google/wiki40b huggingface dataset:
נשר מפעלי מלט ישראליים

מקור השם

המקור לשם "נשר" בשמו של המפעל אינו ידוע בבירור. ההשערה הנפוצה היא שהמפעל נקרא על שם העוף נשר שחי באזור, אבל תפוצת עוף זה בארץ ישראל לא כוללת את אזור הר הכרמל.
השערה אחרת היא שלמייסד המפעל מיכאל פולק היה קשר עם מפעל מלט בגרמניה ששמו כלל את השם נשר בגרמנית, Geier; וכאשר נשאל פולק מה יהיה שם המפעל שהוקם בארץ ישראל, בחר בתרגום השם לעברית.

רעיון הקמת בית חרושת למלט

בספרו "אלטנוילנד" (1902), חזה בנימין זאב הרצל את בנייתו של בית חרושת למלט בחיפה.
בשנת 1903 עלה לארץ ישראל מרוסיה המהנדס נחום וילבושביץ (וילבוש), הוא סייר בארץ כדי לבחון את אפשרויות הפיתוח בה. באותה תקופה לא היה בארץ ישראל מפעל לייצור מלט, והמלט יובא ממפעל קטן במצרים. וילבושביץ העריך שבעקבות הגידול בבנייה יגדל הביקוש למלט. הוא הציע להקים מפעל שתפוקתו תהיה 10,000 טון בשנה, והמליץ על הקמתו בחיפה, בגלל הקרבה לנמל חיפה, הרכבת החיג'אזית ומרבצי אבן גיר מתאימים בכרמל. התכנון והיישום של הקמת המפעל נשר חיפה נמשכו כ-20 שנה למקטעים, עד אשר בשנת 1923 הוקם המפעל הראשון, מפעל נשר חיפה. המהנדס היהודי-הונגרי ארפד גוט סייע בהקמת מפעל המלט ליד חיפה.  בין המשקיעים בפועל בבית החרושת היה הבנקאי היהודי-הולנדי יעקובוס קאן (Jacobus Henricus Kann) שהיה הבנקאי הפרטי של בית המלוכה ההולנדי ויזם ציוני נלהב שהקים ומימן רבים מהמפעלים הציוניים. העיר נשר הייתה בתחילת דרכה התיישבות פועלים שעבדו במפעל נשר חיפה, עם הזמן גדלה התיישבות זאת לעיירה ובהמשך לעיר נשר. שם החברה המלא הראשון: "חברת המלט צמנט פורטלנד, נשר בע"מ".

המשך פעילות החברה

בעקבות ביקוש גדול למלט שנוצר בעקבות גלי העלייה הגדולים של שנות ה-50 הקימה החברה את מפעל נשר רמלה. בשנת 1955 הגיע היקף הייצור של נשר לכ-563 אלף טון בשנה. בשנת 1954 ייצאה החברה כ-135 אלף טון מלט, 80% לטורקיה. בשנת 1960 רכשה הממשלה מניות בכורה בנשר. מניות חברת נשר הוחזקו בעיקרן על ידי החברה המרכזית וכור. בשנת 1964 נמכרו מעט מניות של החברה לכלל ואמפל. בשנת 1972 רכשה כלל את החברה המרכזית וכך הגיעה לבעלות על כמחצית המניות של נשר.
בשנת 1969 רכשה החברה את מפעל המלט 'שמשון' אשר בהר טוב, ליד בית שמש, אשר הגיע להליך פירוק. חברת נשר שדרגה את המפעל והביאה אותו לכושר יצור מלא. באפריל 2015, במסגרת הסדר בין נשר לרשות ההגבלים העסקיים, ומשרדי האוצר והכלכלה מכרה נשר את מפעל הר טוב למשפחת וייל וחברת שמשון.
מפעל נשר ברמלה שודרג בשנות ה-90, בשנת 1995 ו- 1999 הוקמו 2 כבשנים המייצרים קלינקר בתהליך יבש, אלו החליפו את שלושת הכבשנים הישנים אשר ייצרו קלינקר בתהליך רטוב. 
לאחר השדרוג, נמנה המפעל ברמלה עם המפעלים הגדולים ביותר בעולם לייצור מלט], ובישראל הוא נחשב למונופול.
מהיווסדה עד 2006 ייצרה חברת נשר למעלה מ-130 מיליון טון של מלט], אשר שימשו לבנייתן של למעלה מ-4 מיליון דירות].

זיהום אוויר ופגיעה בסביבה

במשך עשרות שנים ועד שהוחלפו שלושת הכבשנים במפעל רמלה בשלהי שנות התשעים, נטען על ידי תושבי המושבים עזריה ויד רמב"ם השכנים למפעל כי הם סובלים ממחלות נשימתיות שונות המיוחסות לזיהום הרב שנפלט ממפעל נשר הסמוך. בנוסף נודעו מפעלי נשר השונים כי פגעו באופן קשה ובלתי הפיך בנוף בעקבות חציבה נרחבת.
עם זאת, בדיקות שערך המשרד להגנת הסביבה בשנת 2012 הראו שהיקף הפליטות של חומרים מזהמים לאוויר ביחס לתפוקות הייצור נמצא בקנה מידה זהה לאלו האירופיים עבור חלק מהחומרים, ועבור חלק מהחומרים הוא אפילו נמוך מהם באופן משמעותי.
Mind the gap

Mind the gap (בתרגום חופשי: שימו לב למרווח) היא קריאת אזהרה לנוסעי רכבת שנועדה להזהירם מפני הפער שבין רציף התחנה לדלתות הרכבת. המונח מזוהה בעיקר עם הרכבת התחתית של לונדון, בה הוא נקבע, בשנת 1968 בתחנת הרכבת התחתית בנק שעל קו הסנטרל.
גם בתחנות של רכבת ישראל נכתבת אזהרה זו בקצה הרציף, לטובת הנוסעים דוברי האנגלית.

היסטוריה

הביטוי נטבע במהלך שנת 1968 עבור הודעה אוטומטית מתוכננת לאחר שאזהרת הנוסעים על ידי נהגי הרכבת הפכה ללא מעשית בעקבות העומס התחבורתי ההולך וגובר. מערכת הרכבת התחתית בחרה בהקלטה דיגיטלית]. מאחר שקיבולת האחסון בזיכרון הממוחשב הייתה יקרה באותה תקופה, הם היו חייבים לבחור ביטוי קצר, שיכתב גם על רציף התחנה. הציוד סופק בידי חברה גרמנית ותיקה המתמחה בכך, AEG טלפונקן. לפי העיתון האנגלי Independent on Sunday, מהנדס הסאונד פיטר לודג' עבד עם מהנדס סקוטי מטעם טלפונקן, שעבדו יחדיו עם שחקן שנשכר להקלטת הביטויים "Mind the gap" ו-"Stand clear of the doors please" (נא לשמור מרחק מהדלתות). לבסוף כדי להימנע מתשלום תמלוגים לשחקן, הוקלט לודג' עצמו.
בזמן שהקלטתו של לודג' עדיין בשימוש, קווי רכבת אחדים משתמשים בהקלטות אחרות. אחת מהן הוקלטה בידי אמנית הקול אמה קלארק. הקלטות אחרות, על קו הפיקדילי משתמשות בקולו של השחקן טים בנטינק.
בנות מקלאוד

הפקה ופיתוח

פיתוח הסדרה החל כבר בתחילת שנות התשעים של המאה העשרים, כאשר גרים-אוונס עבדה על סדרת טלוויזיה באוסטרליה הכפרית עם נשים בתפקידים הראשיים. סרט טלוויזיה הופק ושודר ב-11 במאי 1996, היה להצלחה רבה ועודנו סרט הטלוויזיה המוצלח ביותר בטלוויזיה האוסטרלית. הסדרה נועדה לעקוב אחרי אירועי הסרט ולהוות אך היוזמה נכשלה לאחר שערוץ 9 האוסטרלי לא התעניין תחילה בהפקה. בסופו של דבר ההפקה החלה בשנת 2000. בסרט כיכבו ג'ק תומפסון, כג'ק מקלאוד, קים ווילסון כטס סילברמן מקלאוד ותמי מקינטוש כקלייר מקלאוד.
התזמורת הפילהרמונית הצ'כית

התזמורת הפילהרמונית הצ'כית שוכנת בפראג והיא, קרוב לוודאי, התזמורת הצ'כית המפורסמת והמכובדת ביותר בארצות העולם.

היסטוריה

הפילהרמונית הצ'כית הייתה קודם לכן תזמורת האופרה הלאומית של פראג. את הקונצרט הראשון שלה בשמה הנוכחי ניגנה ב-4 בינואר 1896, כשאנטונין דבוז'אק ניצח על יצירות פרי עטו, אבל לעצמאות מלאה מן האופרה הגיעה רק בשנת 1901. בשנת 1908 ניצח גוסטב מהלר על התזמורת בבכורה עולמית של הסימפוניה השביעית שלו. מחוץ לגבולות ארצה התפרסמה התזמורת לראשונה תחת שרביטו של ואצלב טאליך, שהיה מנצחה הראשי משנת 1919 עד 1931, ושוב מ-1933 עד 1941. בין המנצחים הבאים היו רפאל קובליק (1942 - 1948), קארל אנצ'רל (1950 - 1968), ואצלב נוימן (1968 - 1989), ולדימיר אשכנזי (1996 - 2003), זדנק מאצאל (2003 - 2007), אליהו ענבל (2009 - 2012) וייז'י בלוהלאווק (2012 - 2017). סר צ'ארלס מקקראס, מומחה למוזיקה צ'כית, הוא מלחין אורח ראשי.
החל משנת 2017 המנצח הראשי של התזמורת הוא סמיון ביצ'קוב.
ויקטוריה אבריל

חייה

ויקטוריה אבריל נולדה במדריד בשם ויקטוריה מרידה רוחאס. בשנת 1976 התפרסמה בספרד בזכות הופעתה במופע Un, dos, tres... responda otra vez. בנוסף לסרטים ספרדיים, הופיעה גם בסרטים שצולמו בצרפת, באיטליה ובאיסלנד. 
גילמה תפקידים ראשיים באחדים מסרטיו של פדרו אלמודובר: "קשור אותי! אהוב אותי!" (1990), "עקבים גבוהים" (1991) ו"קיקה" (1993). בשל הופעותיה החוזרות בסרטים של אלמודובר, דבק בה לעיתים הכינוי "נערת אלמודובר" (Chica Almodóvar). אבריל הופיעה גם בסרטים רבים של במאים אחרים. בשנת 2016 שיחקה בסרט הצרפתי "ג'וזפין קצת בהריון". 
אבריל היא גם זמרת, ובשנת 2005 יצא אלבומה, בסגנון בוסה נובה-ג'אז, PutchEros do Brasil. ניסתה לייצג את ספרד בתחרות אירוויזיון 1979, אך שירה, "Bang-Bang-Bang", הגיע רק למקום השני בתחרות הקדם הספרדית. 
לאבריל שני בנים.
לדרהוזן

לדרהוזן (בגרמנית: Lederhosen) הם מכנסיים עשויים עור, המקובלים באופן מסורתי כחלק מתלבושת מיסבאך, באוסטריה, במדינת בוואריה שבגרמניה ובמחוז טרנטינו - אלטו אדיג'ה שבאיטליה. 
הלדרהוזן הם מכנסיים קצרים או מכנסיים שמגיעים עד מתחת לברך. לעיתים הם כוללים גם שלייקס, המאופיינים ברצועת עור המחברת ביניהם לרוחב החזה.
בתחילה, שימשו המכנסיים כמכנסי עבודה, בשל היותם עמידים וקלים יחסית לניקוי. עם השנים, הם הפכו מקובלים יותר דווקא כמכנסיים הנלבשים בשעות הפנאי. אף שהמכנסיים מזוהים כיום בעיקר עם אוסטריה ובוואריה, במאה ה-18 הם היו נפוצים גם באזורים נוספים באירופה. עם זאת, נראה שמקורם היה בכל זאת באזור בוואריה, שכן בצרפת הם כונו "à la bavaroise" ("בסגנון בווארי").
במהלך המאה ה-19 איבדו המכנסיים מהפופולריות שלהם, והם נחשבו למכנסיים שאינם ראויים לתושבי העיר המודרנית. לקראת סוף המאה, זכו המכנסיים לעדנה מחודשת, כאשר מועדונים במינכן ראו בהם נכס תרבותי-נוסטלגי שיש לשמר, והחלו לקדם את לבישתם בחגים ובאירועים, מנהג שרווח גם כיום.
בבוואריה נהוג ללבוש לדרהוזן באירועים חגיגיים. רבים יוצאים לאוקטוברפסט לבושים בלדרהוזן.
ג'רזי סיטי

הלנאפי והולנד החדשה

האדמה שעליה יושבת ג'רזי סיטי כיום הייתה פעם אזור פראי שאוכלס על ידי קבוצת שבטים אינדיאניים בשם לנאפי. בשנת 1609 עגן הנרי הדסון, שעל שמו קרוי נהר ההדסון המפורסם שליד העיר ג'רזי סיטי, שחיפש מסלול חלופי למזרח אסיה, את אונייתו בחצי האי סנדי הוק. לאחר שסייר באזור במשך תשעה ימים ופגש את התושבים המקומיים, הוא חזר להולנד. ההולנדים אירגנו את חברת הולנד החדשה המאוחדת על מנת לנהל את הטריטוריה החדשה וביוני 1623, הפכה הולנד החדשה לפרובינציה הולנדית, שבסיסה בניו אמסטרדם (עם הזמן, ניו יורק). מייקל ריינירז פאו, לורד אכטינהובן ומנהל בחברת מזרח הודו, קיבל מעמד של פטרון בתנאי שיקים מושבה של פחות מ-50 איש במהלך ארבע שנים. הוא בחר בגדה המערבית של נהר ההדסון וקנה את האדמה מהלנאפי.
רבקה הרדינג דייוויס

תולדות חייה

דייוויס נולדה בוושינגטון, פנסילבניה, בכורה בין חמישה ילדים. בהיותה כבת חמש עברה המשפחה לווילינג שבווירג'יניה המערבית, עיר תעשייתית שהתפתחה למרכז מפעלי ברזל ופלדה, סביבה המופיעה רבות ביצירתה. עד גיל 14 התחנכה בבית על ידי אמה, והרבתה לקרוא. אחת הסופרות שהשפיעו עליה בגיל זה הייתה הרייט ביצ'ר סטו. בגיל 14 עברה לחיות עם דודתה בעיר הולדתה וושינגטון והתחנכה בסמינר לנערות. כאשר בגרה (בגיל 17 בשנת 1848), נשאה את נאום הסיום בשם בנות מחזורה.
לאחר סיום לימודיה חזרה לווילינג וחיה בבדידות עד לפרסום "החיים במפעלי הברזל" בכתב העת The Atlantic באפריל 1861.
הפרסום גרר תגובות נלהבות מקרב הקהילה הספרותית. לואיזה מיי אלקוט וראלף וולדו אמרסון קראו לה "קול חדש ואמיץ" והעלו על נס את נכונותה לספר על חייהם של אנשים שקולם לא נשמע עד אז. בעצת הסופר נתניאל הות'ורן, הוזמנה לפגוש את המו"ל ג'יימס תומאס פילדס ופרסמה סיפורים קצרים נוספים על חיי הפועלים.
ב-5 במרץ 1863 נישאה בפנסילבניה לעורך הדין למואל קלרק דייוויס (Lemuel Clarke Davis), שהתכתב עמה במהלך שנתיים, בנם הבכור ריצ'רד הרדינג דייוויס היה אף הוא לסופר ועיתונאי. כן נולדו להם בן, צ'ארלס בלמונט (1866) ובת, נורה (1872).
הרדינג דייוויס המשיכה לכתוב סיפורים וכתבות עיתונאיות והייתה עורכת העיתון "ניו יורק טריביון" (New-York Tribune). בשנת 1892 פרסמה את הספר Silhouettes of American Life וב-1904 פרסמה את האוטוביוגרפיה שלה Bits of Gossip.
נפטרה בגיל 79, בשנת 1910. אף על פי שפרסמה כ-500 סיפורים והייתה כותבת מוכרת בזמנה, נשכחה כמעט כליל לאחר מותה.
בראשית שנות השבעים גילתה הכותבת הפמיניסטית טילי אולסן (Tillie Olsen) את כתביה של הרדינג דייוויס ובשנת 1972 הוציאה לאור מחדש את "החיים במפעלי הברזל" עם הקדמה פרי עטה. הדבר הוביל לגילוי מחודש של הרדינג דייוויס ומחקר יצירתה.

סגנון

סגנונה של הרדינג דייוויס מוגדר כריאליסטי, ושמה מוזכר כחלוצת הריאליזם האמריקאי. היא מציגה את קשיי החיים ללא מסווה ומתארת אותם באופן חי ופשוט. סגנון זה משתלב עם זרם ה"צבע המקומי" (Local color) בספרות האמריקאית של התקופה ששמה דגש על תיאור חי של דמויות, מקומות, מבטאים, נוף ומנהגים בעלי ניחוח מקומי מובהק.
מרק ריידל

קריירה

ריידל, יליד ניו יורק, כמו רבים אחרים, הגיע לתעשיית הקולנוע דרך הטלוויזיה. במהלך החצי השני של שנות החמישים הופיע כשחקן בשורה של סדרות טלוויזיה, כשהבולט שבהן היה באופרת סבון בשם "כשהעולם מסתובב", שהפיקה רשת CBS, בה כיכב בין השנים 1956–1962. במחצית הראשונה של שנות השישים החל ריידל לביים לטלוויזיה, בין היתר ביים 9 פרקים בסדרת הדרמה הרפואית "Ben Casey", שהפיקה רשת "ABC בין השנים 1961–1966, ו-10 פרקים שביים בסדרת המערבונים המצליחה "Gunsmoke" באמצע שנות השישים. 
ב-1967 ביים את סרט הקולנוע הראשון שלו, הדרמה "השועל", שקיבלה ארבע מועמדויות לפרס גלובוס הזהב, בהם על הבימוי, בו זכתה בקטגוריית 'הסרט דובר האנגלית שאינו מארצות הברית' (קטגוריה שאינה קיימת היום). ב-1972 ביים את ג'ון ויין במערבון "הבוקרים", ושנה אחר כך כיכב לראשונה כשחקן, בסרטו של רוברט אלטמן "שלום לנצח", בו גילם יהודי אלים העומד בראש ארגון פשע. על תפקידו זה קצר תשואות על ידי המבקרים, אולם סרטו הבא כשחקן יבוא רק כעבור 15 שנים בקומדיה "פאנץ' ליין", לצד טום הנקס וסאלי פילד.
ב-1976 ביים את הקומדיה התקופתית "נוכלים בחוג הנוצץ" בכיכובם של ג'יימס קאן, אליוט גולד, מייקל קיין וצ'ארלס דאנס. ב-1979 ביים את הדרמה המוזיקלית המצליחה, "רוז", בו כיכבו בט מידלר ואלן בייטס. הסרט זכה בשלושה פרסי גלובוס הזהב ולאחריו ביים את סרטו המפורסם ביותר, "האגם המוזהב" (1981), שהפגיש בין קתרין הפבורן להנרי פונדה בדרמה סוחטת הדמעות שגרפה שלושה פרסי אוסקר, מתוך 10 מועמדויות, עליו קיבל ריידל מועמדות על הבימוי. הייתה זאת דרמה משפחתית בה ריידל הפגין בימוי רגיש ומהוקצע. אחר כך ביים את הדרמה החברתית "הנהר", שהביא לסיסי ספייסיק מועמדות לאוסקר. מאז חלפו שבע שנים תמימות בטרם ביים את סרטו הבא, "בשביל הבנים" (1991), קומדיה מוזיקלית בכיכובה של בט מידלר, עליה קיבלה את פרס גלובוס הזהב כשחקנית קומית/מוזיקלית ומועמדות שנייה לפרס האוסקר (הראשונה הייתה על הסרט "רוז", שביים ריידל). שלוש שנים אחר כך ביים את הדרמה הרומנטית "הצטלבות" בכיכובם של ריצ'רד גיר ושרון סטון, שהיה לכישלון. שנתיים אחר כך קיבל מועמדות לפרס אמי על בימוי סרט הטלוויזיה "פשע המאה", שלאחריו ביים סרט טלוויזיה נוסף בשם "ג'יימס דין" (2001), שהיה סרט ביוגרפי של חייו של השחקן האגדי, אותו גילם ג'יימס פרנקו. הסרט קיבל 11 מועמדויות לפרס אמי, כולל שתי מועמדויות לריידל עצמו. ב-2006 ביים והפיק את הסרט "הימור גורלי" בכיכובם של קים בייסינגר ודני דה ויטו.
שחיית מרתון במים פתוחים

שחיית מרתון במים פתוחים, היא ענף של שחייה במים פתוחים המוגדרת כשחייה למרחק ארוך ביותר של מעל 10 ק"מ. ענף זה קיים באופן תחרותי ובאופן אתגרי. כמו בכל אירוע שחייה במים פתוחים, לזרמים, גלים, רוחות, גאות ושפל, להקות מדוזות ועוד יש השפעה מהותית על תוצאת המשחה. במסלול נתון, המרכיבים הללו יכולים להשתנות בצורה משמעותית מיום ליום ומשעה לשעה. לכן אין יכולת לבצע השוואה ישירה בין תוצאות ויכולות של שחיינים באירועי שחייה שנערכו בימים ובזמנים שונים ומכאן גם שלא נקבעים שיאי זמנים כגון שיאי עולם או שיאים לאומיים במקצועות המים הפתוחים.
שחיית מרתון במים פתוחים באופן תחרותי, נכללת במסגרת המשחקים האולימפיים, מאולימפיאדת בייג'ינג (2008), בשחיית סולו לנשים ולגברים, למרחק של 10 ק"מ, באליפות העולם בשחייה מפרת' 1991, בשחיית סולו לנשים ולגברים, למרחק של 25 ק"מ וכיום, נערכים 2 משחים אישיים לנשים ולגברים באליפות העולם למרחקים של 10 ק"מ ו-25 ק"מ. התחרות כפופה לחוקי פינ"א.
בשחיית מרתון במים פתוחים באופן אתגרי, חלים על שחייה זו מספר חוקים הקובעים בין היתר כי הציוד המותר לשימוש כולל בגד ים מטקסטיל, משקפת שחייה וכובע ים אחד בלבד. אסור לשחות בחליפות שחייה, גם לא בטמפרטורות קרות, או בעזרים טכניים אחרים. נוסף לכך, יש איסור על קבלת עזרה או תמיכה פיזית כלשהי כגון נגיעה באדם, סירה או קרקע בכל מהלך המשחה. בניגוד לשחיית מרתון תחרותית שבה מותר השימוש בחליפת שחייה במקרה שטמפרטורת המים נמוכה מ-21 מעלות צלזיוס, בשחיית מרתון אתגרית, אסור השימוש בחליפת שחייה באופן גורף, על פי חוקי צליחת תעלת לאמאנש. המשחה מתחיל בחוף ומסתיים בחוף בנקודת היציאה מחוץ למים. להבדיל מתחרויות כמו ריצת מרתון או ריצת אולטרה-מרתון, בהם קיים מרחק קבוע וידוע מראש, משחי המרתון משתנים במרחק שלהם. 
את שחיית המרתון האתגרי ניתן לחלק לשתי קטגוריות עיקריות: משחה סולו ומשחה שליחים.
משחה המרתון הראשון בוצע ב-25 באוגוסט 1875 על ידי קפטן מת'יו ווב  מאנגליה, כאשר היה לאדם הראשון שחצה את תעלת לאמאנש מדובר לקאלה בשחיית סולו. ב-6 באוגוסט 1926 חצתה את תעלת לאמאנש גרטרוד אדרלה מארצות הברית, אשר בגיל 19 הפכה לאישה הראשונה שחצתה את התעלה בשחייה. בעשותה כן היא גם קבעה את התוצאה הטובה ביותר באותה העת, על ידי כך שהשתמשה לראשונה בסגנון החתירה.

אמנת שחייני המרתון

אמנת שחייני המרתון כפי שנוסחה על ידי פדרציית שחייני המרתון, גוף עצמאי שמאגד בתוכו שחייני מרתון מכל העולם מתוך כוונה ורצון לשמור על חוקים אחידים ואמות מידה משותפות לכל הספורטאים בענף (שאינם כלולים באירועים תחרותיים רשמיים).
"חוקי הענף מוכוונים מהמסורת והחזון המשותף של שחייני המרתון בעולם. שחייני המרתון מאמצים את האתגר שבחציית גופי מים פתוחים ופראיים עם עזרה מינימלית מעבר לכוח הפיזי, הנפשי והמוסרי שלהם עצמם. ישנם דרכים כיצד להקל על המאמץ הנדרש בענף הספורט הזה, אך שחייני המרתון נמנעים מכך בעקביות. שחייני המרתון גאים בעובדה שהישגיהם הם בני השוואה ישירה להישגי ספורטאי העבר בענף וזאת משום שהציוד הסטנדרטי המותר בשימוש לא השתנה מאז 1875 ועד היום".

צליחת הכנרת לאורכה

משחה המרתון האתגרי הראשון שמתועד בארץ ישראל, בוצע על ידי שחיין הפועל תל אביב יצחק יחזקאל ב-28 באוקטובר 1944. יחזקאל צלח את הכנרת לאורכה מצמח לטבחה בצפון הכנרת, מרחק של כ-22 ק"מ בזמן של 9:39:44 שעות. יחזקאל חזר על צליחה זו עוד פעמיים לפחות.
מלבק

מלבק (Malbec) הוא זן ענבים סגול המשמש ליצור יין. בעל גוף מלא, קליפת הענב דקה, וטעמיו מזכירים דובדבן, רימון, שזיף, פטל ואוכמנית. ידוע בהיותו אחד מחמשת הזנים המרכיבים את יינות בורדו. אך בשל עמידותו הנמוכה למזיקים ומזג אוויר, אינו מזוהה כאחד מהיינות החשובים בצרפת. מהווה אלטרנטיבה ליינות קברנה סוביניון או סירה הנחשבים יקרים יותר. כיום גידולו נפוץ בדרום אמריקה.
בעשרות השנים האחרונות הפך המלבק מזן אלמוני לזן פופולרי ברחבי העולם, ומגדיל את ההכרות עם ארגנטינה כמדינה יצרנית יין, המחזיקה ביותר מ-75% מגידולי המלבק בעולם.

מאפיינים

ענבי המלבק קטנים ומזוהים בצבעם העז, בעלי קליפה דקה, הזקוקים לחום ושמש יותר מאשר קברנה סוביניון כדי לגדול. בשל רגישותו הגבוהה לתנאי גידולו, רמת בשלותו מהווה גורם חשוב על מבנה היין, ככל שהוא בשל יותר, רמות הטאנין עולות, מקבל יותר צבע וטעמיו התבליניים מורגשים יותר. אחד האזורים הטובים בו מגדלים את זן המלבק הוא בעיר מנדוסה שבארגנטינה, שבה מזג האוויר יבש וחם, השטח הררי שכן גידולו בגובה תורם רבות לבשלותו.

צרפת

המלבק (הידוע גם בשמות נוספים Côt or Auxxerois) היה נפוץ מאד בגידולו בדרום-מערב צרפת, לרבות חבל בורדו, עד החורף הקשה ששרר בשנת 1956 אשר השמיד כרמים רבים, ובמקומו נשתלו זני ענבים אחרים, בעיקר קברנה סוביניון ומרלו אשר התאימו יותר לתנאי האזור. כיום גידולו נפוץ בעיר קאור ובעמק הלואר. המלבק מהעיר קאור מאופיין בתחילה בטעמו המזכיר דומדמנית ושזיף, חומציותו גבוהה ומאופיין גם בניחוחות תבלין.

ארגנטינה

המלבק יובא לארגנטינה באמצע המאה ה-19 מחבל בורדו, בהוראתו של מושל פרובינציית סן חואן, דומינגו פאוסטינו סרמיינטו. בעוד שהזן נדחק הצידה בתקופת המשבר הכלכלי של המאה ה-20, חזר להיות פופולרי בסוף המאה ה-20, ונחשב כיום לאחד הזנים החשובים בארגנטינה. המלבק ממקסם את תכונותיו בפרובינציית מנדוסה, וישנם אף מספר יקבים המייצרים יין מ-100% ענבי מלבק בהצלחה גדולה. המלבק הוא הזן הנפוץ ביותר מבין הזנים האדומים מארגנטינה. למלבק הארגנטינאי תפקיד חשוב בשוק היין של ארגנטינה, שכן היא אחת מייצרניות היין הגדולות בעולם. טעמיו המגוונים של המלבק הארגנטינאי מזכירים  לעיתים שזיף, דובדבן, פטל, שוקולד, קקאו, סיגליות וטבק מתוק.
איתי אטיאס

ביוגרפיה

אטיאס גדל בשדרות. בגיל 16 בעת שטייל בארצות הברית ניגש אליו סוכן דוגמנות והציע לו לגשת למבחני בד, ואז החלה הקריירה שלו כדוגמן.
הוא הופיע בקמפיינים לפיוניר, קלווין קליין, ארמני, טרוסרדי וורסאצ'ה – באחד מהם לצד קייט מוס.
הוא הדוגמן הישראלי הראשון שהצטלם למגזין "פלייבוי" העולמי.
בסוף 2002 החל לשמש כפרזנטור לחברת ההלבשה כאוס למשך שלוש עונות עד 2005. 
הופיע בקמפיינים של ליוויי'ס, קרוקר ואורנג', וגם דגמן עבור רונית רפאל.

לאחר הדוגמנות

אטיאס שיחק בטלנובלה "השיר שלנו" ב-2005, בעונתה השנייה בתפקיד: יואב ה-Pool-Man.
בתחילת 2006 החל לשמש כמנהל פרסום ויחסי ציבור של אפנת כאוס, בה שימש כדוגמן.
במאי 2007 פתח חברה עצמאית לקידום מכירות ומסחור חזותי בשם "אובססיב", והוא משמש כמנכ"ל.

חיים אישיים

במהלך השנים ניהל רומנים ומערכות יחסים שלא האריכו ימים עם שרון איילון, מאיה בוסקילה וורד חיימזון, שהייתה הסוכנת שלו בסוכנות יולי. 
ב-2005 נישא לדנה לוי, לאחר זוגיות בת שנתיים, לאחר שהכיר אותה על סט התוכנית "אבק כוכבים", שם שימשה מפיקה. להם שתי בנות וכיום הם גרושים. מתגורר בתל אביב.
שושנת לנקסטר האדומה

השושנה האדומה של לנקסטר  היא הפרח המסמל את מחוז לנקשייר.
הסמל מבוסס על פרח מהסוג ורד שמינו המדויק אינו ידוע, אולם מניחים כי זהו זן תרבותי של המין ורד גאליה (Rosa Gallica) .
שושנה בצבע גולס",הופיעה לראשונה כסמל בית לנקסטר בקרב בוסוורת' בשנת 1485.

הפרח

ורד גאליה נחשב לאחד ממיני הוורד הראשונים שתורבתו. הוא גדל בר ברחבי דרום אירופה ומרכז אסיה וטופח על ידי הפרסים, המצרים והיוונים הקדמונים. מאוחר יותר הביאו אותו הרומאים לגאליה (צרפת של ימינו), ומכאן שמו - "ורד גאליה". שושנת לנקסטר האדומה היא כנראה אחד מזני המכלוא שפותחו ממין זה.

הסמל

השושנה האדומה שימשה כסיכתם של בני בית לנקסטר במהלך מלחמת השושנים. עם עלייתו של הנרי טיודור לכס ממלכת אנגליה אוחדו השושנה האדומה עם השושנה הלבנה של יורק ליצירת שושנת טיודור.
השושנה אינה מופיעה על שלט האצולה של דוכסות לנקסטר אך הפכה להיות סמל מחוז לנקשייר ועקב כך שולבה בסמלי הרשויות המקומיות. מאז 1974 מספר רבעים במנצ'סטר רבתי ובמרזיסייד שילבו את השושנה בסמליהם על מנת לסמל את עובדת יסודם מחלקי לנקשייר.

הסמל כסמל צבאי

מאז המאה ה-19 השושנה האדומה הייתה חלק מסמלי מספר יחידות בצבא בריטניה אשר גויסו במחוז. במלחמת העולם הראשונה השושנה נישאה בידי הדיוויזיה הבריטית ה-55 (מערב לנקשייר) במהלך המערכה בבלגיה; המוטו שלהם היה "מנצחים או מתים, אלו אשר לובשים את שושנת לנקסטר". סמל הכומתה של הרגימנט של דוכס לנקסטר אשר נוסד בשנת 2006 מציג את השושנה.
חיל הרגלים הקל של הצבא הקנדי נושא גם הוא את השושנה כחלק מתג הכומתה שלהם עקב הברית בינו לבין הרגימנט של יורק ולנקסטר של הצבא הבריטי.

דגל לנקשייר

דגל לנקשייר המסורתי, דגל לבן עם שושנה אדומה, מעולם לא אושר בידי מכון הדגלים וכאשר הוצג בפניו נודע כי הוא רשום על שם העיר מונטרוז, סקוטלנד. משום שלא ניתן לרשום שני דגלים בעלי אותו עיצוב, הדגל הרשמי של לנקשייר כיום הוא דגל צהוב עם שושנה אדומה במרכזו.
טוקמק (קירגיזסטן)

היסטוריה

טוקמק הוקמה בסביבות שנת 1830 על ידי ח'אנות קוקנד. תפקידה היה לשמור על גבולה הצפוני של החאנות. שלושים שנה מאוחר יותר טוקמק נכבשה ונהרסה על ידי הכוחות של האימפריה הרוסית, ב-13 במאי 1864 הוקמה טוקמק המודרנית על ידי הגנרל הרוסי מיכאיל צ'רניאייב.
ב-1867 טוקמק קיבלה מעמד של עיר והפכה לבירת המחוז, אך ב-1878 היא את המעמד של בירת המחוז ועיר. מעמד של עיר הוחזר לה רק ב-1927.
הטיית הצופה המשתתף

הטיית הצופה המשתתף הוא מונח בפסיכולוגיה חברתית המתאר נטייה של אנשים לייחס את פעולותיהם שלהם לנסיבות החיצוניות, אך לייחס פעולות של אחרים לעולמם הפנימי.
את הטיית הצופה המשתתף הציגו אדוארד ג'ונס וריצ'רד ניסבט במאמר משנת 1971. הנחתם היא שההטיה נובעת מהנטייה הקיימת בבני אדם לסבור שאישיותם שלהם מורכבת ורבת פנים, ואילו אישיותם של אנשים אחרים פשוטה יותר. על פי ג'ונס וניסבט ההטיה מתקיימת בהתייחס להתנהגויות חיוביות ושליליות גם יחד, אך נחשבת חזקה יותר בהתייחס להתנהגויות שליליות, ובמקרים אלו ניתן להציגה באופן פשטני כ-"כשלונות של אחרים הם באשמתם, כשלונות שלי הם מתוקף הנסיבות". ההשערה היא שההטיה חלה על כל מגוון ההתנהגויות, מכוונות ובלתי מכוונות, גלויות וסמויות. ההטיה מתייחסת לעיתים לכלל ההסברים הנוגעים לעולם הפנימי של האדם, אך לרוב נדון בהתייחס לתכונות קבועות של האדם ולא למצבי רוח.
ההטיה נחשבת על ידי רוב הפסיכולוגים החברתיים כמבוססת ביותר, אולם ברטראם מאלה מאוניברסיטת מישיגן, טוען בהסתמך על סקירת מאמרים שהראיות לקיומה קלושות. על פי בדיקתו, ההטיה קיימת במידה קלה בהתייחס להסברים של התנהגויות שליליות, אך הפוכה בהתייחס להתנהגויות חיוביות.
נהוג לחשוב על ההטיה כנובעת משתי סיבות: 1. בולטות שונה - העובדה שעבור מבצע ההתנהגות הסביבה בולטת יותר ממנו עצמו ומתכונות אישיותו, ואילו עבור הצופה בולט דווקא מבצע ההתנהגות עצמו ואישיותו ולא מה שמסביבו. 2. ידע שונה - המשתתף מכיר את עצמו, ומודע לכך שהוא מתנהג אחרת במצבים שונים, ואילו הצופה אינו מודע לכך שמבצע ההתנהגות יכול להתנהג אחרת בנסיבות ובמצבים שונים, ולכן קל לו יותר לייחס את ההתנהגות לגורמים קבועים באישיות.
מרחב מעברי

מרחב מעברי או מרחב פוטנציאלי הוא מונח מתאוריית יחסי אובייקט בפסיכולוגיה שנטבע על ידי הפסיכואנליטיקאי דונלד ויניקוט, והוא מתייחס לאזור הביניים של החוויה, השוכן בין הפנטזיה והמציאות. מושג זה נחשב לחידוש התאורטי החשוב ביותר של ויניקוט.
ויניקוט פיתח מושג זה בתחילה, כדי לתאר את אחד משלבי הביניים בהתפתחותו התקינה של הילד, חוויית המעבר, בו מתרחשות תופעות מעבר כגון היצמדות של הילד אל אובייקט מעבר. המרחב הפוטנציאלי מתפתח בין האם לתינוקה, אך במהלך התפתחות בריאה לומד הילד להחזיק מרחב זה בעצמו. התפתחות זו מתאפשרת כאשר נוצר מרחב פוטנציאלי בין התינוק לבין אובייקט (האם), בין התפיסה שהאם היא חלק ממנו, לתפיסה שהוא נפרד ממנה. המרחב הפוטנציאלי אינו מתקיים מחוץ לאדם, אך גם לא בתוכו, אלא במרחב שביניהם. המרחב הפוטנציאלי מפריד בין האם לתינוק, אך גם מחבר ביניהם.
בהמשך הרחיב ויניקוט את המושג לכל חוויה שהיא בתחום הביניים שבין המציאות האובייקטיבית לבין המציאות הסובייקטיבית כפי שהיא נתפסת על ידי האדם. כך ניתן להכליל במרחב זה גם חוויות כגון פעולת המשחק, היצירתיות והחוויה התרבותית. במרחב זה ניתן לבטא את תחושת האומניפוטנטיות הסובייקטיבית של האדם, את משאלותיו ותכנוניו, תוך השהיית המציאות האובייקטיבית. למשל, ילד יכול לשחק ולהעמיד פנים שהוא מורה, תוך ידיעה שהוא אינו כזה במציאות, אך לעת עתה הוא משהה את הידיעה הזו, מתחבר לחוויה שבמרחב הפוטנציאלי, ונהנה ממנה.
בדומה למושגים אחרים של ויניקוט, גם מושג זה יסודו בפרדוקס. במקרה זה, הפרדוקס הוא בהיותו של המרחב הפוטנציאלי מקום שכולל גם מרכיבים של דמיון וגם של מציאות, מבלי שהפכים אלו יפריעו זה לזה או שתתבקש בחירה ביניהם.
חוויות ופעולות רבות שמתקיימות במרחב הפוטנציאלי משמשות לעיתים קרובות מטפלים במהלך פסיכותרפיה, למשל טיפול במשחק בטיפול בילדים, שימוש באמנות מסוגים שונים בטיפול באמנויות, ועוד. התפיסה היא כי המרחב הפוטנציאלי מאפשר למטופל להיות במגע עם משאלות ודחפים עמוקים ומודחקים בנפשו, ולבטא אותם באותנטיות ועם פחות עכבות, במרחב שכולל מסגרת מוגנת, משרת ביטחון ויציבה, ומתוך ידיעה שלעת עתה המציאות מושהית. המטפל יכול לספק מסגרת מוגנת זו, ולעסוק בתכנים שעולים באמצעים שונים, בהתאם לשיטה הטיפולית בה מתקיים הטיפול.