביע הראשון בתולדות המועדון והשני ברציפות של מנגה. בעונת 2014/2015 כבש שבעה שערי ליגה והיה שותף לעונה מוצלחת נוספת של הקבוצה, אשר סיימה במקום השני בליגה. לאחר שלא הצליח להתאושש מפציעה, בינואר 2016 שוחרר מהקבוצה. בפברואר 2016 עזב את ישראל וחתם בטרגו מורש, אך עזב אותה מיד לאחר מכן וחתם בברואה מליגת העל הבולגרית.
ב-24 בינואר 2017 חזר לישראל וחתם בהפועל אשקלון עד לסיום העונה. בתום העונה עזב את ישראל וחתם בזירה מליגת העל האזרית. ב-11 בינואר 2018 חזר להפועל אשקלון וחתם עד לסוף העונה. ב-15 באוגוסט 2018 חתם מנגה בלבדיאקוס היוונית.

נבחרת הרפובליקה המרכז אפריקאית

מנגה הוא שחקנה של נבחרת הרפובליקה המרכז אפריקאית. ב-10 באוקטובר 2010 ערך את הופעת הבכורה שלו במדי הנבחרת, נגד נבחרת אלג'יריה במסגרת מוקדמות גביע אפריקה לאומות 2012.
סייפן

מינים

הסוג גלדיולוס מונה בערך 260 מינים, מתוכם 250 מקומיים לאפריקה התת-סהרית, בעיקר דרום אפריקה. מקורם של בערך 10 מינים באסיה ובאירופה. ישנם 160 מינים של גלדיולוס שהם בלעדיים לדרום אפריקה ו-76 - לאפריקה הטרופית. בין המינים משתנה גודל הקוצים מקטן לקוצי פרחים ענקיים ומרשימים.

צמיחה גדילה וצורה

צמחים רב-שנתיים הללו צומחים באקלים מתון. הם צומחים מפקעות עגולות וסימטריות ש"ארוזות" במספר שכבות של כיסוי חום וסיבי. הגבעול שלהם בדרך-כלל אינו מעונף, ומפיק בין עלה אחד לתשעה. העלים הם צרים, צבעוניים, וזוויתיים בצורת חרב, שנתונים בנרתיק. העלה הנמוך ביותר מקוצר ומתקפל אל תוך הגבעול. להב העלה יכול להיות חלק או מעוצב בצורת זיג-זג.

רבייה

קוצי הפרח השבריריים הם גדולים וחד צדדיים עם פרחים דו-מיניים יחידים, כל אחד מוקף בשני עלעלים ירוקים ועוריים. עלי הגביע ועלי הכותרת כמעט זהים במראם, ומכונים עלי פרח. הם מאוחדים בבסיסם למבנה בצורת גליל. עלי הפרח העליונים הם גדולים יותר, ומגנים על שלושת איברי הרבייה הזכריים של הפרח. שלושת עלי הפרח התחתונים הם צרים יותר. איבר הרבייה הנקבי של הפרח הוא בצורת תעלה, ואברי המין הזכריים מחוברים לבסיסו בעיצוב של שני חוטים ענפיים דמויי כף, שכל אחד מהם מתרחב לעבר הקודקוד.
השחלה היא בעלת 3 לשכות עם קפסולות מלבניות או עגולות, שמכילות זרעים רבים חומים, מכונפים, זוויתיים וריחניים.
צבעם של הפרחים משתנה מוורוד-אדמדם או סגול בהיר עם לבן או לבן וקרם או כתום ואדום.
המינים הדרום אפריקאים הורבו במקור על ידי דבורים ארוכות לשון, אבל מספר שינויים שנוצרו במערכת הרבייה, אפשרו האבקה על ידי צופיות, עשים, זבובים ארוכי לשון ואחרים.

התערבות אנושית

הסייפנים הורבו בצורה נרחבת, וקיים מגוון רחב של צבעי פרחים מהונדסים גנטית. קבוצות הרבייה הראשיות נוצרו על ידי שילוב והצלבה בין ארבעה או חמישה מינים מתת הזנים: גרנדיפלורים, פרימולינים וננוסים.

בישראל

בארץ ישראל צומחים בר שני מינים של סייפן: סייפן התבואה וסייפן סגול, שניהם ערכי טבע מוגנים.

תרבות ונוי

הסייפנים נחשבים צמחי נוי טובים מאוד, למרות נטיית הגבעולים הגבוהים לנטות ולהתכופף לעיתים קרובות, עם כיוון הרוח.
דמות הבמה דיים עדנה אוורג', אימצה את הסייפן כסמל המסחרי שלה, ופרחים אלה מופיעים לעיתים קרובות בתמונותיה ובהופעותיה על הבמה.
בשירם של הבילויים "משהו כמו תה" מוזכר הפרח.
בשיר "יונתן" של יונה וולך מוזכר ענף גלדיולה: 
"הם כורתים את ראשי בענף/ גלדיולה ואוספים את ראשי/ בשני ענפי גלדיולה ואורזים/ את ראשי בניר מרשרש".
מסדר הדיאקוניסות

מסדר הדיאקוניסות (בגרמנית: Diakonisches Werk) - הוא מסדר אחיות (כעין נזירות) פרוטסטנטי. המסדר הוקם ב-1836 על ידי הכומר תיאודור פלינדר בקייזרסוורת (Kaiserswerth) הסמוכה לדיסלדורף, גרמניה. אחת המדריכות הראשונות בבית החולים ומוסד ההכשרה שהקים הייתה פלורנס נייטינגייל, מייסדת ענף הסיעוד המודרני.
המסדר מתייחס כמודל היסטורי אל מסדר אחיות מן התקופה הביזנטית, ממנו הוא שואב סמלים והצדקה תאולוגית.
הדיאקוניסות (מיוונית: διακονος - דיאקונוס, מילולית: נותנות סעד גופני ונפשי) הן אחיות המקדישות עצמן לריפוי וסיעוד לחולים וחסרי ישע, תוך דגש על הדרכה דתית נוצרית בנוסף לסיוע הגופני. הן מתפקדות כאחיות, מורות ומטפלות בחשוכי-מרפא בבתי-חולים ובתי-יתומים של המיסיון הפרוטסטנטי. הן אינן נזירות כיוון שאין נזירות בעדה הפרוטסטנטית והן רשאיות להתחתן ואינן נודרות נדרים. לפי מודל קייזרסוורת משהתחתנה אחות היא יוצאת מן המסדר ואינה רשאית לחזור אליו, במודל האמריקאי משרתות במסדר גם נשואות. לפי מודל קייזרסוורת אין לאחיות הכנסה והן מקבלות תקציב מהמסדר. במודל האמריקאי האחיות מקבלות שכר צנוע. כל המסדרים מקפידים על הכשרה של מספר שנים במוסד להכשרת אחיות. ההכשרה היא במקצועות סיעוד או הוראה והכשרה תאולוגית.
מדיהן בשירות יומיומי - שמלות בצבע תכלת ובטקסים חגיגיים - שמלה שחורה עם צוארון לבן או חולצה שחורה עם צוארון לבן וחצאית לבנה.
מסדרי אחיות דיאקוניסות נפוצו מאז אמצע המאה ה-19 ברחבי העולם הפרוטסטנטי, רובם לפי המודל של קייזרסוורת. בשנת 1851 נוסד הפלג המזרח-תיכוני של המסדר בשלוחת המיסיון הפרוטסטנטי בירושלים, תחת ניהולו של תיאודור פלינדר עצמו. המסדר הקים את בית היתומות טליתא קומי, את בית החולים הגרמני, בתחילה בעיר העתיקה בירושלים ולאחר מכן ברחוב הנביאים, וכן רשת עניפה של בתי ספר ומוסדות חסד בכל רחבי המזרח התיכון. ב-1889 נוסד המסדר בארצות הברית.
ב-1851 הקים המסדר מבנה ראשון בעיר העתיקה בירושלים (במתחם כנסיית המשיח), ששימש במשך שנים כבית חולים ומרכז מיסיונרי. בשנת 1894 העתיק בית החולים את משכנו לרחוב הנביאים, למבנה המשמש היום את בית החולים ביקור חולים. המבנה המקורי בעיר העתיקה עוד קיים, ומשמש את בני הקהילה המרונית, שרכשו את המבנה מידי הדיאקוניסיות.
בית חולים נוסף שהוקם בירושלים בשלהי המאה ה-19 עבור מסדר הדיאקוניסות היה "בית החולים למצורעים עזרת ישו" - לימים בית החולים הנסן. בית חולים זה עבר מאוחר יותר למסדר האחים הבורומאיים.
אחות מפורסמת מהמסדר שהתגוררה בירושלים היא רוזטה יקל, שנישאה למוזס וילהלם שפירא, זייפן העתיקות הנודע וילדה לו שתי בנות.
שלוחת המסדר בארצות הברית זוכה להצלחה רבה. המסדר משגר אחיות לכל רחבי העולם.