טיפול המרה

טיפול המרה או טיפול קונברסיבי (מאנגלית: Conversion therapy) הוא שם כולל למספר טכניקות פסאודו-מדעיות, שנועדו לשנות נטייה מינית הומוסקסואלית להטרוסקסואלית.
אין ראיות מהימנות לכך שניתן לשנות את הנטייה המינית של אדם. גופים רפואיים מזהירים כי שיטות הטיפול בהמרה אינן יעילות ועלולות לפגוע במטופל. עם זאת, תומכים של השיטה מדווחים על מידה מסוימת של הצלחה. ארגונים רפואיים, מדעיים וממשלתיים בארצות הברית ובבריטניה הביעו דאגה מטיפול בהמרה ובפגיעה שעלולה להיגרם למטופל. במדינות רבות בעולם חוקקו חוקים שאוסרים על טיפולי המרה. משרד הנציב העליון של האו"ם לזכויות האדם מגדיר את טיפולי ההמרה כבלתי אתיים, בלתי מדעיים, בלתי יעילים וכפרקטיקה שעשויה להגיע לכדי התעללות ועינויים, ולכן ממליץ למדינות לאסור טיפולי המרה.
באתר האגודה האמריקנית לפסיכולוגיה נטען: "אף על פי שהקונצנזוס של ארגוני בריאות ובריאות הנפש הגדולים היא שהטרוסקסואליות והומוסקסואליות כאחת הן ביטויים נורמליים של המיניות האנושית, מאמצים לשינוי הנטייה המינית באמצעות תרפיה אומצו על ידי כמה ארגונים פוליטיים ודתיים ושווקו לציבור באגרסיביות. עם זאת, מאמצים אלו טומנים בחובם פוטנציאל להזיק לאנשים צעירים מאחר שהם מציגים את ההשקפה שנטייתם המינית של להט"ב היא מחלת נפש או הפרעה נפשית, ולעיתים קרובות הם מציגים את חוסר היכולת לשינוי הנטייה האישית ככישלון אישי ומוסרי."

היסטוריה

ניסיונות לשנות נטייה מינית הומוסקסואליות התקיימו באירופה ובצפון אמריקה במאתיים השנים האחרונות. ההומוסקסואליות נחשבה למחלת נפש ועל כן נעשו ניסיונות שונים למצוא לה מרפא. בשנת 1897, הסקסולוג הבלוק אליס, הציע טיפול על ידי קיום יחסי מין עם זונות. ד"ר ויליאם המונד הציע הקזת דם אחת לעשרה ימים ונישואין בכפייה]. שיטות של סירוס, התנזרות, היפנוזה, טיפול בקרני רנטגן, טיפול בנזעי חשמל כתגובה אוורסיבית לגירוי מיני ממקור הומוסקסואלי, טיפול הורמונלי ולובוטומיה (ניתוח מוח) יושמו עד שנות ה-50 של המאה העשרים וחלקן מיושמות גם היום במדינות שונות, על אף ראיות המראות כי לפחות חלקן עלולות להיות מזיקות.
מתוך האמונה שלכל אדם יש זכות לחיי מין מספקים, בין אם הוא הטרוסקסואל או הומוסקסואל חקרו מאסטרס וג'ונסון במסגרת המחקר שלהם על מיניות האדם גם הומוסקסואלים. בנוסף, בין 1968 ל-1977 טיפלו ב-151 הומוסקסואלים שסבלו מבעיות מיניות שונות, ביניהם 54 גברים ו-13 נשים שביקשו לשנות את נטייתם להטרוסקסואליות, בטיפול משותף עם בני זוגם. בבדיקה לאחר חמש שנים, המחקר דיווח על 35% כישלון, וציפו שמספר זה לא יעלה על 45% חמש שנים לאחר הטיפול האחרון.
בשנת 2009 פרסם תומאס מאייר  ביוגרפיה על הזוג. לדבריו, הטיפול בתריסר מתוך 67 המטופלים (תשעה גברים ושלוש נשים) סווג כהמרה (conversion) כי הם תמיד האמינו שהם הומוסקסואלים והיו מוטרדים מכך. הטיפול בשאר 55 המטופלים סווג כביטול (reversion) של הנטייה ההומוסקסואלית, משום שהם דיווחו על נטייה הומוסקסואלית יציבה פחות. מאייר כתב שרוב צוות המכון בשנים 1968 עד 1977 מעולם לא פגשו באף אחד ממקרי ההמרה וחלקם אף לא שמעו עליה. הוא כתב גם שהבכיר מתוך מנהלי המכון אחרי מאסטרס וג'ונסון, רוברט ס' קולודני, שהיה דירקטור שותף וראש אגף המחקר האנדוקרינולוגי, סיפר שביקש ממאסטרס גישה למסמכים ולהקלטות של הטיפולים שתועדו בהרחבה במחקר, אך מאסטרס סירב לספק לו אותם, וקולודני – שלא ראה בעצמו מקרה של המרה מעולם – דחק במאסטרס לתשובות, ומדבריו הסיק שהממצאים זויפו או שאוגדו פרטים מתיקים שונים לתוך נרטיבים אחידים. עוד טען שפנה לג'ונסון באופן פרטי וגילה שאף היא חשדה בתאוריית ההמרה של מאסטרס, אף שהשניים פירסמו את המחקר ביחד והיא תמכה בו בפומבי. לפי מאייר, ג'ונסון אמרה מאוחר יותר ש"זה היה ספר גרוע", ושהיא הייתה מעדיפה לשכתב אותו כדי שיתאים לספרות המקצועית, ואף הביעה חשש שמאסטרס לא ידע על מה הוא מדבר, ואמרה שהוא "היה יצירתי באותם ימים" בהם הוא ערך את ממצאי מקרי המחקר של ה"המרת הומוסקסואלים".
המונח "דחף רפראטיבי" נטבע בשנות ה-80 על ידי ד"ר אליזבת מוֹבּרלי, תאולוגית ופסיכולוגית בריטית, בספרה "הומוסקסואליות: אתיקה נוצרית חדשה" ("Homosexuality: A new Christian ethic") היא טוענת שהומוסקסואליות היא תוצאת שילוב של גורמים סביבתיים ואופי, אך נובעת בעיקר מקשר לא מוצלח של הילד עם אביו - בניגוד לתאוריית האם השתלטנית של הפסיכואנליזה הפרוידיאנית. במונח "דחף רפראטיבי" מתכוונת מוברלי שהומוסקסואליות היא דחף מתקן, כלומר היא דרך להתמודד עם מערכות יחסים לא תקינות ו"לתקן" אותן.
כיום, המונח "תרפיה רפראטיבית" אינו מתייחס לטיפולים שהיו נפוצים במאה ה-19 (אף-על-פי שייתכן שעדיין יש בהם שימוש), אלא לטיפול שפיתחו הפסיכולוגים ג'וזף ניקולוסי וצ'ארלס סוקרידס. ב-1997 הוציא ניקולוסי את הספר "תרפיה רפראטיבית להומוסקסואליות בגברים - גישה קלינית חדשה" ("Reparative Therapy of Male Homosexuality: A New Clinical Approach") ובו ניסח את שיטת הטיפול שלו בהומוסקסואליות. השם שבחר לטיפול, "תרפיה רפראטיבית", הוא בעקבות המונח "דחף רפראטיבי" מספרה של מוברלי.
אותן שיטות שנוסו לשינוי הנטייה, נוסו גם לטיפול בפדופיליה, ללא הצלחה.

הפרקטיקה הטיפולית

התרפיה הרפראטיבית מבוססת בעיקרה על שיחות בין המטפל למטופל לפי הגישה הפסיכואנליטית שפיתח הפסיכולוג האמריקני גוז'ף ניקולוסי (Joseph Nicolosi), ומושפעת גם מרעיונות ביהייביוריסטיים של הפסיכיאטר צ'ארלס סוקרידס ועמיתיהם. רבים מהקלינאים מעדיפים להתייחס למקבלי טיפולם כלקוחות כדי להדגיש שהטיפול איננו מיועד לריפוי מחלת נפש, אלא לסייע בהתמודדות עם בעיה או קושי סובייקטיבי.
בתחילת התרפיה ינסה מציע הטיפול לאתר את הקונפליקט הלא-מודע (למשל על ידי פסיכואנליזה) ולכאורה אם שיטתו מתאימה לכך, ינסה לטפל בעזרת פסיכואנליזה בבעיות הגורמות למשיכה ההומוסקסואלית בדרכים שלא קשורות למיניות, משום שלפי גישתה רק כך הדחף הרפראטיבי יפסק.
אחת הבעיות שיכולות לגרום לדחף המתקן, על פי התאוריה, היא נון קונפורמיות מגדרית בילדות טראומה נפשית: אונס, חוויה מינית, אלימות או פגיעה נפשית מצד גברים או ילדים בתקופת הילדות. ניקולוסי סבור שהגורם הכי שכיח להומוסקסואליות בקרב גברים הוא נון קונפורמיות מגדרית בילדות (או מה שהוא מכנה, בהתאם למהדורה הרביעית של ה-DSM "הפרעת זהות מגדרית בילדות". נון קונפורמיות מגדרית בילדות היא מצב שבו ילד או ילדה (כבר בגיל 18 חודשים במקרים רבים), מביעים רצון עקבי לשחק במשחקים של המין ההפוך (למשל, בנים המפגינים רצון עקבי, אפשר שגם יום יומי, לשחק בברביות או לשחק דמויות נשיות במשחקי הדמיון) ואף להזדהות במילים כבן המין האחר (למשל, ילדה האומרת שוב ושוב "אני בן"). כמות רבה של מחקרים, מרחבי תבל, מצאה הלוך ושוב קשר סטטיסטי מובהק בין התנהגות נון-קונפורמית מגדרית בילדות לבין הזדהות כהומוסקסואלית ואף כטרנסקסואלית בגיל מאוחר יותר וחוקר המגדר צוקר גורס כי קיימת הסכמה רבה בקרב פסיכולוגים וחוקרים דומים שאכן נון-קונפורמיות מגדרית היא גורם מנבא משמעותי (אך לא מוחלט) להומוסקסואליות ואף לטרנסקסואליות בבגרותו של אותו אדם.
בפרשנות לא קונבנציונלית לממצאים אלה, גורסים מעניקי התרפיה הרפראטיבית, הטיפול במשיכה ההומוסקסואלית הוא בעצם טיפול בבעיות שלדברי תומכי התאוריה, הן הגורמות לה. הטיפול מיועד בעיקר לריפוי פצעים נפשיים מהילדות, בניית קשרים רגשיים (לא מיניים) עם גברים, חיזוק תחושת הגבריות של הקליינט (אם בכלל קיימת בו תחושה כזו), ומאפיינים שלה, ויצירת הרגשת שוויון בינו לבין גברים הטרוסקסואליים. במקביל, לפי השיטה, על הקליינט להימנע ממחשבות מיניות הומוסקסואליות, ובמידת הצורך קיימים טיפולים סקסולוגיים לחיזוק המשיכה המינית ההטרוסקסואלית (הפונים יותר לקהל של דו מיניים) ואם הם אינם במסגרת של טיפולי המרה הרי שהם על תקן טיפול סקסולוגי המסייע לגילוי של גירויים מיניים - טיפול שיכול להינתן ללא כל קשר למטרה של שינוי נטייה מינית.

התומכים בתרפיה רפראטיבית

תומכי התרפיה הרפראטיבית בדרך כלל גורסים שהנטייה המינית מתעצבת ועשויה להשתנות במשך החיים, כמו כן רובם גורסים שבמקרים רבים ניתן לשנותה בעזרת תרפיה רפראטיבית בגישה פסיכואנליטית (בעלת מוטיבים פסיכואנליטיים קלאסיים) כל שהיא, או כזו המשולבת עם גישה ביהייביוריסטית]. חלק מתומכי התרפיה הרפראטיבית, רואים בה אמצעי לשינוי אותם צדדים באופי המטופל אשר סובייקטיבית גורמים לו סבל. אחרים סבורים שלאורח חיים הטרוסקסואלי יש יתרונות אובייקטיביים על פני אורח חיים הומוסקסואלי.

תנועת ה-Ex gays

ישנם אנשים המעידים על עצמם כי היו בעברם הומוסקסואלים, ובעקבות תרפיה רפראטיבית משיכתם לגברים פחתה או פסקה ובמקומה התפתחה משיכה לנשים.
בארצות הברית קיימות קבוצות וכנסיות של "הומוסקסואלים לשעבר" ("ex-gay"). רבים מאנשים אלה מסתירים את עברם, אך יש שכתבו ספרים או מרצים על תרפיה רפראטיבית ואף מעניקים אותה בעצמם; בולט בין אלה הוא ריצ'רד כהן , אשר מציג את האישה שנשא בשנת 1982 ואת שלושת ילדיהם בסדרות דוקומנטריות שונות כעדות להצלחתם של טיפולי המרה מסוימים תוך קידום גישתו הטיפולית.
ביוני 2013, "Exodus International", מועצת המנהלים של ארגון גג של קבוצות וכנסיות של הומוסקסואלים לשעבר, החליטה לסיים את פעילותו. נשיא הארגון פרסם הצהרה שהביעה חרטה על הקו בו נקט הארגון והתנצל בפני חברי קהילת הלהט"ב הרבים ש"נפגעו ממנו". ארגון הגג הוחלף בידי התארגנות חדשה בשם "Restored Hope Network".

מחקר ת'רוקמורטון

ב-1998 פורסם מאמר של ד"ר וורן ת'רוקמורטון - "סקירת ספרות ואתיקה של ניסיונות לשנות נטייה מינית". הייתה זאת סקירה של ניסיונות מוצלחים לשינוי דפוסי עוררות מינית מהומוסקסואליות להטרוסקסואליות מהיבטים פסיכואנליטיים, קוגניטיביים, קבוצתיים ודתיים. ד"ר ת'רוקמורטון הסיק ש"הנסיונות לסייע לאנשים בעלי אוריינטציה הומוסקסואלית שמבקשים לשנות את דפוסי העוררות המינית שלהם היו יעילים, נעשו באופן אתי ויש לאפשר אותם למטופלים המבקשים אותם". המחקר הראה שאנשים בעלי נטייה הומוסקסואלית יכולים להשתנות באמצעות מגוון של גישות טיפוליות.

מחקר שפיצר

רוברט שפיצר, פרופסור לפסיכיאטריה מאוניברסיטת קולומביה ערך ב-2000–2001 מחקר לבדיקה האם ייתכן שינוי בנטייה המינית בעקבות תרפיה רפראטיבית. הוא חיפש מתנדבים ומצא 143 גברים ו-57 נשים שדיווחו על משיכה חד-מינית עיקרית ארוכת שנים, בה חל שינוי שהתמיד במשך לפחות חמש שנים. רובם הגדול יחסו את השינוי לתרפיה שעברו. למאתים המתנדבים נערך ריאיון טלפוני מובנה שכלל כ-120 שאלות. 94 גברים ו-25 נשים אובחנו כבעלי "תפקוד הטרוסקסואלי טוב" מבחינה מינית ורגשית, לפי הקריטריונים שנקבעו במחקר, אם כי משיכתם ההטרוסקסואלית הייתה עזה פחות מזו המאפיינת אישים שמעולם לא חוו משיכה חד-מינית. רובם הגדול גם דיווח על שיפור בתחושת הגבריות/נשיות וביכולת לפתח יחסים לא מיניים קרובים עם בני מינם. על סמך הממצאים, שפיצר ביקר את המלצת ה-APA משנת 2000 שמטפלים אתיים ימנעו מניסיונות לשנות נטייה מינית. לדבריו המלצה זו מבוססת על סטנדרט כפול, שכן גם טיפולי קבלה עצמית להומואים (gay affirmative therapy) לא הוכחו אמפירית כיעילים, וגם בעקבותיהם יש דיווחים על נזק. הוא גרס שנדרש מחקר פרוספקטיבי ארוך טווח להערכת שכיחות המקרים בהם מדווח שינוי משמעותי בנטייה בעקבות תרפיה רפארטיבית, ושכיחות המקרים בהם הנכשלים בטיפול נפגעים בצורה זו או אחרת.
המחקר פורסם בכתב העת "Archives of Sexual Behavior", רק לאחר שהעורך הציג אותו בפורומים מקצועיים והזמין את המעוניינים לכתוב מאמרי תגובה. לאחר שנתיים המחקר פורסם עם עשרים ושישה מאמרי תגובה ובנוסף מאמר תשובה למגיבים מאת שפיצר, ובכך הוקדש לנושא הגיליון כולו. בין היתר, בוקר המחקר על כך שהתבסס על דיווחי הנחקרים בלבד, ללא אמצעים רפואיים לבדיקת עוררות מינית למראה בני המין השני. שפיצר במחקרו נימק זאת בחוסר מימון, ובכך שכמעט תמיד מחקרים על יעילות טיפולים פסיכותרפיים נסמכים רק על דיווחי המטופלים.
בתקופה בה המחקר המתין לפרסום, שפיצר פרסם מאמר ב-Wall Street Journal בו כתב: "ב-1973, התנגדתי לעמדה האורתודוקסית המקובלת במקצועי בכך שהובלתי את המאמץ להסיר את ההומוסקסואליות מהרשימה הרשמית של הפרעות פסיכיאטריות. [...] אמרתי אז - כפי שאני אומר היום - שהומוסקסואלים יכולים לחיות חיים שמחים ומלאים. [...] כעת, ב-2001, אני מוצא עצמי קורא תיגר על אורתודוקסיה חדשה [...ש]טוענת שבלתי אפשרי לאדם שהיה בעיקר הומוסקסואל במשך שנים רבות, לשנות את נטייתו המינית - לא רק את התנהגותו המינית, אלא גם את המשיכה והפנטזיות - וליהנות מהטרוסקסואליות."
בריאיון בשנת 2004 סיפר ששוחח עם שניים ממבצעי טיפולי ההמרה המוכרים והם העריכו ששיעור ההצלחה שלהם בהשגת שינוי בהתנהגות ובנוסף ברגשות של המטופלים הוא כ-30%. על בסיס הקושי באיתור המתנדבים למחקרו, העריך שפיצר שהשיעור האמיתי נמוך משמעותית, אך הוסיף שגם רבים מהמתנדבים שנדחו מהמחקר כי דיווחו רק על שינוי בהתנהגות, עדיין הביעו שביעות רצון רבה מהצלחתם לקיים אורח חיים התואם יותר לערכיהם הדתיים.
ב-2012, בראיון לפעיל זכויות להט"ב, אמר שפיצר כי "במבט לאחור, עלי להודות כי אני חושב שמבקרי צדקו במידה רבה - הממצאים יכולים להיחשב כראיה למה שחושבים על תרפיה רפראטיבית אלו שעברו אותה, אבל לא יותר מכך" ושביקש מכתב העת בו פרסם את מחקרו, לפרסם שהוא חוזר בו מהמחקר (retraction), אך סורב. שפיצר ביקש מהמראיין להדפיס הודעת חרטה לפיה הכשל הקריטי במחקר הוא שאין כל דרך לבדוק האם עדויות הנחקרים נכונות, והתנצל בפני קהילת הלהט"ב ובפני "כל מי שבזבז זמן ואנרגיה על טיפולי המרה מכיוון שחשב שמחקרו הוכיח שהם יעילים עבור אנשים מסוימים". תומכי השיטה טענו כי צעד זה של שפיצר, כשהוא בן 80 וחולה פרקינסון, נובע מכך שבמשך עשור הותקף קשות בידי מתנגדי השיטה.

גישת קמינגס

הפסיכולוג האמריקני ניקולס קמינגס (Nicolas Cummings, מנשיאי איגוד הפסיכולוגים האמריקאי לשעבר) תומך חלקית בטיפולי המרה. לדברי קמינגס, טיפולי המרה מתאימים בעיקר לקטגוריה אחת, של "גברים הומוסקסואליים גבריים למופע" (Masculine appearing men) וכי מניסיונו האישי כפסיכולוג גברים אלה נטו להגיב טוב יותר לטיפול. עוד טוען קמינגס כי הביקורת המקצועית שעולה מן ה-APA כלפי עצם תופעת קיומם של טיפולי המרה או פיתוח גישות חדשות ומחקר בנושא - נגועה בהטיה פוליטית ובהפרה של עיקרון ליאונה טיילר שלפיו ראוי לגבות עמדות קולקטיביות של ה-APA בראיות מדעיות.

המתנגדים לתרפיה רפראטיבית

עמדה נפוצה בקרב המתנגדים לתרפיה הרפראטיבית היא כי לפחות בכלים הקיימים, לא ניתן לשנות באופן יזום נטייה מינית של אדם, גם אם ירצה בכך. הם קובעים כי המחקרים שלפיהם ניתן לשנות נטייה מינית, עושים שימוש שגוי וסלקטיבי בנתונים ואינם נעשים על-פי השיטה המדעית, וכתוצאה מכך להסקת המסקנות לכאורה אין כל בסיס מדעי. חלק מהמחקרים המצביעים על יעילות התרפיה הרפראטיבית אינם מתפרסמים בכתבי עת מקצועיים (בהם בדרך כלל כל המאמרים עוברים בדיקה במסגרת של ביקורת עמיתים), ולפיכך יש להטיל ספק במתודולוגיית המחקר ובהסקת המסקנות שבו.

ארגונים מקצועיים

ראו בהרחבה בפרק #גישות איגודים מקצועיים ממדינות שונות לתרפיה.
פסיכולוגים רבים בארצות הברית, באירופה ובארצות נוספות, מתנגדים לטיפולי המרה. על-פי תפיסתם, אסור למטפל מוסמך להציע טיפול ראוריינטציה למטופל משום שהנטייה ההומוסקסואלית היא לכאורה חלק בלתי נפרד מאישיות האדם, שלא ניתן לשנותו ושאין סיבה לשנותו. האגודה הפסיכיאטרית האמריקאית (APA) הזהירה מנזקים פסיכולוגיים שעלולים להגרם כתוצאה מטיפולי ההסבה. מדיניות APA מצהירה כי טרם התבצע מחקר מספק מבחינה מדעית המראה שהתרפיה בטוחה או אפקטיבית.
ביקורת נוספת על התרפיה הרפראטיבית נוגעת לעדויות רבות לפיהן כי לפחות למקרים שונים של הומוסקסואליות, ישנו בסיס (מוחלט או לכל הפחות תורם) שהוא ביולוגי: הורמונאלי-גנטי או הורמונאלי-טרטוגני. ממצאים אלה אוששו שוב ושוב לגבי הומוסקסואליות בקרב נשים (להרחבה ראו למשל תסמונת אדרנוגניטאלית), אם כי לגבי זכרים (ללא אינטרסקסואליות) הראיות הן אינן חד-משמעיות. ולפיכך מסיקים המתנגדים לתרפיה הרפראטיבית שהיא איננה ניתנת לשינוי.

מחקר שידלו-שרודר

מחקר נוסף על תרפיה רפראטיבית שערכו בשנת 2001 ד"ר אריאל שידלו וד"ר מייקל שרודר, התבסס על אנשים שהשתתפו בתוכניות לשינוי נטייה מינית ומתנדבים נוספים. על פי ממצאי המחקר שלהם, 88% מהמשתתפים לא הצליחו להגיע לשינוי קבוע בנטייתם המינית, ואילו 4% דיווחו כי נטייתם המינית הפכה להטרוסקסואלית. האחרים דיווחו על אובדן הדחף המיני בכלל, או על מאבק מתמיד להתנזר מיחסי מין. על פי שרודר, רבים מהנחקרים שנטייתם המינית לא השתנתה חשו בושה ואשמה; כמה מהם השתתפו בתוכניות לשינוי הנטייה המינית במשך שנים. מבין שמונת הנחקרים (מתוך מדגם כולל של 202) שכן דיווחו על שינוי בנטייתם המינית, שבעה היו מועסקים כיועצים או מדריכים בתנועת "הומוסקסואלים-לשעבר" (ex-gay). על מחקר זה נמתחה ביקורת משום שהוא מומן על ידי ארגון המתנגד רשמית לתרפיה רפראטיבית ומשום שרוב המשתתפים הופנו אל המחקר דרך מודעות באתרי אינטרנט ובעיתונים של הקהילה הגאה, תחת הכותרת "טיפולים הומופוביים: תיעוד הנזק", ולכן הוא אינו מייצג. בנוסף, שיטת המחקר הייתה ראיון בן 90 דקות עם כל משתתף, והראיונות התבצעו בממוצע 12 שנים לאחר הטיפול.
ישנם אנשים שהעידו על עצמם בעבר כי עברו בהצלחה תרפיה רפראטיבית, אך לאחר מספר שנים חזרו בהם מהצהרה זו. בארצות הברית קיים ארגון בשם ex-gay-watch שחלק מהפעילים בו היו בעבר נציגים בולטים של "הומוסקסואלים לשעבר" - אנשים אלו מכנים עצמם בדרך כלל ex-ex-gay‏ (בתרגום חופשי: הומוסקסואלים-לשעבר לשעבר).

עבודותיו של איסאי

הפסיכיאטר והפסיכואנליטיקאי ריצ'רד איסאי טוען שקליינטים המבקשים סיוע בשינוי הנטייה המינית מונעים לרוב מפגיעה בהערכה העצמית ומהפנמה של הטיה חברתית שיוצרות חוסר יכולת לאחד ולשלב את נטיותיו המיניות בגיל ההתבגרות ובבגרות המוקדמת, דבר הגורם לחוסר היציבות של הזהות ההומוסקסואלית שלו.

טענות כלפי העוסקים בתרפיה ריפראטיבית

חלק מהמתנגדים לטיפול טוענים שהמקור לרעיון התרפיה הרפראטיבית הוא שנאת ההומוסקסואלים והרצון להעלים את ההומוסקסואליות מהעולם; לדבריהם יש קשר בין תרפיה רפראטיבית לבין קנאות דתית והומופוביה, וכי הראיה לכך, לטענתם, היא שרבים מהארגונים התומכים בתרפיה רפראטיבית הם כנסיות או ארגונים דתיים אחרים - נוצרים, יהודים ומוסלמים. יש מטפלים המשיבים לטענה זו בטענה כי אינם שונאים הומוסקסואלים, אלא מנסים לאפשר אלטרנטיבה לסגנון החיים ההומוסקסואלי למי שמעוניין בכך מרצונו האישי, וכי מניעתה פוגעת הן בחוק יסוד: חופש העיסוק של המטפל, והן בחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו של המטופל; חלקם מוסיפים לטעון כי דווקא אותם הומוסקסואלים הם המונעים מגישה אנטי-מדעית שמטרתה לדכא את הסקרנות האנושית ואת חקר הנטייה המינית בכללותו (גם כזה שאיננו נוגע להומוסקסואליות).

משרד הנציב העליון של האו"ם לזכויות האדם

בדו"ח משרד הנציב העליון של האו"ם לזכויות האדם ממאי 2015, גונו טיפולי המרה כבלתי אתיים, לא מדעיים, לא יעילים וכעלולים במקרים מסוימים להוות התעללות ועינויים, ולכן הומלץ למדינות לאסור טיפולי המרה.

פולמוס בתוך הגישה הפסיכוסוציאלית להשתנות מינית

כמה חוקרים, גם כאלה המתנגדים לקיום טיפולי המרה, סבורים שגם גורמים פסיכוסוציאליים לכאורה משחקים תפקיד בהתפתחות הנטייה המינית ואמנם, לכאורה שינויים אלה הם בדרך כלל בלתי רצוניים; כך למשל הציע בעבר הפסיכולוג הרפואי ג'ון מוני. כי הופעות מסוימות של הומוסקסואליות (כמו הומוסקסואליות מצבית, אותה כינה Facultative homosexuality) הן דוגמה אפשרית להתנהגות הומוסקסואלית גם בקרב גברים סטרייטים מסוימים השוהים מספר שנים במסגרות סגורות, כמו בתי סוהר.
החוקרת ליסה דיימונד (Lisa Diamond), היא ד"ר לפסיכולוגיה וחוקרת המתנגדת לטיפולי המרה, כמו כן היא לסבית מוצהרת. במחקריה מצאה את אפשרות השינוי הבלתי-רצוני של הנטייה המינית של האדם במהלך חייו בהתאם לחוויות הפרט (שלכל הפחות מכילות ממד פסיכוסוציאלי, מלבד הממד הביולוגי ובפרט הנוירוביולוגי); מבחינה זאת מחקריה של דיאמונד מתנגשים קמעה עם הדעה הרווחת לפיה אלו גורמים ביולוגיים (בלבד או בעיקר) המעצבים את הנטייה המינית. רעיונותיה של דיאמונד מאוגדים תחת המונח "נזילות מינית" (Sexual Fluidity).
על פי דיאמונד, תומכים בטיפולי המרה דוגמת קלינאים מארגון NARTH (שנזכר לעיל), ובראשם ניקלוסי, ניסו להסתמך על מחקריה כדי לאשש את הטענה שטיפולי המרה (כגורם פסיכסוציאלי בפני עצמו) יעילים בשינוי נטייה מינית. דיאמונד יצאה במוצהר כנגד ניקולוסי וטענה כי זהו סילוף מכוון של ממצאיה. היא הדגישה כי השתנות בלתי-רצונית של נטייה מינית, על סמך התנסויות מיניות וגיוון מיני במהלך החיים שונה באופן מהותי מניסיון לשנותה באופן רצוני על ידי פסיכותרפיה כמו זו שמבצעים ניקולוסי ועמיתיו, ודרשה מניקולוסי בפומבי שלא להסתמך על עבודותיה לאישוש טענתו.
דיימונד טוענת כי האפקט האפשרי היחיד של חלק מטיפולי ההמרה השונים הוא שינוי התנהגות, אך בפירוש לא שינוי הנטייה המינית עצמה, והביעה התנגדות לטיפולי המרה במטרה לשנות נטייה מינית.

גישות איגודים מקצועיים ממדינות שונות לתרפיה

בכל הנוגע לטיפולי המרה, עמדת איגודי בריאות הנפש המכריעים (כדוגמת איגוד הפסיכולוגים האמריקני) היא פחות או יותר הומוגנית, וכמו שמסכם החוקר מרקוס ברידלאב - "לא סביר שטיפולים אלה עבדו אי פעם, והם בוודאי לא עבדו לרוב האנשים שניסו אותם". טענות אחרות מדברות על עלותם המצטברת הגבוהה של הטיפולים ופוטנציאל הסיכון (בפרט הנפשי) הטמון בהם.

ארצות הברית

הקונצנזוס מדעי והרפואי בארצות הברית הוא שטיפולי המרה הם בעלי פוטנציאל לגרימת נזק, ורוב ארגוני הרפואה מתנגדים להם. זאת אף על פי שעד היום לא פורסמה עבודת מחקר שיש לגביה הסכמה כללית ושתוצאותיה מראות האם הטיפולים יעילים או מזיקים, ופרסומים של תיאורים שונים של אנשים שטענו כי נרפאו או כי נגרם להם נזק נפשי מובאים כמשקל נגד זה מול זה. גופי רפואה מהזרם המרכזי בארצות הברית מציינים כי טיפולי המרה יכולים להיות מזיקים שכן הם מנצלים רגשות בושה ואשמה (Shame and Guilt) וחרדות, בקרב המטופל ובכן עלולים להוביל לדיכאון קליני ואף להתאבדות]. בקהילת בריאות הנפש האמריקאית מציינים כי לקבלה של טיפולי המרה יש השלכות שליליות חברתיות, שכן הן מפיצות נקודת מבט לא מדויקת על נטייה מינית ועל "יכולתם של הומואים ולסביות לחיות חיים בריאים ומאושרים".
בין הארגונים הגדולים בארצות הברית המתנגדים לטיפולי ההמרה לפחות בחלק מהמקרים, נמנים הארגונים הבאים: האגודה האמריקנית לפסיכיאטריה, האגודה האמריקנית לפסיכולוגיה, האגודה האמריקנית לייעוץ, ארגון הרפואה האמריקאי (American Medical Association), האגודה האמריקאית לחיי משפחה ולנישואים (American Association for Marriage and Family Therapy), התאחדות העובדים הלאומית (National Association of Social Workers), האקדמיה האמריקאית לרפואת ילדים (American Academy of Pediatrics) וההתאחדות הלאומית ללימודי פסיכולוגיה (National Association of School Psychologists).

טיפולי המרה לקהל לא-הומוסקסואלי

בעבר נעשו ניסיונות ליישם עקרונות מסורתיים של טיפולי המרה כדי לשנות את משיכתם של פדופילים לילדות או לילדים למשיכה לבוגרים. ניסיונות אלו בדרך כלל לא צלחו, אם כי ניסיונות כאלה ממשיכים כיום, בדרך כלל לצד סירוס כימי. להבדיל מהומוסקסואליות, פדופיליה אינה נתפסת כנטייה מינית אלא מתוארת ברפואה כהפרעה מינית.

אלטרנטיבות לטיפולי המרה

במשך השנים הציעו מטפלים ואנשים ממדינות שונות שורה של חלופות לטיפולי המרה:

נסיונות למניעה מוקדמת

בעקבות ההצלחה המועטה מאוד של ניסיונות לשינוי נטייה מינית שנערכו בארצות הברית (בעיקר במאה המוקדמת), מספר מצומצם של חוקרים אמריקנים המזוהים בעצמם בטיפולים הציעו מעין "טיפול מונע" המבוסס על ההנחה שדפוס פעילות מסוים, בפרט מצד ההורים, ובפרט בשנים הראשונות לחיי בנם או בתם, עשוי להקטין את הסיכוי להופעת ההומוסקסואליות בהמשך החיים הבוגרים של הצאצא. בניגוד לטיפולי המרה, אין מדובר כאן על מפגשים ומעקב אצל קלינאי, כי אם על תדרוך התנהגותי מוקדם, של ההורים. הגישה בוקרה בטענה שהיא הומופובית ושהיא עשויה להעכיר את היחסים בין הורים לילדיהם.
חלוץ גישה זו הוא הכומר והחוקר ג’ורג’ אלן רקרס אשר תיארה בספרו משנת 1982 "לעצב את הזהות המינית של ילדך". רקרס, שהוא הומוסקסואל או לכל הפחות דו מיני בעצמו הפך לשנוי במחלוקת לאחר שמטופל שלו התאבד בבגרותו ורקרס נחשד על ידי העיתונאי ההומוסקסואל אנדרסון קופר כאשם בכך.
גישה דומה נקט עמיתו של רקרס, ג'וזף ניקולוסי, בחיבור משנת 2002 בשם "מדריך להורה למניעת הומוסקסואליות", בו כתב כי בבסיס ההומוסקסואליות עומדת בדרך כלל נון קונפורמיות מגדרית בילדים אותה הוא מסביר בגרסה לא קונבנציונלית של פסיכואנליזה לפיה נון קונפורמיות זו היא תוצאה של הזדהות מעטה עם ההורה הנכון או יתרה עם ההורה הלא נכון, למשל כאשר אמו של האדם מגוננת עליו יתר על המידה בשנות החיים הראשונות הוא נוטה להזדהות עמה באופן מופרז, או כאשר הילד לא מקבל באותן שנים מספיק אהבה ותשומת לב מאביו (משום שחסרה דמות אב, או שהאב מרוחק או משום שהילד נפגע מהאב והתרחק ממנו רגשית) או מהדמויות הגבריות הקרובות אליו, הצורך שלו באהבה גברית הופך למשיכה רומנטית-מינית בגיל ההתבגרות. כתוצאה מכך הילד אינו מרגיש בנוח עם ילדים בני אותו מין ביולוגי ומרגיש סוג של רגשי נחיתות בתור גבר בהמשך חייו, אלה גורמים לרומנטיזציה של הגבריות. גרסתו של ניקולוסי נשענת על תאוריית האם השתלטנית, שנזנחה במחקר באופן כמעט מוחלט, ואיננה לוקחת בחשבון גורמים ביולוגיים בהתפתחות זהות המגדר (בפרט אצל בנות); ממצאים אשר על פי מדען המוח וחוקר הנטייה המינית מארק ברידלאב הם מבוססים היטב.

הרגעת החשק המיני

ברוב מדינות העולם קיימת ביקורת מקצועית וציבורית נרחבת יחסית, כלפי רובם המוחלט של טיפולי ההמרה המכוונים לקהל יעד להט"בי,] ואף ישנן בנמצא תקנות אתיקה שונות, במדינות השונות, המעמידות בסכנת התלייה את רישיונותיהם המקצועיים של אנשי מקצוע מתחום בריאות הנפש שיציעו טיפולים כאלה], גם אם מדובר בסוג טיפול ראשוני שטרם נוסה. ללא קשר הכרחי בין התופעות, קיימים בעולם, בעיקר בארצות הברית, מטפלים מתחום בריאות הנפש המציעים טיפולים שבאופן מוצהר אינם מיועדים לשינוי הנטייה המינית עצמה, כי אם רק את ההתנהגות בהקשרה;
טיפולים אלה מוצעים על ידי מטפלים שחלקם מאמינים בעצמם כי נטיות מיניות אינן אפשרויות לשינוי בכלים הפסיכותרפיים המוכרים. הטיפולים שלהם נעשים לרוב בגישה קוגניטיבית-ביהביוריסטית ומטרתם להקטין את הסבירות לביטוייה של נטייה מינית מסוימת (ללא תלות הכרחית בסוג הנטייה או במניע של המטופל לבקש סיוע זה); טיפולים אלה מטרתם להפחית את החשק המיני או לפחות את ההתנהגות המינית של הפרט, והם מבוססים על ההנחה כי חשוב לעזור למטופל להגיע לשלווה נפשית, ואם ביטוי נטייתו המינית מפריע לכך, מסיבה פילוסופית, דתית, רגשית או אחרת, הרי שיש לסייע לו לפחות לנסות להפחית את ביטויה.
כאשר טיפולים אלה ניתנים להומוסקסואלים, יש הרואים בהם וריאציה של טיפולי המרה, גם אם באופן מוצהר אין זו כוונת המטפל או המטופל. המציעים טיפולים אלה מכנים אותם לעיתים כטיפולים בהתמכרות למין או לפורנו, או להתנהגות מינית קומפולסיבית (CSB, או בשמה השני "היפרסקסואליות"). המתנגדים לטיפולי המרה באופן כללי, עשויים להתנגד לטיפולים אלה על בסיס טענות דומות לאלו שישמיעו כנגד טיפולי המרה פר אקסלנס, כלומר, טיפולים שמטרתם לשנות את סוג הנטייה, להבדיל ממידת ביטויה.