יהודים-ערבים

הצירוף יהודים ערבים או ערבים יהודים משמש לציון יהודים שמוצאם מארצות ערב או שהיו תחת השפעה ערבית-איסלאמית. השימוש במונח נדיר בשיח הציבורי הישראלי, אך הוא רווח אצל אנשי אקדמיה מסוימים מתחום הסוציולוגיה הביקורתית ובקרב פעילים פוליטיים בישראל ומחוצה לה אשר יש הרואים אותם מזוהים ברובם עם גורמים אנטי-ציוניים].
על השימוש במונח נמתחת ביקורת נוקבת בקבוצות נרחבות הציבור הישראלי, וגם מצד היסטוריונים וחוקרי לאומיות מזרמים שונים, הרואים ביצירת התיוג חלק ממאבק פוליטי רדיקלי ולא אמירה סוציולוגית אקדמית.

היסטוריה של המושג

את הרעיון שעומד מאחורי הצירוף "יהודים-ערבים" ניתן למצוא בדיוני האו"ם בשאלת חלוקת שטח המנדט הבריטי של פלשתינה. נציגי מדינות ערב אשר התנגדו להקמת מדינה יהודית בארץ ישראל הציגו עמדה לפיה היהודים אינם עם אלא עדה דתית ששייכותם הלאומית מפוצלת, עם זאת, לא היה זה שימוש במונח כלשונו.
דוד בן-גוריון השתמש בביטוי בתוכנית "מוקד" ב-1970: "באו 500 אלף יהודים-ערבים מארצות ערב".

באמצע שנות השבעים, האינטלקטואל אלבר ממי השתמש במונח "ערבים יהודים" כקטגוריה באופן שלילי, כזהות אשר הייתה יכולה להיוצר, אלמלא היו היהודים בעולם הערבי נרדפים לאורך ההיסטוריה. בניגוד לבאים אחריו, ממי לא השתמש במונח זה כדי לבקר את הציונות או כדי לייחס זהות ערבית ליהודי ארצות האסלאם, אלא השתמש במושג מטעמי נוחות. בהתייחסו להזמנתו של מועמר קדאפי ליהודים לחזור לארצות גלותם, ולאלו מהם החוזרים למדינות ערב, להשתלב במדינות אלו כ"ערבים יהודים", כתב ממי:
היינו רוצים להיות "ערבים יהודים". אם זנחנו רעיון זה, הרי זה מכיוון שלאורך הדורות הערבים המוסלמים מנעו באופן שיטתי את הגשמתו על ידי הבוז והאכזריות שלהם. עכשיו מאוחר מדי עבורנו להפוך ל"ערבים יהודים". לא רק בתי היהודים בגרמניה ופולין נהרסו ופוזרו לארבע רוחות השמים, אלא גם בתינו שלנו.
— אלבר ממי
אחרי ממי בחרו מספר סופרים, פעילים מזרחים ואנשי אקדמיה, חלקם מהקשת הדמוקרטית המזרחית, לאמץ את המונח ולהקנות לו משמעות חיובית. בין אלו, ניתן למנות את סמיר נקאש, חביבה פדיה, אלה שוחט, יהודה שנהב, ויקי שירן ועוד. הסופר שמעון בלס, יליד בגדאד, השתמש במונח לתיאור זהותו העצמית.
חבר ושנהב הפנו את תשומת הלב לכך שכבר בשנת 1975, השתמש חוקר הספרות גרשון שקד בכינוי "סופר יהודי-ערבי שכתב עברית" לתיאור יצחק שמי, סופר יהודי יליד חברון אשר חיבר את הנובלה "נקמת האבות".
המשתמשים במונח הדגישו את הקרבה התרבותית שהייתה בין יהודי ארצות ערב לערבים המוסלמים. רובם נוטים להיות משויכים לשמאל הרדיקלי, וחלקם מגדיר עצמם כלא-ציונים].
המצדדים בצירוף מערערים על תיוגם הלא-ציוני, בטענתם כי המושג משמש ל"דה-קונסטרוקציה זהותית", מתוך ראייה רחבה יותר שאינה מקבלת את החלוקה המקובלת בישראל ל"ימין" ו"שמאל" הכרוכה בין השאר בסבך הזהויות שבין מערבי-אשכנזי לאוריינטלי-מזרחי. לפיכך, חלק מהמשתמשים במושג ידחו את חלוקות הזהות הבינאריות ואת שיוכם שלהם עצמם בתוכן כ"שמאל רדיקלי" או "אנטי-ציונים". יהודה שנהב, אשר עשה שימוש במונח בספרו "היהודים-הערבים", מתבטא תכופות באופן המאתגר את שיוכו האוטומטי לשמאל ואת תיוגו כאנטי-ציוניורואה בפינויי ההתנחלויות שמעבר לקו הירוק עוול וצביעות של השמאל הישראלי המופנה בין השאר כלפי היהודים הערבים עבורם השטחים מהווים מרחב תרבותי אלטרנטיבי.
טענתם של אלו העושים כן היא כשם שישנם יהודים-אירופאים שהגיעו מארצות אירופה, כך ישנם יהודים-ערבים שמוצאם מארצות ערב. מנגד נטען שהמונח "יהודים-ערבים" אינו מקביל לכינוי "יהודים-אירופאים", אלא לכינויים לא נפוצים ולא-מקובלים כגון "יהודים-סלאבים" או "יהודים-גרמאנים" שכן אלה מזהים באופן שגוי את היהודים כקבוצה האתנית בתוכה הם חיו.

תפוצת המונח

השימוש במונח כביטוי להגדרה אישית של יוצאי מדינות ערב וצאצאהם, נותר שולי בשיח הישראלי הציבורי. חנן חבר ויהודה שנהב, מראשי המבקשים לקדם את המונח, מודים ש"מעטים בלבד מבין המזרחים היום מסכימים לכנות עצמם יהודים-ערבים". ואכן, מספר החוקרים והפעילים הפוליטיים אשר משתמשים בכינוי זה אינו עולה על כמה עשרות, ואף הקשת הדמוקרטית המזרחית בחרה שלא לאמצו.
אינטלקטואלים ישראלים ספורים, כגון סמדר לביא וסמי שלום שטרית, שמוצאם (או חלק ממוצאם) מארצות ערב בוחרים, מתוך פוליטיקה של זהויות, להשתמש במונח "יהודים-ערבים" כדי להגדיר את עצמם ואת אלו המכונים "מזרחים" או "עדות המזרח" בשיח המקובל. טענתם של אלו היא כי המונחים "עדות מזרח" ו"מזרחיים" משקפים שיח חברתי, בו הקבוצות ההגמוניות קובעות את ההמשגה של השיח וגבולותיו, כלומר, המונחים המקובלים נועדו להכתיב אופן חשיבה. בפרט, לדעתם, צד אחד - הממסד האשכנזי ששלט בארץ - ניכס לעצמו את ה"מרכז" הישראלי, ובד בבד תייג את הפריפריה החברתית (והגאוגרפית) כ"עדות"; וצד שני - המזרחים - אימץ את התיוג והשתמש בו.
באפריל 2016, אמר דובר בית"ר ירושלים, אושרי דודאי, בריאיון רדיו: "בבית"ר ירושלים לא רק ששיחק שחקן ערבי, גם יש בעלים ערבי (...) ערבי הינו מוצא גאוגרפי ולא עדתי. אין פה עניין של דת. יש ערבים נוצרים, ערבים מוסלמים וערבים יהודים. בעל הבית שלנו ממוצא תימני. תימן, עד כמה שאני זוכר, נמצאת בתחתית חצי האי ערב. הוא ערבי לכל דבר ועניין".
מצד גורמים במדינות ערב ניתן למצוא שימוש בכינוי "יהודים-ערבים". לדוגמה, בשנת 2008 הציע הנסיך הסעודי תורכי אל-פייסל את הסברה כי הסכם שלום כולל בין ישראל למדינות ערב ייצור מצב שבו הערבים "יתחילו לראות את הישראלים כערבים-יהודים ולא כסתם ישראלים".

השימוש במושג בקרב סוציולוגים מזרם התאוריה הביקורתית

לטענת סוציולוגים מהזרם הרדיקלי, השימוש בתקופת היישוב בכינויים "ספרדים" ו"עדות מזרח", זה לצד זה, היה מלווה ברה-סוציאליזציה ובדה-סוציאליזציה. אלה ביקשו להסיר את הפן הערבי בתרבותם, ובו בזמן לסמן אותם כ"אחרים" לבנטינים. בשנות השמונים, סמי סמוחה אשר ניסח את תפיסת ה"שסעים בחברה הישראלית" הדיכוטומית, ציין כי "העדות בישראל מכונות בשמות שונים. אני מעדיף את הביטויים אשכנזים ומזרחים". בשנות השמונים, השפעתו של אדוארד סעיד ותאוריות פוסט-קולוניאליסטיות החלו להפוך דומיננטיות עם מחקרים של סוציולוגים ישראלים-מזרחים אשר נסעו לארצות הברית ללימודי דוקטורט. משנות ה-90 הפך הכינוי "מזרחים" למונח העיקרי לתיאור קהילות של "עדות המזרח" ו"ספרדים". על פי טענה זו הדה–ערביזציה שהוחלה על המזרחיים לא הייתה תהליך בו המדוכאים מתמסרים מרצונם לפתרון שמציעה ההגמוניה. במקרה זה, בחירתם של ה"יהודים-ערבים" למחוק את זהותם הערבית נעשתה מתוך השאיפה להשתייך להגמוניה הציונית-אשכנזית, וביתר שאת מתוך מעמדה השלילי של הערביות בתרבות הישראלית הציונית על רקע הקונפליקט ישראלי-פלסטיני.
בעניין זה התפלמסו חוקרת הקולנוע אלה שוחט והסוציולוג יהודה שנהב. שוחט טוענת שנעשתה דה-ערביזציה שהמירה את היהודים-ערבים ליהודים, שנהב גורס כי "המכונה התרבותית" קיבעה אותם כיהודים-ערבים, אך ללא תהליך של "טיהור" מערביותם. בניגוד לשנהב, שוחט רואה בקטגוריה "יהודים-ערבים" קטגורית זהות רלוונטית גם לימינו ].

יהודה שנהב

ספרו של יהודה שנהב "היהודים-הערבים: לאומיות, דת ואתניות" עוסק באופן שבו נוצרו שתי הקטגוריות "מזרחים" ו"אשכנזים" בשיח הישראלי. לטענתו של שנהב, השיח ביחס לסוגיה מתחלק לשניים: שיח לאומי הבנוי על הדיאגנוזה בין יהודים לבין לא-יהודים, ושיח עדתי המבחין בין מזרחים לבין אשכנזים. השילוב של היהודים הערבים בתנועה הציונית נעשה על בסיס הפרדה מלאכותית, לטענת שנהב, בין היסודות היהודיים והיסודות הערביים בתרבות היהודים שהגיעו לישראל ממדינות ערב. כרטיס הכניסה של היהודים הערבים לציונות היה על בסיס דתי בעוד שהוגי הציונות כדוגמת הרצל, נורדאו ואף ז'בוטינסקי הדגישו את המימד החילוני של היהודי החדש. כך נוצר מדרג בין על בסיס עדתי דתי: היהודים שהגיעו ממדינות ערב נכנסו ל"אומה הציונית" מנקודת כניסה נמוכה יותר מהאשכנזים. לטענת שנהב, הדת היא אמצעי גיוס של המזרחיים ללאומיות היהודית (הציונות), אך בו בזמן מסמנת אותם גם כקבוצה נפרדת. כך גם נוצרה קטגוריית הביניים מסורתיים בישראל, כמתייחסת ליהודים דתיים יוצאי מדינות ערב. הוא סבור כי התרבות הישראלית קיבעה את יהודי ארצות ערב כיהודים-ערבים מבלי "לטהר" אותם מ"ערביותם", וה"ערביות" שנותרה בהם, איפשרה לדרג אותם מתחת לאשכנזים.
שנהב מסיק כי השימוש במונח "מזרחים" איננו מאפשר עיון כולל בהיסטוריה של יהודי ארצות ערב, שכן מונח זה עצמו מגביל את גבולות השיח. שנהב תובע על כן לדון בהיסטוריה של המזרחים תוך שימוש במונח "יהודים-ערבים".
שנהב מבאר כי המונח "יהודים-ערבים" נולד מתוך אימוץ החשיבות שמייחסת ההגות הפוסט-מודרנית לשפה ככלי לעיצוב תפיסה, בניית טיעונים, ובסופו של דבר גם לעיצוב המציאות. אך גם מדגיש כי המונח "יהודים-ערבים", אינו בא בהכרח לתאר את תפיסת הזהות העצמית של יהודים אלו (בעבר או בהווה), ונועד לו תפקיד ביקורתי-רדיקלי, בהיותו מאתגר את "המחשבה הלאומית, הקולוניאלית והבינארית שבתוכן התארגנה זהותם של יהודי ארצות האסלאם" (2003:247).