google/wiki40b huggingface dataset:
פרשת הקלטת הלוהטת

פרשת הקלטת הלוהטת הוא הכינוי שנתנה יעל דן לפרשה משנת 1993 בה טען חבר הכנסת בנימין נתניהו, במהלך מסע הבחירות שלו לראשות הליכוד, שבו התמודד מול דוד לוי, מול בני בגין ומול משה קצב, כי גורמים בליכוד מנסים לסחוט אותו באיומים.

הפרשה

ב־14 בינואר 1993 הכריז נתניהו בהופעה דרמטית במהדורת מבט כי קיבל איומים מ"אדם אחד, מוקף בחבורה של פושעים לא גדולה", לפיהם אם לא יסיר את מועמדותו יחשפו אלו קלטת שבה צולם לכאורה נתניהו כשהוא מקיים יחסי מין עם אישה שאיננה אשתו. בשל תוכנה, זכתה הקלטת לכינוי "הקלטת הלוהטת". נתניהו התוודה, בתשובה לשאלתו של העיתונאי אורי כהן אהרונוב, כי אכן "היה לי קשר קצר עם אשה, שהסתיים", וכי עניין זה הוא עניינו ועניינה של אשתו שרה, שאת סליחתה הוא מבקש. כמו כן אמר כי "אנחנו יודעים מי עומד מאחורי הניסיון הזה... מי שנקט בשיטות של ריגול, ציתות ופריצה, אינו ראוי להיות בהנהגה ומקומו בבית הסוהר". כשלושה ימים לאחר מכן הגיש נתניהו תלונה במשטרה.
נתניהו לא נקב בשמו של אותו אדם, אך הכל סברו כי מדובר בדוד לוי, שהכחיש כל קשר למעשה. חקירת המשטרה לא העלתה דבר, ולא נמצאו כל ממצאים לפיהם אכן נסחט נתניהו, או כי קלטת כזו הייתה קיימת במציאות.
לוי דרש התנצלות, אולם נתניהו התנצל רק כעבור שנתיים. מבקרי נתניהו ראו בהופעתו בטלוויזיה, בעידוד יועצו איל ארד ובטרם ראה מישהו את הקלטת, ביטוי לחוסר יכולתו לעמוד במצבי לחץ.
חרף הפרשה, ניצח נתניהו בבחירות המקדימות ונותר פופולרי בקרב הימין בכלל ובקרב הימין הדתי בפרט. כך לדוגמה, לקראת הבחירות לכנסת הארבע עשרה ולראשות הממשלה, יצאה חסידות חב"ד בקמפיין בסיסמה "נתניהו טוב ליהודים".
אורג תאו אדום-מקור

מידע טקסונומי

Bubalornis הלחם מילים מיוונית - boubalos שמשמעו תאו + ornis שמשמעו ציפור. niger - מלטינית, שחור.
בניגוד לשמו אורג זה לא נוהג לשהות ליד תאו,המקור לשם נובע מכך שהחוקר הראשון שתיאר את המין צפה בו סמוך לתאו.

תיאור

מין האורג הגדול ביותר - גודלו כ-24 ס"מ ומשקלו כ-65 גרם. מקורו בצבע אדום, נוצותיו בצבע שחור עד חום-שוקולד, כאשר קצוות כנפיו מעוטרות במעט צבע לבן. עיניו בצבע חום, רגליו בצבע אדמדם. לנקבות נוצות בצבע לבן בצוואר וצבע רגליהן נוטה יותר לחום. פרטים צעירים בצבע חום בהיר יותר משל הפרטים הבוגרים.

בתי גידול

מאכלס אזורי סוואנה ואזורים המיוערים בדלילות, נפוץ גם באזורי מרעה ובקרבת יישובים. ולעיתים אף בערים.

מבנה חברתי

נצפה גם בקבוצות משפחתיות וגם בלהקות גדולות.
הזכרים פוליגמיים, ובונים קן גדול המכיל 1–8 חדרים המאכלסים בממוצע 3 נקבות. בקבוצות גדולות לרוב יהיה זכר דומיננטי אחד ששולט על רוב הקנים והנקבות, זכרים אלו לרוב יגנו באגרסיביות על קיניהם והנקבות שלהם, וישמיעו קריאות רמות. אולם, לעיתים נצפו שיתופי פעולה בין 2 זכרים בבניית הקן, הגנה על הטריטוריה ובהאכלת הגוזלים.
נקבות מקננות לרוב לא יסבלו נוכחות של נקבה אחרת בקן שלהן.

תזונה

את עיקר מזונו הוא מוצא בקרקע או באזורי צמחייה נמוכה. ניזון בעיקר מחרקים (כ-50% חיפושיות), וגם מזרעים ופירות. לעיתים ניזון גם מעקרבים.

רבייה

מין זה מקנן במושבות, הזכרים בונים קנים גדולים מזרדים המחולק למספר חדרים שבהן הנקבה בונה קן מעשבים ועלים רכים יותר. לרוב הקן יבנה על עצים קוצניים, בקרבת האדם נצפו קנים שנבנו בטחנות רוח ועל-גבי בתי מגורים. ישנן תצפיות בהן נצפו עופות דורסים, כדוגמת נשר אפריקני ו-חיוויאי להטוטן אשר בנו את קיניהם על-גבי מושבה של האורגים, מצב זה מסייע להגנה על המושבה מפני טורפים. ישנן תצפיות בהן נצפו ציפורים מסוג אמדינה שניצלו את הקן הגדול של האורג לטובת קינון.
לזכרים איבר באורך ממוצע של כ-1.5 ס"מ הנראה כפין, אולם ללא תפקוד האיבר כאיבר רבייה המעביר תאי זרע. במחקר גרמני מ-1831, נטען כי הנקבות מעדיפות פרטים עם איבר גדול יותר כך שאיבר זה משמש לטובת משיכת נקבות. כמו כן לזכרים במושבות איבר גדול יותר מזכרים בודדים, כך שההנחה כי איבר זה התפתח כתוצאה אבולוציונית של תחרות בין זכרים.
עונת הרבייה מתרחשת בין ספטמבר ליוני, כאשר עיקרה בין דצמבר למרץ. הנקבה מטילה בין 2 ל-4 ביצים לבנות מנוקדות בחום, אפור, ירוק-זית. אותן היא מדגירה למשך כשבועיים. לרוב הנקבה לבדה מאכילה את הגוזלים, אולם ניצפו מושבות שיתופיות בהן גם הזכרים האכילו את הגוזלים. הגוזלים עוזבים את הקן לאחר כ-21 עד 23 יום.

טורפים

מין זה נטרף על ידי מינים של נציים כדוגמת איה זרונית אפריקנית, נחשים, ולעיתים בבונים.
מישל ויליאמס (שחקנית)

ביוגרפיה

ויליאמס נולדה בקליספל, מונטנה שבארצות הברית, לקרלה אינגריד וללארי ויליאמס . הוריה פרודים, ולה אחות אחת ושלושה אחים למחצה. אמה היא עקרת בית, ואביה סוחר מניות וסחורות, ובעבר מועמד המפלגה הרפובליקנית לסנאט ארצות הברית מטעם מונטנה.
היא החלה להשתתף בהצגות בתיאטרון כבר בגיל 8. ב-1993 גילמה לראשונה תפקיד אורח בסדרת הטלוויזיה "משמר המפרץ", ושנתיים אחר כך באה גם הופעת אורח ב"שפץ ביתך". ב-1994 גילמה לראשונה תפקיד קולנועי, בעיבוד מחודש ללאסי. תפקיד בולט נוסף גילמה ב-1995 בסרט "מין מסוכן".
ב-1998 לוהקה לסדרת הטלוויזיה "דוסון קריק", בה גילמה את דמותה של ג'ן לינדלי, נערה בעייתית מניו יורק שהוריה שלחו אותה להתגורר אצל סבתה כדי לנתקה מהשפעות שליליות. ויליאמס גילמה את הדמות לאורך כל עונות הסדרה, עד 2003. במקביל השתתפה במספר סרטי קולנוע, ביניהם "רסיסים של חיבה" (1998), "ליל המסכות - 20 שנה אחרי" (1998) ו"דור הפרוזאק" (2000). ויליאמס שיחקה גם בסרט הטלוויזיה של HBO, "אם הקירות יכלו לדבר 2", ובסרט "אנשי התחנה", שזכה בפרס בחירת הקהל לדרמה בפסטיבל סאנדנס בשנת 2003.
ב-2005 השתתפה בסרט "הר ברוקבק", בו גילמה את דמותה של אלמה, אשתו של אניס דל מאר (הית' לדג'ר). על משחקה בסרט זה זכתה בפרס המבקרים, והוא אף הקנה לה מועמדויות לפרסי גלובוס הזהב, פרס באפט"א לקולנוע והאוסקר בשנת 2006 בקטגוריית שחקנית המשנה. סרטים נוספים בהם השתתפה לאחר "הר ברוקבק" כוללים, בין היתר, את "אני לא שם" ואת "שאטר איילנד". בשנת 2008 גילמה את התפקיד הראשי בסרט "ונדי ולוסי", שזיכה אותה במספר פרסים, בהם פרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו.
בשנת 2010 גילמה את סינדי בסרט העצמאי "בלו ולנטיין", דרמה רומנטית לצד ראיין גוסלינג. על תפקידה בסרט הייתה מועמדת לפרס האוסקר, פרס גלובוס הזהב ולפרס אינדפנדנט ספיריט לשחקנית הטובה ביותר.
ב-2011 כיכבה בתפקיד הראשי בסרט "השבוע שלי עם מרילין", בו גילמה את דמותה של מרילין מונרו. על תפקיד זה זכתה בפרס גלובוס הזהב בקטגוריית השחקנית הטובה ביותר בסרט קומי או מוזיקלי, והייתה מועמדת הבפעם השלישית לפרס האוסקר ולפרס באפט"א.
ב-2014 משחקת בהפקה מחודשת של קברט בברודוויי בתפקיד (הראשי) של סאלי בוולס.
בשנת 2016 שיחקה בסרטו של קנת' לונרגן, "מנצ'סטר ליד הים" בתפקיד של רנדי, אשתו לשעבר של לי (קייסי אפלק). על תפקידה זה הייתה מועמדת פעם רביעית לפרס האוסקר, פרס גלובוס הזהב, פרס באפט"א ופרס גילדת שחקני המסך, הפעם לשחקנית משנה.
בשנת 2019 שיחקה במיני-סדרה הביוגרפית "פוסי/ורדון", ברשת FX Networks, אותו חייו של בוב פוסי.

חייה האישיים

בשנת 2005 התארסה ויליאמס לשחקן האוסטרלי הית' לדג'ר, שאותו פגשה בצילומי הר ברוקבק. ב-28 באוקטובר 2005 נולדה בתם, מתילדה לדג'ר. סנדקה הוא ג'ייק ג'ילנהול. הזוג נפרד בספטמבר 2007. ביולי 2008 החלה ויליאמס לצאת עם הבמאי ספייק ג'ונז אך הם נפרדו בספטמבר 2009.
בן זוגה לשעבר לדג'ר נפטר בשנת 2008.
ואל ד'אורצ'ה

היסטוריה

נוכחות אנושית בואל ד'אורצ'ה התקיימה כבר בתקופת האבן הקדומה, לפני כ-350,000 שנים. האטרוסקים הקדומים התיישבו אזור במאה ה-10 לפנה"ס, אך במהלך המאה ה-3 לפנה"ס נפלו עריהם תחת מרותם של הרומאים. המחצית הראשונה של ימי הביניים התאפיינה בירידה בעיבוד הקרקעות ובשקיעה בואל ד'אורצ'ה. בשנת 762 נוסד מנזר סן סלווטורה (monastero di San Salvatore) בהר אמיאטה וחלש על האזור כולו. ויה פרנצ'יג'נה (Via Francigena) שעברה דרכו שימשה כנתיב חשוב לעולי רגל שהיו בדרכם מצרפת לרומא. במאות שלאחר מכן עברה ההגמוניה באזור לידיו של מנזר סנט'אנטימו (Abbazia di Sant'Antimo) שנוסד בסוף המאה ה-8. תקופה זו, החל במאה ה-10, הייתה תקופת צמיחה ויציבות כלכלית, ובאזור נוסדו מנזרים נוספים וכפרים שאורגנו לפי דגם פאודלי.
בראשית המאה ה-13 החלה סיינה משתלטת על ואל ד'אורצ'ה, ונופו השתנה באופן מהותי במאה ה-14 ובתחילת המאה ה-15, עת העיר הייתה בשיא תפארתה. סיינה השקיעה את עושרה בפיתוח החקלאות והכלכלה בואל ד'אורצ'ה והוא היה לאזור חקלאי משגשג. באמצע המאה ה-15 נבנתה העיר פיינצה (Pienza) בחלקו הצפוני של האזור. העיר שנקראה על שמו של האפיפיור פיוס השני, תוכננה כ"עיר אידיאלית" והיא הוכרזה כאתר מורשת עולמית בשנת 1996. ערים מרכזיות אחרות באזור הן מונטפולצ'יאנו (Montepulciano), מונטאלצ'ינו (Montalcino) ורדיקופאני (Radicofani). לאחר שהמאבק בין סיינה לפירנצה הסתיים בניצחונה של האחרונה, החל האזור שוקע, שכן פירנצה לא גילתה בו עניין רב. מאידך סייע דבר זה לשימור אופיו במאות הבאות.

ערכו התרבותי של האזור

בשנת 1999 הוקם "הפארק האמנותי, הטבעי והתרבותי של ואל ד'אורצ'ה" (Parco artistico, naturale e culturale della Val d'Orcia) כאשר חמש מערי האזור איחדו את שטחיהן לשם כך. חמש שנים לאח מכן, בשנת 2004, החליט ארגון אונסק"ו לכלול 612 קמ"ר משטחו של ואל ד'אורצ'ה ברשימת אתרי המורשת העולמית, ו-566 קמ"ר נוספים סומנו כאזור ספר. נימוקיו של הארגון להחלטתו:
"ואל ד'אורצ'ה הוא המחשה יוצאת דופן לאופן שבו עוצב נוף מחדש בתקופת הרנסאנס, במטרה לתת נפקות לרעיונות הממשל התקין וליצור תמונה אסתטית נעימה. נופו של ואל ד'אורצ'ה היה מקובל בקרב אומני האסכולה האומנותית של סיינה ששגשגה במשך הרנסאנס. מראות האזור, ובמיוחד תמונות נוף המתארות בני אדם החיים בהרמוניה עם הטבע, היו לאיקונות של הרנסאנס והשפיעו עמוקות על פיתוח הנוף".
אנרי וינקלמן

תחילת דרכו

וינקלמן נולד במאסטריכט ב-17 באוגוסט 1876. הוא היה בנם של יוליוס הנדריק וינקלמן ושרלוט הנרייט בראאמס. ב-1892, לאחר שסיים את לימודיו התיכוניים למד באקדמיה הצבאית המלכותית (KMA) בברדה. הוא רצה להיות קצין ב-KNIL, חיל המצב ההולנדי של הודו המזרחית ההולנדית. אולם במהלך האימונים הוא שינה את מטרתו ורצה להפוך לקצין בצבא הסדיר. ב-1896 הוא הועלה לדרגת לוטננט. ב-1902 הוא התחתן עם ארנדין ג'קומינה קורט אשר ילדה לו שני בנים ושתי בנות. ב-1913 הוא הועלה לדרגת האופטמן, בשנת 1923 לדרגת מיור וב-1934 כבר היה גנרל מיור ומונה למפקד הדיוויזיה ה-4. באותה שנה הוא התמודד על תפקיד הרמטכ"ל, אולם הפסיד לטובת איזאק ריינדרס. בעקבות כך הוא פרש, אולם המשיך לשמור על קשר עם מפקדי הצבא בעיקר בתחום הייעוץ.
ב-28 באוגוסט 1939, ארבעה ימים לפני פלישת גרמניה הנאצית לפולין, גייסה הולנד את כוחותיה המזוינים. גנרל ריינדרס, מונה למפקד העליון של הצבא, אולם יחסיו העכורים עם שר ההגנה אדריאן דיג'שהורן, מנעו ממנו למלא אותו על הצד היותר טוב. הוא התפטר ב-5 בפברואר 1940. לאחר פגישה קצרה של הקבינט ההולנדי הוזמן וינקלמן להאג (מקום מושבה של ממשלת הולנד) והוצע לו תפקיד המפקד החדש. הוא קיבל את התפקיד למחרת.

אחריתו

גם לאחר החתימה על הסכם הכניעה, וינקלמן סירב להצהיר שלא יתנגד לכיבוש הגרמני בכל דרך. לפיכך, הוא נכלא ב-2 ביולי 1940 ונשאר שבוי עד סוף הכיבוש. ב-1945 הוא פרש מהצבא בדרגת גנרל, והוענק לו תואר אביר מסדר ויליאם. את פסלו עדיין אפשר לראות מול בית הספר היסודי ברייסורד, שם חתם על הכניעה.
הכפלת הקובייה

הכפלת הקובייה היא אחת מהבעיות הגאומטריות של ימי קדם. הבעיה נוסחה על ידי היוונים הקדמוניים, ונשארה פתוחה במשך מאות שנים, עד שהוכחה במאה ה-19 כבלתי-פתירה באמצעות תורת גלואה.
הבעיה היא: "כיצד ניתן להכפיל נפח של קובייה נתונה באמצעות סרגל ומחוגה?" כלומר, בהינתן מקצוע של קובייה, כיצד ניתן לבנות את המקצוע של הקובייה הכפולה ממנה בנפחה. בעיה זאת שקולה לבניית המספר .

היסטוריה

הבעיה מבוססת על סיפור לפיו באתונה פרצה מגפה. לשאלת התושבים כיצד ניתן לעצור אותה, ענתה האורקל שעליהם להכפיל את נפח המזבח של אפולו, שצורתו הייתה קובייה. התושבים ניסו לעשות זאת על ידי הכפלת אורך המקצוע, אך פתרון זה הוא שגוי משום שלמעשה הוא מכפיל את נפח הקובייה פי 8. באופן כללי, אם מגדילים את המקצוע פי , אז נפח הקובייה גדל פי . לכן כדי להכפיל את נפחה של קובייה יש להגדיל את הצלע פי . לאחר שהבינו את הבעיה, הם ניסו למצוא דרך לבנות קובייה כפולה בנפחה, אך ללא הצלחה.
התפתחות חשובה בחיפוש הפתרון התרחשה כאשר מצא היפוקרטס מכיוס ניסוח חילופי: נתון קטע, יש למצוא שני קטעים כך שהראשון ממוצע גאומטרי של הקטע הנתון ושל השני, ואילו השני ממוצע גאומטרי של הראשון ושל קטע כפול מהקטע הנתון. כלומר, אם נתון קטע באורך a, יש למצוא r ו-s כך ש:
. קל לראות ש-. הוא ומנכמוס הראו גם שניתן לפתור בעיה זאת על ידי מציאת חיתוך של פרבולה והיפרבולה או שתי היפרבולות.
בשנת 1837 הוכיח פירה וונצל ש- איננו שייך לשדה המספרים הניתנים לבנייה, ולפיכך הבעיה איננה פתירה.
בקעה להתגדר בה

בִּקְעָה להתגדר בה או מקום להתגדר בו הוא ניב שמקורו בתלמוד, המתאר מצב שבו המעשה הרצוי היה מוזנח בעבר או שלא נפסקה בו הלכה (בלשוננו כיום: לָאקוּנָה), עד שהגיע אדם ו"התגדר" בתחום זה; כלומר - תיקן את המצריך תיקון, או למד וחקר את הנושא שלא נלמד בעבר, ופסק בו הלכה.

מקום להתגדר בו

מקור הביטוי בתלמוד הבבלי: 
העיד רבי יהושע בן זרוז בן חמיו של רבי מאיר לפני רבי על רבי מאיר שאכל עלה של ירק בבית שאן, והתיר רבי את בית שאן כולה על ידו. חברו עליו אחיו ובית אביו, אמרו לו: מקום שאבותיך ואבות אבותיך נהגו בו איסור אתה תנהוג בו היתר? דרש להן מקרא זה "וכתת נחש הנחשת אשר עשה משה כי עד הימים ההמה היו בני ישראל מקטרים לו ויקרא לו נחושתן" אפשר בא אסא ולא ביערו? בא יהושפט ולא ביערו? והלא כל עבודה זרה שבעולם אסא ויהושפט ביערום! אלא מקום הניחו לו אבותיו להתגדר בו, אף אני – מקום הניחו לי אבותי להתגדר בו. מכאן לתלמיד חכם שאמר דבר הלכה שאין מזיחין אותו.
— תלמוד בבלי, מסכת חולין, דף ו', עמוד ב'–דף ז', עמוד א' (בתוספת סימני פיסוק)
במאמר זה משמעות הביטוי "מקום הניחו לי אבותי להתגדר בו" היא שאין ראוי להיות תמיד שמרן ולא לקבל חידושים שלא נהגו בהם האבות, כי האבות הניחו מקום לדורות הבאים לתקן את המציאות, כפי שהמלך חזקיהו השמיד את נחש הנחושת ששימש לעבודה זרה, ולא נמנע מכך רק מפני שאבותיו הצדיקים, אסא ויהושפט לא עשו זאת. משמעות המילה "להתגדר" בביטוי זה היא לבנות גדר, להקיף שטח שהיה פרוץ ומופקר, ובהשאלה – לתקן מצב של מציאות מוזנחת.
לואי ויירן

ביוגרפיה

לואי ויירן נולד כמעט עיוור וגילה נטייה למוזיקה מגיל צעיר.
כמו גבריאל פורה, היה גם ויירן עוזר לנגן העוגב שארל-מארי וידור בכנסיית סן-סולפיס בפריז ומשנת 1900 כיהן כנגן עוגב ראשי בנוטרדאם של פריז. ויירן נחשב לאחד מגדולי האלתור המוזיקלי בדורו. רוב יצירותיו לא נכתבו מעולם. היו לו סגנון הלחנה נקי ואלגנטי, שכיבד צורה מעל לכל - אפילו אותם אלתורים מעטים שלו שהשתמרו על גבי הקלטות פונוגרף מוקדמות נשמעות כחיבורים מוגמרים. שפתו ההרמונית נשאה אופי רומנטי עשיר, אך לא סנטימנטלי או תיאטרלי כזו של מורו המוקדם סזר פרנק. מכל נגני העוגב הצרפתים הגדולים במפנה המאה, הייתה זו אולי המוזיקה שלו שהשתמשה בניב הייחודי והמובהק ביותר לכלי הנבחר שלו והיא מהווה השראה לכל מלחיני העוגב הפריזאים הגדולים שבאו אחריו.
מכלול יצירתו לעוגב כולל שש סימפוניות, "24 קטעי פנטזיה" (בהם "פעמוני וסטמינסטר" המפורסם שלו) ו-"24 קטעים בסגנון חופשי", בין שאר יצירות. יש גם כמה יצירות קאמריות (סונאטות לכינור וצ'לו, חמישיית פסנתר ורביעיית מיתרים, לדוגמה), מוזיקה ווקאלית וכוראלית וסימפוניה ב-לה מינור לתזמורת.
חייו של ויירן היו רצופי קשיים, הן פיזית והן רגשית, והניסיונות הרוחניים שעמד בהם משתקפים לא פעם במוזיקה שלו. התבלולים שסבל מהם מלידה לא עיוורו אותו כליל, אבל הוא היה למה שנחשב כיום "עיוור על פי חוק". בשלב מוקדם בקריירה שלו כתב מוזיקה על דפי תווים בגודל מיוחד וב"עיפרון גדול", כפי שתיאר ידידו מרסל דיפרה.
בהמשך חייו, ככל שראייתו פחתה והלכה, פנה לכתב בראייל לרוב עבודתו. פרידה מאשתו השפיעה עליו מאוד והוא איבד את בנו בשדות הקרב של מלחמת העולם הראשונה. אף כי כיהן באחת ממשרות העוגב היוקרתיות ביותר בצרפת,
העוגב בקתדרלת נוטרדאם היה במצב גרוע במשך רוב כהונתו שם. בסופו של דבר יצא למסע קונצרטים בצפון אמריקה כדי לגייס כסף לשיקומו. הסיור, שכלל רסיטלים חשובים על עוגבי ואנאמייקר המפורסמים בניו יורק ובפילדלפיה, נחל הצלחה רבה, אך התיש את כוחותיו. תאונת דרכים בפריז גרמה לשבר חמור ברגלו ובמשך זמן מה חששו, שיהיה הכרח לקטוע אותה. הרגל ניצלה, אבל ההחלמה, ומשימת הלימוד מחדש של טכניקת הדוושה שלו, גזלו שנה תמימה באחת התקופות העמוסות ביותר בחייו. על אף קשייו, תלמידיו תיארו אותו פה אחד כמורה נוח, מתחשב, סבלני ומעודד.
אירוע מוחי פגע בויירן בשעת רסיטל לעוגב מיצירות שנות ה-50' של המאה ה-18 בקתדרלת נוטרדאם בערב ה-2 ביוני 1937. הוא השלים את הקונצרט העיקרי, ומאזינים בקהל אמרו, כי הוא הופיע בו במלוא כוחותיו - "במיטב נגינתו כמאז ומתמיד". אחרי הקונצרט הראשי, בא קטע הסיום שנועד להכיל שני אלתורים על נושאים נתונים. הוא קרא את הנושא הראשון בבראייל ובחר את השסתומים שיהיה זקוק להם לאלתור. לפתע צנח קדימה, רגלו השמאלית נוחתת על דוושת "מי" הנמוכה של העוגב. כך הגשים את חלום חייו, שעליו חזר לעיתים קרובות - למות ליד לוח המקלדת של העוגב הגדול בקתדרלת נוטרדאם.
רוברט לוקס בויסביניאן

קורות חיים

רוברט לוקס בויסביאן נולד בצפון הולנד בעיירה הארלם. רוברט נישא להלנה סוזנה (Helena Suzana Tienhoven van). לרוברט ולהלנה נולדו  שישה ילדים. הבכור נקרא על שם אביו ועם פרוץ המלחמה היה בן 18. בתם הקטנה הייתה בת שנתיים בערך. רוברט מת במהלך המלחמה אך משפחתו והיהודים שהחביאו, שרדו. רוברט ומשפחתו זכו בתואר חסידי אומות עולם - על הצלת משפחה  (משפחת גרינברג) שמנתה שלוש נפשות ואדם נוסף בשם יעקב הכט.

הפעילות בתקופת השואה להצלת יהודים

בזמן המלחמה, רוברט ומשפחתו החביאו בביתם את בני משפחת גרינברג היהודית. האב לבית משפחת גרינברג היה רופא. במהלך המלחמה מר גרינברג צרף למסתור בבית משפחתו של רוברט מכר נוסף שלו, גם הוא יהודי, בשם יעקב הכט (Jacob Veht). בנוסף להסתרת היהודים, רוברט עסק בזיוף מסמכים בשביל יהודים רבים בצפון הולנד. בתחילת שנת 1943, חודשים בודדים לאחר שהגולדברגים הגיעו לביתם של משפחת בויסביאן, רוברט נאלץ לברוח מהולנד. רוברט נתפס בספטמבר 1943 ונשלח לבית הכלא הגרמני ״אורנג׳וטל״ (Orangotel). מאותו כלא נורא, הועבר למחנה עבודה בהולנד ולאחר עשרה חודשים נוספים לאחר שהסוהרים הגרמנים חשבו שמצבו טוב מדי, הוא הועבר למחנה בשם ״זוויברג״ (langenstein-zwiebergz ), שם מת כתוצאה מדלקת ריאות ותשישות. בערב חג המולד של שנת 1944 הגרמנים ערכו חיפוש בביתם של משפחת בויסביאן ולמזלם הרב של בני הבית, מקום המסתור לא נמצא. 
לאחר שרוברט נתפס הלנה, אשתו, נאלצה להאכיל ולדאוג בעצמה לחייהם של ששת ילדיה ושל ארבעת היהודים שהחביאה. בנם הבכור של רוברט והלנה, נתפס גם הוא על ידי הגרמנים, באשמה כי נמנע מגיוס, והוחזק במעצר. הלנה הצליחה לשחררו ממאסר. כשיצאו השניים ממתקן המאסר, החביאה הלנה על גופה שני צמיגים, על מנת  לתקן זוג אופניים של המשפחה.  הלנה, שבני משפחתה היו זכאים לשבע מנות של קצבת מזון,  נעזרה באופניים על מנת  ללקט שאריות מזון בחוות ובצידי הדרכים, על מנת להצליח לכלכל את אחד עשר דרי הבית, שכללו גם את אורחיה במסתור. הלנה עמדה במשימתה בהצלחה וכול בני המשפחה למעט בעלה רוברט, נותרו בחיים.

לאחר המלחמה

לאחר המלחמה הסתר, בתם הצעירה של רוברט והלנה בויסביאן, שינתה את שמה לאסתר (Ester→Ethser) ואת שם משפחתה לגרינברג, התגיירה ועלתה ארצה. אסתר נישאה בארץ וילדה שני ילדים, גלעד ולילית.
רומן קנטור

ביוגרפיה

קנטור נולד בלודז', וב-1924 יצא ללמוד בפריז. מגיל צעיר היה ספורטאי מעולה, ושיחק טניס וכדורגל. בסוף שנות ה-20 החל להצטיין בסיף, וזכה בשנת 1929 במקום שלישי באליפות האקדמיה של פריז ובמקום השישי באליפות הפתוחה של צרפת. בשנת 1931 יצא לאנגליה והתאמן שם בהשגחת הסייף לפבר, ובגרמניה בהשגחת המאמן האיטלקי גצרה. ב-1934 שב ללודז' והצטרף ל"מועדון הספורט הצבאי". הוא זכה פעמיים באליפות העיר. ב-1935 היה חלק מהנבחרת הפולנית שניצחה את נבחרת גרמניה.
לאחר שסיים במקום השני באליפות לבוב הפתוחה, צורף לנבחרת ארצו לאולימפיאדת ברלין (1936). במשחקים עצמם הוא הגיע לשלב רבע הגמר וסיים במקום 12. כן תרם להגעת נבחרת ארצו למקום חמישי באולימפיאדה.
בשנת 1938 זכה באליפות המדינות הנורדיות. באליפות פולין ב-1939 זכה במדליית כסף. במאי 1939 הספיק להשבע את השבועה האולימפית, כשצורף לנבחרת ארצו לאולימפיאדת הקיץ 1940 שהתבטלה.
עם כיבוש פולין על ידי הנאצים במלחמת העולם השנייה, נעצר קנטור. הוא זוהה על ידי ריינהרד היידריך שהיה בעצמו סייף נלהב. היידריך סיפק לו דרכון דרום אמריקני מזויף, ואיפשר לו להמלט לשטח הכיבוש הרוסי בלבוב.
קנטור המשיך בקריירת הסייף שלו וב-1940 זכה באליפות ברית המועצות שהתקיימה בעיר חרקוב.
לאחר כיבוש לבוב על ידי הנאצים, כאשר תקפו את ברית המועצות ב-1941 נעצר קנטור שוב. הוא ניסה להשתמש בדרכונו המזויף, אך הדבר לא הסתייע, והוא נשלח ב-1942 למחנה המוות מיידנק, שם עבד בעבודות כפייה. הוא נספה בתאריך לא ידוע בשנת 1943.
עין הוד

היסטוריה

במקום התקיים כפר ערבי בשם "עין חוד", שתושביו הערביים ברחו ממנו במהלך מלחמת העצמאות. לאחר המלחמה, הופקעו האדמות והבתים וחלק מהתושבים הערביים הקימו בסמוך כפר באותו השם - עין חוד. הממשלה הביאה למקום עולים מאלג'יריה, שלאחר מכן עזבו אותו והקימו את היישוב צרופה. ב-1953 התיישבו בבתים קבוצת אמנים, ובהם מרסל ינקו והקימו כפר אמנים.
ינקו, שהיה גם אדריכל, שימש באותה עת ממונה מטעם הקרן הקיימת לישראל על איתור שטחים עתידיים להקמת פארקים לאומיים, והגיע לבתים העזובים. הוא הצליח למנוע את הריסת הכפר על ידי כוחות הביטחון ולשכנע את הממונים במחלקת התכנון, את אריה שרון (האדריכל הראשי של מחלקת התכנון) ואת שר הפנים לאפשר לו להקים כפר אמנים במקום. הפנייה נעשתה באמצעות אגודת הציירים והפסלים וההרשאה להתיישבות ניתנה בתנאי שיתחילו ביישובו של הכפר תוך שבועיים. ינקו עבר לגור בין הריסות הכפר והחל לשפץ את הבתים בעצמו. הוא שיכנע אמנים נוספים לעבור למקום, ובתחילה הם היו מגיעים בעיקר בסופי שבוע לעזור בעבודת השיקום. לאחר שנתיים הצטרפו לינקו תושבים נוספים באופן קבוע. התושב השני בכפר היה הצייר והפסל איצ'ה ממבוש, שעסק גם בניהול ענייני היישוב מול הרשויות. בעזרתו של ראש עיריית חיפה אבא חושי חובר היישוב לרשת המים והחשמל, ונסלל כביש גישה. במשך שנים רבות נהגו לעורך ביישוב נשף פורים מפואר ורב משתתפים.  
בתי הכפר עין חוד לא נהרסו ושימשו בסיס להקמת היישוב; חלק מהמבנים מתוארכים לימי הביניים.] בבתים רבים נמצאו קשתות ואבני בניין מכורכר, שנלקחו על ידי תושבי עין חוד הערבים מהמבצר הצלבני העתיק בעתלית. 
הכפר הוגדר כיישוב שבו יעסקו האמנים באמנות ובאומנות ויקיימו את עצמם. עם השנים הוקמו בו גלריה מרכזית וגלריות פרטיות של אמני הכפר, סדנאות, אמפיתיאטרון ומוזיאון ינקו דאדא.
במרכז הכפר נמצאת גלריה המציגה תצוגת קבע מיצירות אמני הכפר, הן הידועים שבהם והן צעירים או כאלו שטרם התפרסמו. בנוסף לתצוגת הקבע הכוללת אמנות פלסטית, קרמיקה, תכשיטנות ועוד, מציגה הגלריה מעת לעת תערוכות קבוצתיות ותערוכות יחיד של אמני הכפר ואמנים מבחוץ. 
אחד המיצגים המיוחדים ביותר שמוצג בגלריה זו הוא קטע מחומת ברלין שהובא במיוחד ארצה, וכמו שנהוג בכל שאר קטעי החומה-הוא עוטר בציורים על ידי אומני הכפר. 
בכפר חיים ופועלים ציירים, פסלים, מעצבים, מוזיקאים, אדריכלים, שחקנים, זמרים, משוררים, רקדנים ועוד, בהם עשרה זוכי פרס ישראל.
הכפר מנוהל על ידי ועד האגודה, הכפוף לתקנון ולאסיפה הכללית. המוסד העליון של הכפר הוא האספה הכללית של החברים, הבוחרת את הוועד, ועדת הביקורת וועדת הקליטה. 
ב- 2 בדצמבר 2010 פונה הכפר כתוצאה מהשריפה בכרמל. כ-40 מבתי הכפר נפגעו מן האש.
אתר ההנצחה לזכר יהודי אתיופיה שנספו בדרכם לישראל

אתר ההנצחה

אתר ההנצחה הוקם בפאתו המזרחית של מתחם הר הרצל, בסמוך לחלקות הקבורה של חיילי צה"ל שנפלו בתחילת שנות התשעים ואילך. 
האתר הוא חצר פתוחה שקועה שבה נטוע דשא והיא מוקפת עצים ושיחים. לדברי אדריכל האתר נועד מבנהו השקוע ליצור תחושה של עלייה לרגל למקום קדוש.
החצר תחומה ממזרח על ידי סוללת עפר; לאורך פאותיה מצפון וממערב הוקמו מושבים מדורגים. כל אלו יוצרים אמפיתיאטרון קטן, המשמש את באי טקסי הזיכרון הנערכים באתר. 
במבואה לחצר ניטעו עצי זית. בצידה השמאלי של המבואה ניצב קיר, ועליו כתובת המכריזה על שם האתר, והמספרת בקצרה את סיפור התלאות וההקרבה של ציבור העולים מאתיופיה בדרכו לישראל. כתובת זו נרשמה על גבי הקיר בעברית, אמהרית ואנגלית.
בקיר הדרומי של החצר משובץ מבנה עגול למחצה ובעל גג משופע בחתך של חרוט, הפתוח אל החצר. צורתו היא כבקתה חצויה. זהו "ביתן הסיפורים האישיים". על קירו העגול של המבנה נקבעו לוחות ועליהם עדויות של משתתפי העלייה – עדות מפי ילד, סיפורו של ראש קבוצת עולים, זכרונות של אם על החיים בסודאן, עדות אישית מפי קס. על גבי לוחות העדות נחרתו גם ציורים סימבוליים המתארים את החיים באתיופיה, הדרך לסודאן והשהות במחנות שם.
משמאלו של הביתן ומאחוריו נבנו כיפות חרוטיות נוספות, המסמלות את צורת גגות הטוקולים - בקתות המגורים האופייניות לכפרים ברמה האתיופית.
בדשא שבחצר, לפני הקיר הדרומי שלה, נקבעו טריזים של בטון המגיחים מן הדשא, המסמלים ככל הנראה את הצוקים והמכשולים שעמדו בדרכם של העולים, או את מצוקי הרי סאמיאן. בצידם נקבעו בדשא תלוליות מצופות אבנים, המסמלות את תילי האבנים שהונחו על גבי קבריהם של אלו שמתו בדרך העלייה ולא זכו להגיע לישראל.
לדברי האדריכל, אתר ההנצחה משתרע בין שני מוקדי נוף: האחד – מורשת הכפר באתיופיה, אותה מסמלים המבנה והכיפות שבצידו הדרומי של האתר, הפונה לכיוונה של אתיופיה; האחר – ירושלים, אותה מסמלים עצי הזית הנטועים במבואה לאתר. ביניהם פזורים הסמלים לדרך התלאות שעברו העולים - טריזי הבטון ותלוליות האבן.
על גבי הקיר הדרומי נרשם:
 
 
 
 
בצד כתובת זו נרשם הפסוק הבא:

אנדרטאות נוספות לזכר יהודי אתיופיה

אנדרטאות נוספות לזכר יהודי אתיופיה נמצאות בקריית גת ובגבעת המטוס בירושלים - במקום בו נערך בעבר הטקס המרכזי לזכרם לפני שעבר אל הר הרצל.