רוני תורן

רוני תורן (נולד ב-1955) הוא מעצב תפאורה ותלבושות לאופרה ותיאטרון, מורה ומרצה לעיצוב במה, עורך ומגיש תוכניות רדיו וטלוויזיה.

ביוגרפיה

רוני תורן נולד וגדל בשכונת רחביה בירושלים. אביו, חיים תורן, היה סופר, עורך, מבקר ומנהל הוצאת הספרים ע"ש מאגנס של האוניברסיטה העברית בירושלים. אמו, פועה שלו-תורן, הייתה משוררת ומתרגמת (בין השאר תרגמה לעברית את כתבי רבינדרנת טאגור ואמילי דיקנסון).
בוגר בית הספר התיכון בויאר, ירושלים (1973-1969). את שירותו הצבאי עשה בתחנה הצבאית גלי צה"ל. הפיק והגיש תוכניות מוזיקה ותרבות, וערך תוכניות דוקומנטריות (1977-1973).
בשנים שלאחר שירותו הצבאי היה בין מגישי התוכנית "ציפורי לילה" בגלי צה"ל (1986-1977), במסגרתה הציג לציבור הישראלי את הזמר הצרפתי לתקופותיו. במקביל ערך והגיש עשרות תוכניות רדיו שהוקדשו לאירועי תרבות ולדיוקנאות של אמנים ויוצרים.
בשנים 1977–1978 התגורר תורן בפריז, צרפת ולמד תיאטרון באוניברסיטת פריז VIII, ונסן, וציור בבית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות. בשנים 1978–1982 למד לתואר ראשון במסלול עיצוב במה של החוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב, אותו סיים בהצטיינות, (B.F.A) והמשיך ללימודים לתואר שני.
בין מוריו באוניברסיטה היו המעצבים לידיה פינקוס-גני, אלי סיני ובן ציון מוניץ.
במקביל ללימודיו האקדמיים, כתב והגיש בטלוויזיה הלימודית כשלושים פרקים בסדרה "סופרים מספרים" (1980). בהמשך הגיש בערוץ הראשון את הסדרה "תעודה" (1990).
את דרכו המקצועית כמעצב במה החל בתחילת שנות השמונים בתיאטרון העירוני באר שבע. לאורך השנים עיצב תפאורה (ובהפקות רבות גם תלבושות) למחזות ואופרות מן הרפרטואר העולמי, לצד בכורות ישראליות רבות למחזות ישראלים משל מוטי לרנר, הלל מיטלפונקט וחנוך לוין. עבודותיו הועלו כמעט בכל התיאטראות הציבוריים בארץ, ובכלל זה התיאטרון הלאומי הבימה, התיאטרון הקאמרי של תל אביב, תיאטרון בית ליסין, התיאטרון העירוני חיפה, תיאטרון החאן, התיאטרון העירוני באר שבע, פסטיבל ישראל, האופרה הישראלית והתזמורת הפילהרמונית הישראלית. בין הבמאים הישראלים איתם שיתף פעולה: חנן שניר, חנוך לוין, יוסי יזרעאלי, עמרי ניצן, גדי רול, אופירה הניג, מיכה לבינסון, רות קנר ואחרים.
מתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 החל משתף פעולה עם במאים בחו"ל להפקות תיאטרון ואופרה. בין השאר עיצב לתיאטרון ולאופרה בגרמניה, אנגליה, איטליה, מונקו, בלגיה, יפן וארצות הברית. בעבודתו שיתף פעולה עם במאים כמו : ג'ונתן מילר, דייוויד אולדן, יוהנס שף (Johannes Schaaf), גי יוסטן (Guy Joosten), אינגה לבנט (Inga Levant) ודייוויד מקוויקאר (David McVicar).
תורן לימד עיצוב בבית הספר לתיאטרון חזותי, ירושלים; במחלקה ללימודי המדיה והתקשורת של המכללה האקדמית ספיר; בחוג לתיאטרון, אוניברסיטת תל אביב (פרופסור חבר נלווה) ; בבית הספר לאמנויות הבמה בסמינר הקיבוצים; ובבית הספר לתקשורת "כותרת".
בשנת 2009 אצר תערוכה מעבודותיו של מורו המעצב אלי סיני, ערך קטלוג מעבודותיו והעלה (יחד עם עדנה ארז) אתר עברי/אנגלי.
השתתף בתערוכות עיצוב במה בארץ ובחו"ל (הקוואדריאנלה של פראג 1991, 2007, 2011, ותערוכת עיצוב בינלאומי בטורונטו, קנדה 2005).
בת זוגו של רוני תורן היא השחקנית ליאת גורן, והוא אב לבן.

אודות סגנון עבודתו

בעבודותיו של תורן על הבימה ניתן למצוא מגוון סגנונות וגישות: מבמות קטנות העושות שימוש מצומצם ומאופק בדימויים ובכלים הבימתיים, ועד לבימות האופרה והמחזמר, בעבודות בעלות תנופה רחבת ממדים ובטכניקות בימתיות מורכבות.
עבודתו התיאטרונית מזוהה בדיאלוג עשיר עם הטקסט הדרמטי. עיצוביו מצטיינים בסיגנוּן (stylizing) ובאיכויות פואטיות עשירות, הנעות בין הקונקרטי למופשט, בין המוכר לבין ייצוגו החדש. הפקותיו מתכתבות עם עולם האמנות הפלסטית, הספרות והקולנוע, כמו גם עם אמני במה אחרים.
ניתנים לזיהוי מרכיבים חוזרים דוגמת פתחים-סדקים-חלונות סביב העיסוק בשאלה מה נראה ומה נסתר, מה בפנים ומה בחוץ. כמו כן מופיעים לעיתים קרובות עמודים כשריד ארכיטקטוני לזמנים אחרים, הקיר השבור כחלק מתהליך או שינוי, והבמה או הקיר המשופעים כיסודות מעצימים ומאיצים.
תורן אינו מסתפק בעיצוב כהלבשה אסתטית או אינפורמטיבית לטקסט, אלא חותר למציאת תחביר סצנרי ייחודי, המציע במקרים רבים דרמטורגיה ויזואלית אישית ברורה ונוכחת, לעיתים אלטרנטיבית, לטקסט או לפעולה.
ניכר בעבודתו שהוא מודע לצרכים הייחודיים של הפעולה והשחקן, ומעצים אותם בבניית מכשולים או יחסים פרוקסימיים (המקיימים מרחק ומרחב מבחינה פיזית) מודגשים, המאפשרים לבמאי מימוש מקסימלי של החלל והפעולה, ובו בזמן יוצרים דינמיות חריפה.
בחלק מן העבודות מודע העיצוב למדיום, לבמה ולאיכויותיה, והופך את האפראט הבימתי ומאפייניו (המסך, הקלעים, הבמה וכדומה) לדימוי בפני עצמו כחלק משפת האירוע ועל ידי כך מעניק להפקה כולה איכויות מטה–תיאטרוניות.
ברבים מעיצוביו עובר החלל (במקביל לדרמה) טרנספורמציה פיזית (פתיחת דלת או קיר, הרס החלל וכדומה), המאפשרים לצופה חשיפה, או גילוי, ובעקבות כך גם ריגוש ויזואלי.

בין עבודותיו הבולטות

סיפורי הופמן (1989, האופרה הישראלית החדשה. בימוי: דייוויד אולדן)
ההפקה התרחשה בחלל במתכונת ה–Box-set (פורמט טכני המתייחס לתבנית חלל סגור). חדר לבן, שקירותיו ורצפתו מעוותים ועקומים. בחלקו האחורי שלושה חלונות גדולים, הנשקפים בכל פעם אל רקע אחר. הגיבור היה כלוא בחלל והדמויות כמו גם הדימויים, פרצו אל חייו. בכל תמונה הוחדרו אל החלל (דרך דלתות, פתחים ברצפה, חלונות או מחלל הבמה) אובייקטים שונים (דוגמת עמוד אדום חץ ענק, אווירון, שולחן ביליארד, קבר פתוח) שיצרו קומפוזיציה שונה, הגדירו את החלל ומיקמו את הגיבור בעולם שונה.
חתונת הדמים (1990, התיאטרון הלאומי הבימה, בימוי: חנן שניר)
החלל נבנה כקופסה לבנה - כשפינה אחת מפוחמת בצבע שחור. בקיר האחורי נפער פתח דרכו נראתה עין גדולה. בפתח ישבה דמות הלבנה – שגלשה בהמשך על הקיר האחורי. בחלל המופשט פוזרו דימויים ריאליסטיים דוגמת סלע בזלת גדול, קקטוס ענק ושולחן ארוך מוקף כיסאות. הדמויות נעו בחלל ועשו בו שימוש משותף, הן כחוץ והן כפנים. אופיו המסויט של החלל תאם את השפה הפיוטית של הטקסט. (העיצוב זכה במדליית כסף בקוואדריאנלה של פראג, 1991)
הילד חולם (1993, התיאטרון הלאומי הבימה. בימוי: חנוך לוין)
המחזה הפיוטי מורכב מארבע תמונות הבונות מסע. כל תמונה התרחשה אל מול מסך שמים אחר, והוגדרה בחסכנות בעזרת פריטים בודדים שמוקמו על במה משופעת גדולה : בתמונה הראשונה מיטה, ווילון ועמוד חשמל נוטה, בשנייה סיפון זעיר על תורן ספינה ומזח שבור, בשלישית סלע ענק ובאחרונה עץ מלבלב ופסי רכבת. עיצוב הרכיבים כמו גם הבגדים לא התייחס למקום גאוגרפי או תקופה, ואיפשר לצופה להשלים מראות וזיכרונות.
טנהויזר (1994, האופרה הבווארית, גרמניה בימוי: דייוויד אולדן)
סיפורו של אמן-משורר, גיבור מיתולוגי מימי הביניים, המקולל ומנודה מן החברה אליה הוא שייך. האופרה הידועה, קיבלה כאן עיבוד וויזואלי-פואטי, שהצליח לעורר את זעם הקהל הגרמני והמבקרים בהפקה שהונצחה בDVD והוצגה ברפרטואר בית האופרה למעלה מ-18 שנה. ההפקה הפנתה בצורה מרומזת, בעזרת כתובת ענק על קיר אחורי ("Nostra Germania" ="גרמניה שלנו") אצבע מאשימה אל החברה הגרמנית, בעלת העבר התרבותי העשיר, שהביאה על עצמה הרס בנידוי, רדיפה והרג של מי שהוגדרו כבלתי רצויים. בסיום ההפקה הקיר המפואר מופגז, האותיות שמוטות על האדמה השרופה, וחלק מגג הבניין מונח על הבמה ונראה כפסי רכבת.
דון ג'ובאני (2000, האופרה הישראלית, בימוי: מיכה לבינסון)
סדרת תמונות השואבות מן הקומיקס כמו גם מן הפופ ארט, (לכל גיבור צבע ראשוני משלו). ההפקה לא ניסתה לבנות מערכים פסיכולוגיים, אלא לעקוב אחר המרוץ של ג'ובאני כליבידו נצחי, הנמצא בתנועה מתמדת, חוצה זמנים ותקופות (פעם בכדור פורח, פעם באופנוע ופעם ברכבת) וסופו שהוא מוכרע על ידי ההיבריס שלו עצמו. ג'ובאני לא יורד לשאול, אלא נטרף על ידי כל נשותיו. הבמה כולה נבנתה כצמצם עין ענק ואדום. אנו צופים מבעד לעינו של הגיבור במראות החולפים –יער לבן, סירה אדומה, בית צהוב גרם מדרגות כחול (העיצוב זכה במדליית כסף בתערוכת עיצוב בינלאומית, טורונטו, קנדה, 2005).
אנטיגונה (2007, תיאטרון הבימה, בימוי: חנן שניר)
המחזה הקלאסי זכה ללבוש מודרני, המארגן את האירוע כולו סביב שולחן ענק עליו מתנהלת העלילה. השולחן משמש כמזבח להנחת גופות המתים לאחר הקרב, לארוחות ולטקסטים. סביבו נערכים דיונים, והמקהלה, קבוצת זקני העם (המשמשת כצופה מובלע), יושבת סביבו וצופה בדמויות המביאות בפניה את דברן. המחזה מתרחש לאחר מלחמה –ועל כן רצפת הבמה זרועה אפר, וקירות הבמה מכוסים פיח שריפה. מעל המתרחש התנוססה כתובת, הלקוחה מדברי המקהלה: "מילים גבוהות ויהירות יביאו רק מכות גדולות".
מחלת נעורים (2007, תיאטרון בלגרייד, קובנטרי אנגליה, בימוי: גדי רול)
קורות קבוצת צעירים, סטודנטים לרפואה בווינה של תחילת המאה ה-20, המתחבטים בשאלות מוסר, מין, אהבה ומות. המחזה מתחיל בלבוש ריאליסטי, תופס תאוצה מסחררת וסופו שהוא מסתיים בצורה טראגית. בהפקה שהתקיימה באולם במתכונת במה פורצת, נבנה חדר סטנדרטי, שמוקם על שני משטחי הרמה המונעים על מספריים הידראוליות. החדר היה מונח בתחילת המופע על רצפת הבמה, התרומם במהלך ההצגה בקצב איטי, כמעט בלתי מורגש, וכפה על הדמויות הקצנה במאמץ שנדרש מהן לעלות או לרדת מן החדר. ההחרפה בתנאים הפיזיים תאמה את ההחרפה בעולמן של הדמויות.
כנר על הגג (2008, הקאמרי, ישראל, בימוי: משה קפטן)
המחזמר הקלאסי קיבל כאן לבוש מחודש כשעוצב בדמות קיר זיכרון לעולם העיירה היהודית שאבד. על מסגרת הבמה נקבעו עשרות תמונות משפחתיות אותנטיות ממוסגרות, וביניהן גם תמונות הדמויות במחזה. ההפקה התרחשה אל מול יער, טבע ושמים. אל תוך החלל שנצבע בצבעי ספיה חמים הוכנסו בזה אחר זה, כמעט ללא הפסקה, אובייקטים מסוגננים – משטח משופע המורכב מגגות, התהפך והפך לקיר המזרח בבית הכנסת, עמוד נוטה על צידו ועליו מדפי בקבוקים יצר פונדק, תנור מטבח יצר סביבו בית, סדרת עצים נודדים יצרו דרך וכדומה.