google/wiki40b huggingface dataset:
פיירפליי

רקע

על פי עולם הרקע של הסדרה, האנושות התפתחה לכדי התיישבות בכוכבי לכת וירחים מחוץ למערכת השמש באמצעות "הארצה" - שינוי תנאי הסביבה (אקלים, טמפרטורה, אטמוספירה ואחרים) כך שידמו לתנאים השוררים על כדור-הארץ ויאפשרו לבני אדם לחיות עליהם. הסדרה מתרחשת בשנת 2517, אם כי לא ברור לחלוטין אם מדובר בספירת הנוצרים. באותן שנים, בני האדם התיישבו במערכת שמש עצומה בעלת מגוון רחב של פלנטות, כל אחת בעלת אופי ותרבות מקומית נבדלת מאחרות אך הומוגנית לרוב בתוך עצמה, כאשר בהן וביניהן מתרחשת עלילת הפרקים. השלטון המרכזי בעולמות השונים הוא "הברית", גוף פוליטי וצבאי שנטל את השלטון בעקבות ניצחון במלחמה, המתוארת כמלחמת אזרחים. מבחינה תרבותית הברית היא התרבות השלטת בפלנטות הליבה של המערכת, ומרבית מתנגדיה הם תושבי הספר המכונים "עצמאים". כחלק מהמתיחויות הפוליטיות בעקבות ביסוס שלטונה (המתואר לעיתים כטוטליטרי) של הברית, מתבצעת פעילות הברחות ענפה בין עולמות הליבה לעולמות הספר, ודרכה מסופר סיפור הסדרה. ספינת החלל סרניטי (שלווה) היא ספינת נוסעים ומסחר מדגם "גחלילית", דגם מיושן שעבר שיפורים רבים על מנת לטוס; בפועל, סרניטי היא ספינת מבריחים, שמטענה כולל, בדרך כלל, סחורה גנובה, לא-חוקית או בעלת ביקוש רב. הספינה משויכת פוליטית לצבא העצמאים המובס, ונקראת על שמו של עמק סרניטי, בו התנהל הקרב המכריע של המלחמה.

דמויות אויבים

כסדרה בעלת מבנה עלילתי הדומה למערבון, צוות המבריחים של סרניטי נתקל בנבלים שונים: מבני בליעל (יחסית) שניסו לשדוד את ספינתם תחת העדר החוק בחלל הספר, ועד שלטונות החוק הרודפים אחריהם בעקבות פעולות פליליות. כמו רוב המערבונים, ההבדל בין הצד הטוב והרע, כמו גם היחסיות של הטוב ביחס לחוק הכתוב, היא עניין פתוח פרשנות. האויבים (או נבלים בלשון יותר קולנועית) שנקרו בדרכם של גיבורי הסדרה כללו שכירי חרב ושוטרים מצד "הברית", אשר חיפשו אחר סחורות גנובות וגם אחר ד"ר סיימון ואחותו, הנמלטים מן החוק; מבריחים מתחרים ובעלי חוב שונים, המנסים להתחמק מחובם או לגבות מס כלשהו; תושבים של פלנטות נידחות המנסים לקעקע את הפעילות הכלכלית העניפה של "סרניטי"; והריברס, (הקוצרים), מעין מפלצות חלל שהן ספק אדם ספק אל-מתים, המחפשים לשדוד ולרצוח. רוב האויבים השונים ביצעו הופעת אורח גם בסרט הקולנוע על בסיס הסדרה, עם דגש על הקוצרים ושכירי החרב של הברית.

שפה

הסדרה שילבה מונחי סלנג וביטויים מסינית (אשר בעולם הבדיוני המתואר בסדרה הפכה לשפה הרשמית).

שידור הסדרה

הסדרה נקטעה באיבה, לאחר שידור 11 פרקים (מתוך 14 שהופקו עד אותו זמן) שהיוו עונה ראשונה ואחרונה, על ידי רשת פוקס (עונה ממוצעת של סדרה מכילה 22 פרקים). הסיום המהיר קטע מספר קווי עלילה והותיר קצוות לא פתורים. באורח יוצא-דופן, מעריצי הסדרה יצרו לחץ ציבורי על רשת פוקס ודרשו המשך. לאחר מאבק ארוך הופק סרניטי, הסרט הממשיך את עלילת הסדרה וסוגר אותה. על מאבקם של מעריצי פיירפליי הופק הסרט "Done the impossible" , סרט דוקומנטרי בהנחיית אדם בולדווין, המשחק את ג'יין בסדרה. ב-DVD שיצא לסדרה סודרו הפרקים לפי התפתחות העלילה ולא לפי הסדר בו שודרו במקור ברשת פוקס, דבר שיוצר בלבול בקרב הצופים.
מושיק גלאמין

ביוגרפיה

גלאמין היה חבר בלהקת הנוער התל אביבית "השכנים של צ'יץ'" באמצע שנות ה-90, לצד יהודה לוי, נועה תשבי ויעל בר זוהר. ב-1995 גילם את הנביא שמואל במחזמר "דוד" של הלהקה, ובהמשך עבר לתפקיד יהונתן, בעונה הרביעית של המחזמר.
גלאמין החל להתמקצע בתחום האופנה כאוטודידקט, כשעשה סטיילינג לצילומי הקטלוגים של חברות גדולות (כגון "פוקס"), פרסומות בטלוויזיה, תצוגות אופנה, והפקות בעיתונים נחשבים בענף זה בישראל. בנוסף, הועסק כיועץ אופנה בכיר של מותגים ישראליים ובינלאומיים. מתמחה גם בהרצאות בנושאי ייעוץ תדמית ומראה.
במקביל החל בקריירת הנחיה בטלוויזיה. בסוף שנת 2003 הצטרף למגזין הנוער "אקזיט", לצד מיכאל הנגבי, עפר שכטר, מלי לוי ויעל גולדמן. בשנת 2004 עזב את "אקזיט" לטובת ערוץ החיים הטובים, שם הגיש את מגזין הדגל של הערוץ. במקביל המשיך לבסס את מעמדו בחיי הלילה של תל אביב כשהיה בעלים שותף באותה שנה במועדון "קרפה דיאם" בעיר. בשנת 2005 השתתף בתפקיד אורח במספר פרקים בסדרה טלנובלה בע"מ.
החל משנת 2007 מגיש מושיק גלאמין מדי בוקר את מגזין החברה והתרבות של רדיו תל אביב "לב תל אביב", לצד השדרנית ספי ינקו.
בשנת 2010 הצטרף לצוות מנחי ערוץ הילדים ושיחק בתור שולמית פיטרמן, היועצת החינוכית בתוכנית "המקום האמיתי", תוכנית הדגל של הערוץ. כמו כן שיחק בסדרה "אבודים באפריקה" בתפקיד מייקל.
ובנוסף שיחק תפקיד אורח בסדרה "מה בכריש".
בשנת 2012 החל להנחות בזכיינית ערוץ 2 רשת את תוכנית העיצוב "בא לחדש לכם".
בפברואר 2015 הופיע ברשת סרטון המציג ביקור של גלאמין בקומה הראשונה של מעון ראש הממשלה שברחוב בלפור בירושלים, שם הציגה בפניו שרה נתניהו ליקויים שונים בקומה.
בקיץ 2015 החל לשמש פרזנטור של רשת שופרסל. באותה שנה השתתף בתוכנית המציאות "הישרדות" והיה המודח ה-12.
ביוני 2016 הקים גלאמין מיזם עסקי של בלוקי עץ עם תמונה בקניון עזריאלי בתל אביב בשותפות עם אחותו מיכל ובעלה גיא.
במאי 2019 גלאמין תיעד את עצמו בתוכנית שידור חי ביוטיוב ״חי בשיפוץ חי״, בה הוא מתעד את תהליך השיפוץ של הדירה אותה קיבל בירושה מסבתו, ללא יציאה ממנה למשך כחודש זמן השיפוץ.

חיים אישים

גלאמין הוא הומוסקסואל מוצהר, מתגורר ברמת גן עם בן זוגו. הוא בן דודה של הזמרת נטע ברזילי.
האיגוד הבינלאומי לבולאות

האיגוד הבינלאומי לבולאות (בצרפתית: Fédération Internationale de Philatélie) ובראשי תיבות פ.י.פ. (FIP) הוא ארגון עולמי לבולאות שמושבו בציריך שבשווייץ. 
האיגוד הבינלאומי לבולאות הוקם ב-18 ביוני 1926 והוא מאגד בתוכו מעל 80 איגודים ארציים. מטרת הארגון לקדם את הבולאות בכלל ואת תחביב איסוף הבולים בפרט.

תפקידי האיגוד

מאז הקמתו בשנת 1926, כאשר מספר אגודות אירופאיות התאחדו והקימו ארגון עולמי, הארגון פועל לקידום תחביב הבולאות שלפעמים נקרא מלך התחביבים ולפעמים התחביב של המלכים. האיגוד מקדם את איסוף הבולים בארצות מתפתחות ובארצות תעשייתיות שם התחביב הזה היה פחות נפוץ. האיגוד מקשר ומתאם בין הארגונים הבולאיים בארצות השונות. הארגון פועל נגד זיוף בולים ונגד הפצת בולים לא חוקית בפעילות משותפת עם האיגוד לפיתוח בולאות (WADP) שהוקם בינואר 2002 ועם האיחוד הבולאי העולמי.

תערוכות

הפעילות הציבורית של האיגוד מתבטאת בארגון כנסים ותערוכות בולאיות בינלאומיות. במהלך אחת התערוכות מתקיים מדי שנה הקונגרס השנתי של הארגון. לתערוכות העקריות של האיגוד לשנת 2008, נבחרו הערים תל אביב, פריז, בוקרשט, פראג ווינה. בשנת 2004 קיים האיגוד לראשונה תחרות שנתית לבחירת הבול העולמי, התחרות התקיימה בסינגפור. תל אביב נבחרה לתחרות השנייה של שנת 2008. התחרויות כוללות צוותים ושופטים בינלאומיים.
ג'יימס טיש

ביוגרפיה

טיש נולד באטלנטיק סיטי, ניו ג'רזי, ללורנס ווילמה (נולדה: שטיין) טיש. אביו לורנס (2001-1923) הקים יחד עם אחיו פרסטון את תאגיד לואס, שעסק ברכישת נכסים במצוקה. הוא בוגר אוניברסיטת קורנל, ובעל תואר שני מבית הספר למינהל עסקים וורטון. הוא היה חבר במועצות המנהלים של ג'נרל אלקטריק, של בית החולים הר סיני בשיקגו, ושל הספרייה הציבורית של ניו יורק. כמו כן היה חבר בדירקטוריון של הבנק הפדרלי של ניו יורק, המועצה ליחסי חוץ, ועמד בראשות ערוץ הטלוויזיה החינוכי WNET. בנוסף היה יו"ר חבר הנאמנים של איחוד הקהילות היהודיות ויו"ר מועצת המנהלים של ועידת נשיא הארגונים היהודיים בארצות הברית.
טיש הוא תומך נלהב של מדינת ישראל ותורם לה רבות. כמו כן תרם לקמפיינים פוליטיים רבים בארצות הברית, דמוקרטים ורפובליקאים כאחד. בבחירות 2008 הוא תמך במועמד המפלגה הרפובליקאית ג'ון מקיין. בשנת 2010 מתח טיש ביקורת חריפה על ברק אובמה ומדיניות המזרח התיכון של ממשלו.

חיים אישיים

טיש נשוי ואב לשלושה, מתגורר בניו יורק.
ביקוש מצרפי

במקרו-כלכלה, הביקוש המִצרפי  הוא סך כל הביקוש לכל הסחורות והשירותים ברגע נתון. כאשר מודדים את הביקוש המצרפי לאורך זמן, מקובל למדוד אותו בערכים נומינליים, ללא התייחסות לאינפלציה. מכונה גם הוצאה מצרפית.
הביקוש המצרפי נוצר על ידי משקי הבית, הממשלה והחברות לצרכיהן השונים: צריכה שוטפת, השקעות ולייצוא נטו (יצוא פחות יבוא).
מקובל כי את גובה הביקוש לצריכה שוטפת קובעת רמת ההכנסה, ואת גובה הביקוש להשקעות קובע שער הריבית במשק. בשיווי משקל, חייב להתקיים שוויון בין הביקוש המצרפי וההיצע המצרפי.
ביקוש מצרפי שהוא נמוך לעומת ההיצע המצרפי יוצר אבטלה; ביקוש מצרפי שהוא גבוה לעומת ההיצע המצרפי יוצר אינפלציה. 
הגישה הקיינסיאנית טוענת כי קיימים קשיים בהתאמה בין סך המוצרים המיוצרים במשק - התוצר הלאומי - לבין סך הביקושים למוצרים במשק - הביקוש המצרפי. רמת התוצר, שבה יהיה הביקוש המצרפי שווה לתוצר הלאומי, - היא 'רמת התוצר של שיווי משקל' (equilibrium level of national income) שבה יתייצב המשק לאורך זמן ואינה בהכרח רמת התוצר של תעסוקה מלאה. ממשלות מנסות להשפיע על רמה זו במגמה להשיג תעסוקה מלאה, למנוע אינפלציה, לגרום לצמיחה כלכלית ואיזון במאזן התשלומים.
חוקי חמורבי

חוקי חַמוּרָבִּי הם קודקס החוקים הנודע והמקיף בחוקי המזרח הקדום, והראשון שנתגלה בעת החדשה. הקובץ חובר נחקק ונכתב על אסטלה בשנת שלטונו האחרונה של חמורבי מלך בבל, השליט השישי בשושלת הבבלית הראשונה, במאה השמונה עשרה לפנה"ס. אוסף החוקים, אשר כלל במקור כ־300 חוקים, פורסם לקראת סוף תקופת שלטונו של חמורבי, אך לא ניתן לקבוע בוודאות אם הם אמנם יושמו בפועל. הקודקס נכתב בכתב יתדות בשפה האכדית אשר הייתה, בהשפעת חמורבי, לשפה הרשמית בבבל.
עניין מחקרי ודתי רב עוררה השוואתם של חוקי חמורבי לחוקי התורה.

מונומנטים

המקור החשוב ביותר לחוקי חמורבי הוא אסטלה עשויה דיוריט אשר הייתה מוצבת במקדש האל הבבלי מרדוך. גובהה של האסטלה 2.25 מטר והיקפה באזור הבסיס 1.90 מטר. בראשה תבליט ובו מוצג חמורבי בעמדו לפני שַׁמַשׁ, אל המשפט, ומקבל מידיו את השרביט ואת הטבעת, שני סמלי השלטון. מתחת לתבליט חקוקים 250 סעיפי החוק ב-46 טורים. בזמנו היו כנראה 5 טורים נוספים אשר נמחקו על ידי המלך העילמי שֻתְּרְךְּ-נַחֻנְתֶּ כדי לאפשר את חקיקת שמו. שורות אלה שוחזרו מהעתקים של החוקים שנמצאו במקומות אחרים בבבל ובאשור. במאה ה-12 לפנה"ס, עם כיבוש בבל הכשית על ידי העילמים, נלקחה המצבה כשלל לבירתם, שושן. בשנת 1901 היא נתגלתה בידי משלחת חוקרים צרפתים בראשות ז'אק דה מורגן, והובאה למוזיאון הלובר בפריז. עותק של חוקי חמורבי שנמצא בעיר ניפור נמצא באוסף המוזיאונים לארכאולוגיה של איסטנבול

מבנה הקודקס ותכנו

נוסף לסעיפי החוק, כולל הקובץ פרולוג ואפילוג. הפרולוג מתאר את מינויו של חמורבי בידי האלים אנו ואנליל להנהיג את עמו, "לפרסם צדק בארץ, לאבד את הרע והמזיק, למנוע את שיעבוד החלש לחזק" ולפעול לרווחת נתיניו. חמורבי מוצג כשליט חזק והוגן, המגן על החלשים ודואג לצרכים הפולחניים של האלים הפטרוניים בערים שתחת שלטונו. האפילוג מציג את חמורבי כמנהיג צבאי, שמונה על ידי האלים להבטיח את שלום נתיניו. הוא מציין שהחוקים נחקקו באבן והוצבו במקום פומבי כעדות לשלטון הצדק שלו, וכדי לשמש דוגמה לשליטים שיבואו אחריו. הוא מסתיים בברכה לשומרי החוק, וברשימה ארוכה של קללות שעתידים האלים להביא על מפיריו.
החוקים גופם הם בעלי מבנה קזואיסטי. כתוצאה מכמה לקונות בטקסט, לא ניתן לקבוע את מספרם המדויק, אך הם מנו במקור קרוב ל-300 חוקים, שמתוכם השתמרו (ושוחזרו באופן חלקי) 282. החוקים עוסקים בתחומים רבים, בהם הליכי משפט, עבירות רכוש, דיני עבדות, נכסי מלכות, אריסות, נזקי תבואה, השקיה ונזקי מים, הסגת גבול ופשעי רועים, כריתת עצים, שכירת בתים, מסחר ורוכלות, מזיגת יין ופונדקאות, הלוואות, פיקדונות, שמירת נכסים ושומרים, הוצאת דיבה, אירוסין, נישואים, עגינות, גירושים, אמה ופילגש, עבירות מין, גילוי עריות, דיני ירושה, נישואי עבד ובת-חורין, מעמד האלמנה ובנותיה, דיני אימוץ, תקיפה וחבלה גופנית, אחריות מקצועית, נזק לבעלי-חיים, שור שנגח, הנהלה ומשק, שכירים בחקלאות, דמי שכירות של בהמות, עגלות וספינות.
אף כי קשה לקבוע אם החוקים יושמו בפועל, ניתן ללמוד מהם רבות על המציאות החברתית ששררה בבבל במאה ה-18 לפנה"ס. החוקים מבחינים בין שלושה מעמדות שונים: החופשיים (awīlī), בהם גברים נשים וקטינים; בני המעמד הנמוך (muškenī – קשור למילה העברית "מסכן"), גברים ונשים שזכויותיהם פחותות בעניינים מסוימים מאלה של החופשיים; ועבדים ושפחות (wardī ו-amātim) הנמצאים בבעלות החופשיים, בני המעמד הנמוך או היכל המלך.
בחוקים נזכרות קבוצות חברתיות נוספות, בהן אריסים, חיילים, סוחרים, כוהנוֹת, ובעלי מלאכה שונים. נשים נכללות בכל אחד מן המעמדות, והחוק מבחין בין נשות חופשיים, נשות עניים ונשות אריסים.
אלי לנצמן

אלי לנצמן (נולד ב-1936) הוא היסטוריון יהודי-ישראלי של אמנות יפן ומזרח אסיה. מפתח ומנהל מוזיאון טיקוטין לאמנות יפנית בחיפה בשנים 1966–1992, וממייסדי האגודה לידידות ישראל-יפן.

ביוגרפיה

נולד בתל אביב בשנת 1936. למד כשבע שנים ביפן, בוגר אוניברסיטת ג'ושי (1960 - 1963) ואוניברסיטת טוקיו (1964 - 1966). התמחה באוצרות ושימור אמנות יפנית במוזיאון Yamato Bunka-kan בעיר נארה. שימש מבקר אמנות בשניים מהעיתונים הגדולים ביפן: Mainichi ו-Yomiuri.
בשנת 1966 הוזמן על ידי אבא חושי, ראש עיריית חיפה, לנהל ולפתח את המוזיאון לאמנות יפנית בחיפה ולשמש כאוצר ראשי, תפקיד בו שימש כשלושים שנה. בשנת 2000 זכה המוזיאון בפרס "קרן יפן" היוקרתי על שלושים שנות פעילותו. ב-22 ביוני 2001 הוענק לאלי לנצמן אות כבוד אישי מטעם קיסר יפן, "The Order of the Sacred Treasure, Gold Rays with Neck Ribbon", על פעילותו רבת השנים למען קידום תרבות יפן. ספרו "Chinese Portraiture" ‏(1966) הציג לראשונה את ההבדלים המהותיים בין ההתייחסות המערבית לציור לבין ההתייחסות הסינית המדגישה את המאפיינים הרוחניים של הדמויות.
לנצמן תרם ערכים רבים לאנציקלופדיה העברית, כולל הערכים בנושא אמנות יפנית ואמנות סינית. היה מראשוני המרצים בחוג לאמנות באוניברסיטת חיפה ומשמש כמרצה בטכניון במחלקה ללימודים הומניסטיים ואמנויות. היה בין מייסדי "האגודה לידידות ישראל-יפן" ושימש בתפקיד יושב-ראש עד לשנת 2007. בשנת 2009 נבחר כיושב-ראש של כבוד של האגודה לידידות ישראל-יפן.
לנצמן הוא עורך אנציקלופדיה אודות תרבות ואמנות יפן בעברית.
ראזי

ראזי (בערבית: غازي, בתעתיק מדויק: ע'אזי; ה-ע' מבוטאת כרי"ש גרונית) או גאזי (בטורקית: Gazi) הוא ביטוי ממקור ערבי, המציין את הלוחמים אשר נטלו חלק בראזייה, שנקראה מאוחר יותר ראזווה (غزو, או Gazve), ומשמעותה פשיטות כנגד הכופרים. בהמשך הואדר ביטוי זה והפך להיות תואר כבוד השמור לאנשים אשר כיבדו את עצמם בביצוע פשיטות כנגד הכופרים, כשהביטוי הופך להיות חלק מהתואר של נסיכים מוסלמיים שונים כגון האמירים של אנטוליה.

מקורם של הראזים והתפתחות התואר

הביטוי הוענק לשבטים בעלי זהות דתית מוסלמית ששימשו בדרך כלל כשכירי חרב של שליט מקומי במלחמתו במדינות שכנות, במרבית המקרים לא מוסלמיות.
לשבטי הראזי הותר לשמור את שלל הביזה וראשיהם תוגמלו מעת לעת במשרות שלטוניות אזוריות. בעיתות שלום ובהיעדר הכנסה משלל, התפתחו לא פעם עימותים בין השבטים לשלטונות. השם מופיע לראשונה בהקשר זה בראשית המאה ה-9, באזור הגאוגרפי של איראן, אפגניסטן, פקיסטן, וטראנסאוקסאניה של ימינו.
במלחמות בין האימפריה הערבית לאימפריה הביזנטית, היוו שבטים אלו את עיקר הכוח הלוחם מול הביזנטים. הנדידה המסיבית של שבטי האוע'וז והפיכתם לכוח צבאי, אשר בתחילה תועל במשחק הפוליטי בין הישויות השונות באנטוליה ואחר כך כצבא של נסיכויות עצמאיות, גרם להעברת הייחוס ראזי לצבאותיהם.

באימפריה העות'מאנית

הסולטאנים העות'מאנים הראשונים נהגו להוסיף תואר זה לשמם. הסולטאן מהמט השני הפך את הנסיכות העות'מאנית לאימפריה לאחר כיבוש קונסטנטינופול והביא להכרעה צבאית של כל שאר הנסיכויות הבייליקיות באנטוליה. הנסיכות אמנם הפכה לאימפריה עות'מאנית, אך תושביה לא היו מאוחדים תחת ממשל מרכזי מאורגן. בשטחי האימפריה חיו יוונים, פרסים, ערבים, טורקים, ארמנים וסורים, חלקם נוודים למחצה, חלקם לוחמים, חלקם עירוניים, בעלי מגוון אמונות ותפישות דתיות ובכלל זה עובדי אלילים. בנו באיזיט השני שעלה לשלטון בשנת 1481, היה אדמיניסטרטור מעולה ושאף להאחיד את האימפריה תחת חוק ודת אחידים. התהליך היה מורכב והצריך גם אינדוקטרינציה של ההיסטוריה, כדי לקבל את ההכרה הדתית לה שאפה האימפריה מחד ולגבש את הפסיפס האתני-דתי, לכדי קהילה מדומיינת אחת, מאידך.
ב-1484 כאשר חזר באיזיט מהמערכה במולדובה, הוא ציווה לתעד בכתב את כל המסורות והסיפורים שהיו עד אז מסורות שבעל פה, לגבי האבות המייסדים של הממלכה. רבות מהכרוניקות החשובות פורסמו לאחר נקודת זמן זו. בכתבים הרבים אודות חיי האבות הקדושים, אשר כללו את גרסתם העצמית של העות'מאנים לגבי ההיסטוריה של הכיבושים, תוארו השליטים הראשונים כלוחמי קודש ושמם הואדר תוך הוספת התואר ראזי לשמם, אף שכלל לא היו כאלו. כך יצרו העות'מאנים חזון היסטורי לגבי עצמם אשר ביאר והעניק לגיטימיות דתית ומוסרית לעליונותם. בתקופתו של באיזיט השני עדיין מתועדת פעילות של ראזים, כאשר מצב הלוחמה הבלתי פוסק בין הראזים המוסלמים לשכירי חרב נוצריים החריף לעימות כולל בין 1492 ל-1495, כששבטי ראזים יצאו לפשיטות לאורך נהרות הדנובה והסאווה אל תוך הדוכסיות האוסטריות. ב-1497 ראזים עות'מאניים בשילוב עם כוחות מולדביים ופרשים טטרים, פשטו לתוך פולין והחריבו חלקים ניכרים מהמחוזות פודוליה (היום באוקראינה) וגליציה.
פעילותם החצי עצמאית הפריעה לניהול האימפריה וננקטו פעולות להטמעתם במסגרות הצבאיות והפוליטיות. הראזים ככוח צבאי פעיל אינם מתועדים עוד אחרי תקופת סולימאן הראשון. עם זאת עד לפירוק האימפריה העות'מאנית, המשיכו העות'מאנים להעניק את התואר ראזי, ללוחמים ותיקים בעלי ניסיון קרבי עשיר ושהפגינו גבורה בשדה הקרב, כגון עות'מאן נורי פאשה.
Ur So Gay

רקע וכתיבה

השיר נכתב והולחן על ידי קייטי פרי וגרג וולס והופק על ידי וולס גם כן. השיר הוא שיר בסגנון הפופ. איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי העניק לשיר את תואר הזהב, על סך מכירות של כחצי מיליון עותקים בארצות הברית.
כמו כן, נכלל השיר גם באלבומה השני של פרי, One of the Boys.
ברברה הרשי

ביוגרפיה

הרשי נולדה בשם ברברה לין הרצשטיין (Barbara Lynn Herzstein) בהוליווד כבתם של אב ממוצא יהודי ואם ממוצא אירי. הרשי למדה ב"תיכון הוליווד". בשנים 1969–1976 הייתה בת זוגו של דייוויד קאראדין (שמת בשנת 2009) ונולד להם ילד. ב-1992 הרשי נישאה לאומן סטפן דאגלס, הנישואים החזיקו מעמד שנה אחת בלבד.

קריירת משחק

בשנת 1969 שיחקה הרשי בדרמה האירוטית "קיץ אחרון".
בשנת 1970 שיחקה הרשי בסרט הראשון שהביא לתודעה העולמית את הסכם הפונדקאות, הרבה לפני שהתפרסם ותפס תאוצה ברחבי העולם.
ב-1983 הופיעה הרשי בדרמה ההיסטורית המבוססת על ספרו של טום וולף "הצוות המובחר". בסרט גילמה הרשי את גלניס ייגר אשתו של הטייס האמריקאי צ'אק ייגר (סם שפרד).
ב-1987 זכתה בפרס "פסטיבל קאן" על תפקידה בדרמה "אנשים מבוישים" בהפקת יורם גלובוס ומנחם גולן, בשנה שלאחר מכן זכתה הרשי בפרס פסטיבל קאן פעם נוספת על משחקה בסרט "עולם בנפרד" את הפרס חלקה הרשי עם שחקניות הקולנוע ג'ודי מיי ולינדה מבוסי.
בשנת 1990 זכתה הרשי בפרס גלובוס הזהב ובפרס אמי על הופעתה בדרמה "רצח בעיירה קטנה".
ב-1993 גילמה הרשי את אשתו לשעבר של גבר אמריקאי, עירוני לבן בורגני וממוצע למדי בשם ויליאם פוסטר (מייקל דאגלס) המוציא זעמו במסע ארוך של נקמה, במותחן הפשע הסוריאליסטי של ג'ואל שומאכר "בדרך למטה".
בשנת 1996 שיחקה הרשי בדרמה של ג'יין קמפיון "דיוקנה של גברת" שמבוססת על הרומן של הנרי ג'יימס "דיוקנה של גברת", בסרט גילמה הרשי את דמותה הספרותית של מאדאם מרל.
ב-1999 הצטרפה לצוות השחקנים של סדרת הדרמה הרפואית "שיקגו הופ", בעונה השישית והאחרונה שלה.
ב-2003 השתתפה בדרמת הקומדיה השחורה "11:14" המשרטטת דמויות המפוזרות כמו חֶלְקֵי פאזל בעיירה מידלטון, וגורלותיהן מצטלבים בשתי תאונות דרכים המתרחשות באותו זמן בלילה אחד.
בשנת 2010 שיחקה בסרט "ברבור שחור" וגילמה את אריקה, אמה השתלטנית של הבלרינה נינה (נטלי פורטמן).
מ-2011 עד 2018 גילמה את דמותה של קורה, אמה האכזרית של המלכה הרעה רג'ינה, בסדרה "עד עצם היום הזה".
ויקיפדיה הלטבית

היסטוריה

ויקיפדיה הלטבית נוסדה ב-6 ביוני 2003. באותו היום נכתב הערך הראשון - פסיכולוגיה. הדף הראשי בוויקיפדיה הלטבית נכתב ארבעה חודשים מאוחר יותר - ב-6 באוקטובר 2003.
בתחילה ויקיפדיה הלטבית לקתה בחסר וכמה ערכים על דברים חשובים בתרבות הלטבית היו חסרים. המאמר על ליגווה, לדוגמה, נכתב רק במרץ 2008. עם זאת, קצב הצמיחה של ויקיפדיה הלטבית הוא יציב מאז 2006.
החל מ-30 בספטמבר 2013, העורך החזותי זמין לכל המשתמשים הרשומים והחל מ-7 באוקטובר 2013 הוא זמין לכל העורכים.

מרתון ויקיפדיה הלטבית

מרתון ויקיפדיה הלטבית (לטבית: Latvijas Vikipēdijas maratons) הוא פרויקט שנועד להרחיב את ויקיפדיה הלטבית במטרה להגדיל את השימושיות של השפה הלטבית.

מדיניות

מאז 31 באוקטובר 2012, ויקיפדיה הלטבית מציגה הודעה המעודדת משתמשים לחתום על עצומה במטרה לשנות את חוק זכויות היוצרים בלטביה, המאפשר צילום תמונות של עבודות אדריכלות ומונומנטים - אך רק למטרות פרסום. אם החוק ישתנה, תמונות של מבנים ציבוריים בלטביה יוכלו להיות בשימוש גם בוויקיפדיה.
בניגוד לוויקיפדיה האנגלית, אין דרישה בוויקיפדיה הלטבית להתחבר לחשבון על מנת ליצור ערך חדש במיזם.
שלא כמו רוב הוויקיפדיות בעולם - ויקיפדיה הלטבית אימצה גאדג'טים מאוחר מאוד, במאי 2014.

סטטיסטיקה

נכון ליולי 2017, 78,000 הערכים בוויקיפדיה הלטבית מהווים כ-28% מכלל הערכים שנכתבו במשפחת השפות הבלטיות, מה שהופך את ויקיפדיה הלטבית לשנייה בגודלה במשפחת השפות, לאחר ויקיפדיה הליטאית, המהווה 66%.
אצטדיון האצטקה

היסטוריה

האצטדיון נבנה בשנת 1966 כאצטדיון אולימפי לכבוד אולימפיאדת מקסיקו סיטי, שנערכה בעיר בשנת 1968.
משחק הכדורגל הידוע ביותר שנערך באצטדיון זה, היה משחק רבע הגמר בין נבחרות אנגליה וארגנטינה במסגרת מונדיאל 1986. 
במשחק זה נכבשו שניים מהשערים המוכרים בהיסטוריה של הכדורגל: השער שכבש דייגו ארמאנדו מאראדונה בעזרת ידו, דבר שלא הבחין בו שופט המשחק שאישר את השער. השער כונה על ידי מאראדונה עצמו בכינוי "שער יד האלוהים", כינוי שדבק בו עד היום. השער השני של ארגנטינה, שגם אותו כבש מאראדונה לאחר שכידרר לאורך חצי המגרש של האנגלים, תוך שהוא עובר בדרך כמה שחקני הגנה אנגלים בדרך לכיבוש השער. לזכר השער המרהיב נבנתה אנדרטה מחוץ לאצטדיון. כמו כן, זכה השער בתואר שער המאה, בתחרות שבה נבחר השער על ידי פיפ"א, כשער היפה ביותר שהובקע במשחקי גביע העולם בכדורגל.
מחול מטורף

רקע וכתיבה

השיר נכתב על ידי מירי פיגנבוים והולחן על ידי רמי קלינשטיין.
השיר נכתב עבור סיבוב ההופעות של ריטה לאחר צאת אלבומה ימי התום והוקלט במקור בהופעה חיה.
השיר היה מועמד למצעד השבועי של רשת ג' ב-8 באוגוסט 1989. ב-15 באוגוסט נכנס למצעד השבועי ודורג במקום ה-8. ב-22 באוגוסט הגיע לשיאו, דורג במקום הראשון ושהה ארבעה שבועות בראש המצעד, עד ה-18 בספטמבר. ב-24 באוקטובר יצא מהמצעד. סך הכל צעד השיר 10 שבועות במצעד.
במצעד השנתי של רשת ג' דורג השיר במקום ה-10.
השיר לווה גם בוידאו קליפ מהופעה חיה.
שנות ה-80 של המאה ה-16

אירועים בולטים בעולם

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

כלכלה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

אסונות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

מדע וטכנולוגיה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

אישים בולטים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.
דרוביצקי יאר

דרוביצקי יאר (באוקראינית: Дробицький Яр, ברוסית: Дробицкий Яр) הוא גיא הנמצא בקצה המזרחי של העיר חרקוב, שבו רצחו הנאצים כ-20,000 איש, רובם יהודים, בשנים 1941-1942.

מעשי הרצח

לפני הפלישה הנאצית לברית המועצות התגוררו בעיר חרקוב כ-135 אלף יהודים. עם התקרבות הצבא הגרמני לעיר, עזבו מרבית היהודים את חרקוב והתפנו מזרחה. לפי הערכות שונות, בעת כיבוש העיר ב-24 באוקטובר 1941, נותרו בה כ-11,000 יהודים.
ב-14 בדצמבר פרסם המושל הצבאי של העיר, גנרל פוטקמר, פקודה ליהודי העיר לעזוב את בתיהם ולהתייצב ליד המפעל לייצור טרקטורים בעיר. בקרבת המפעל נותרו צריפים זמניים, בהם התגוררו הפועלים שבנו את המפעל. במתחם הצריפים הוקם גטו ליהודי העיר. כל יום הוצאו מהגטו כ-200-300 יהודים. הם הובלו לדרוביצקי יאר ושם הוצאו להורג ביריות. כבר בתחילת פברואר 1942 חדל הגטו מלהתקיים – כל יושביו הוצאו להורג ביאר.
גם לאחר חיסול הגטו נמשכו מעשי הרצח בדרוביצקי יאר – הנאצים הרגו בו שבויי מלחמה סובייטים וחולים מבתי חולים פסיכיאטריים. לפי הערכת ההיסטוריונים הסובייטים, במהלך המלחמה נרצחו בדרוביצקי יאר 16-20 אלף בני אדם – יותר ממחצית מהנרצחים היו יהודים.

הנצחת זכר הנספים

בשנת 1954, לאחר מאבק ארוך, התירו השלטונות הסובייטים לחברי הקהילה היהודית להקים במקום לוח זיכרון. לפי דרישת השלטונות על הלוח נחרט כי הוא הוקם לזכר קורבנות הנאצים. אבל נאסר לציין כי רוב הנרצחים היו יהודים.
לאחר התפרקות ברית המועצות וכינון אוקראינה העצמאית החליטה עיריית חרקוב (בלחץ הקהילה היהודית) להקים במקום אתר הנצחה. בשנת 1994 התקיים טקס הנחת אבן פינה לאתר, בנוכחותם של ראש העיר וראשי הקהילה היהודית של חרקוב. עבודות לבניית האתר הופסקו בשנת 1995, בשל בעיות כספיות. העבודות התחדשו בשנת 2000. ב-13 בדצמבר 2002 הסתיים השלב הראשון בבניית האתר - הקמת אנדרטת הזיכרון הראשית ואנדרטה בצורת מנורה, לזכר היהודים שנרצחו במקום. באוגוסט 2005 הושלמה בניית האתר לאחר הקמת אולם זיכרון ובו לוחות עם שמות הנספים.