google/wiki40b huggingface dataset:
מרטין ויסקרה

ביוגרפיה

ויסקרה נולד בלימה, בנם של סיזר ויסקרה וארגאס, פעיל פוליטי שהיה חבר במפלגת APRA, ודוריס קורנג'ו, מורה בבית ספר יסודי. אביו היה ראש העיר של מוקגה וחבר באספה המכוננת של פרו ב-1978. משפחתו הייתה מבוססת במוקגה, אם כי עקרה לבירה לימה בשל סיבוך בריאתו ממנו כמעט ונהרג כאשר נולד. ויסקרה סיים את לימודיו באוניברסיטה הלאומית להנדסה ב-1984, תוך קבלת תואר במנהל עסקים מבית הספר למנהל עסקים של פרו (ESAN).
ראשית נתיבתו המקצועית של ויסקרה בפוליטיקה הפרואנית הייתה במחוז הולדתו מוקגה, שם התמודד לתפקיד מושל המחוז מטעם מפלגת APRA ב-2006, והפסיד בבחירות צמודות. ב-2008, הוא הוביל מחאות סביב תשלומי כרייה שוויוניים לקהילה המקומית. הוא נסע ללימה כדי לתווך במשבר, והסביר את נושא התשלום למועצת השרים הפרואנית (הרשות המבצעת בפרו) שהסכימה לבצע שינויים הכרחיים בחוקים הנוגעים בסוגיה. אירוע זה הגביר את שאיפותיו הפוליטיות של ויסקרה. 
ב-2011 הוא נבחר לבסוף למושל מחוז מוקגה. במהלך כהונתו, המדדים החברתיים של המחוז השתפרו והוא נמנע מלהקשר בפרשות שחיתות המאפיינות את הפוליטיקה בפרו, הישג שה"וושינגטון פוסט" תיאר כ"אחת הדוגמות הנדירות" בפרו. הוא גם יישב סכסוך נוסף סביב כריות חברת הכרייה "אנגלו אמריקן" הבריטית-דרום אפריקאית לבין תושבים מקומיים שהיו מודאגים מזיהום מי שתייה פוטנציאליים בידי מכרה הנחושת שככן באזור. הוא סיים את תפקידו כמושל ב-2014.
ויסקרה נבחר לסגן נשיא פרו בבחירות הכלליות שנערכו ב-2016, כעמיתו למירוץ של פדרו פבלו קוצ'ינסקי. זמן קצר לאחר שנבחר לסגן הנשיא הוא מונה לשר במשרדי ממשלה אחרים. בתפקיד שר התחבורה והתקשורת הוא כיהן כשנה בלבד. במהלך סדרה של שיטפונות שפקדו את פרו בשלהי 2016 ובראשית 2017, ניהל ויסקרה את המשבר שהסב נזקים כבדים ברכוש ובנפש לאזרחי פרו.
בעקבות בירוקרטיה מסורבלת ובחשד לשוחד שפקדו את בניית נמל התעופה הבינלאומי "צ'ינצ'רו" בקוסקו, ביטל ויסקרה חוזים רבים עד להשלמת החקירה הפלילית על ידי משרד המבקר הפרואני. אחרי שנאלץ להתמודד מול האשמות מצד מתנגדים פוליטיים שהובילו לזימונו לתת עדות בחקירה שנוהלה על אודות נמל התעופה, בו בזמן עם ניהול משימות השיקום בעקבות גל השיטפונות שפקד את פרו, התפטר ויסקרה מתפקידו כשר. זמן קצר לאחר התפטרותו, המליץ ​​המבקר של פרו אדגר אלרקון לנקוט צעדים משפטיים נגד עשרה פקידים שהיו מעורבים בבניית שדה התעופה. 
לאחר שהתפטר מתפקידו כשר, מונה לשגריר ארצו בקנדה, תוך הימנעות מממשיכת תשומת לב ציבורית. הוא שב לפרו במהלך הליכי ההדחה הראשוניים נגד הנשיא קוצ'ינסקי. ב-24 במרץ 2018 עזב את אוטווה ושב ללימה במטרה להישבע לתפקידו כנשיא פרו. ב-17 באפריל 2018 חתם ויסקרה על חוק שינוי האקלים, המעניק מימון נוסף למשרד לאיכות הסביבה (MINAM) כדי לפקח על שינויי האקלים ולנהל אותם באמצעות ניתוח פליטת גזי חממה, תוך יצירת מסגרת של שיתוף פעולה בין הגופים הממשלתיים האמונים על הגנת ואיכות הסביבה.
ברם, צעדיו למאבק בשחיתות זוכים להתנגדות מצד הקונגרס של פרו שהחריפו לכדי משבר חוקתי.
טמרין (סרביה)

היסטוריה

תיעוד בכתובים ליישוב במקום קיים מ-1322. ב-1526 נכבש האזור על ידי צבאותיו של סולימאן הראשון, סולטאן האימפריה העות'מאנית וטמרין נכללה בשטח סנג'ק סגד של האימפריה. במהלך מלחמת האימפריה העות'מאנית-הליגה הקדושה (1683–1699) נכבשה טמרין על ידי צבא ממלכת הבסבורג ולאחר חתימת הסכם קרלוביץ נותרה בשטח הספר של הממלכה. ב-1799 הוכרז היישוב כעירוני וניתנו לו זכויות עיר ובכללן הזכות לקיים 4 ירידי סחר בהמות שנתיים. במהלך מהפכת 1848 בהונגריה חרבה העיירה, הועלתה באש ותושביה נמלטו לבאצ'קה טופולה וסביבתה.
בהמשך נשלט היישוב על ידי האימפריה האוסטרו-הונגרית. ב-1899 חוברה העיירה לקו מסילת הברזל נובי סאד-טמרין-בצ'יי ונבנתה בה תחנת רכבת. ב-1900 התגוררו בטמרין 9,581 תושבים ו-91 אחוזים מהם דיברו הונגרית. לאחר מלחמת העולם הראשונה נכללה טמרין בשטחי ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים אשר הפכה בהמשך לממלכת יוגוסלביה. באפריל 1941 במהלך מלחמת העולם השנייה תקפה גרמניה הנאצית את יוגוסלביה והכניעה את צבאה תוך ימים אחדים. אזור טמרין נמסר לחזקת הונגריה. ההונגרים ביצעו טבח בתושבי העיירה היהודים, הסרבים ובני רומה. לאחר המלחמה נכלל היישוב בשטח הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה והיה מרכזו של אזור חקלאי. לאחר התפרקות יוגוסלביה עברה טמרין לחזקת סרביה.

דמוגרפיה

לאחר מלחמת העולם השנייה הייתה אוכלוסיית הרשות המקומית טמרין במגמת גידול. עם זאת, במהלך העשור השני של המאה ה-21 נעצרה מגמת הגידול. בין 1948 ל-1971 גדלה האוכלוסייה ב-28.75 אחוזים. מ-1971 ועד 2002 גדלה האוכלוסייה בשיעור של 43.94 אחוזים לכדי 28,275 נפשות. מ-2002 ועד 2011 נרשם גידול זניח במספר התושבים שעמד על 12 תושבים. מבחינת התמהיל האתני של האוכלוסייה עולה, כי נכון ל-2011, 67.56 אחוזים מהאוכלוסייה היו ממוצא סרבי ו-26.37 אחוזים היו הונגרים.

הקהילה היהודית

תיעוד לקהילה יהודית בעיירה קיים מהמחצית השנייה של המאה ה-19. ב-1878 הוקם בית הכנסת הקהילתי. ב-1931 נמנו בטמרין 92 יהודים. ראש הקהילה היה ד"ר שמעון שוסברגר. ב-1938 נפתח בעיירה סניף התנועה הציונית. בפרוץ מלחמת העולם השנייה מנתה הקהילה 80 נפשות. בין ה-6 ל-23 בינואר 1942 ערך צבא הונגריה את הראצייה בכל אזור דרום באצ'קה ובמהלכה הוציאו ההונגרים להורג כ-4,000 יהודים, סרבים ובני רומה. לטמרין הגיעו ההונגרים ב-7 בינואר ובמשך יומיים עצרו את בני הקהילה. הם הובלו למחסנים ריקים, הוכו קשות ונשים נאנסו. ההונגרים רצחו לפחות 42 מבני הקהילה. הגופות הועמסו על משאיות והושלכו לנהר טיסה. אלו שלא נרצחו בראציה נרצחו בהמשך כחלק משואת יהודי הונגריה. ב-1947 נהרס מבנה בית הכנסת על ידי השלטונות היוגוסלביים. חלקת בית העלמין היהודי נמצאת בקצהו של בית העלמין הקתולי בעיר. במקום ישנן 80 מצבות והכיתוב עליהן הוא בהונגרית.
משה מלניק

ראשית חייו

מלניק נולד וגדל בגבעתיים, למד בתיכון אורט טכניקום, כולל י"ג-י"ד. כנער הצטיין בכדורגל ושיחק כשוער קבוצת הבוגרים של שמשון תל אביב בליגה הראשונה.

שירות צבאי

בפברואר 1966 התגייס לקורס טיס מס' 54 אותו סיים במגמת קרב בנובמבר 1967. עבר אימון מבצעי על מטוסי אוראגן ובאפריל 1968 שובץ בטייסת 115, טייסת מטוסי סקייהוק. השתתף בגיחות תקיפה במצרים במלחמת ההתשה, באוגוסט 1969 נפגע מטוסו במהלך הפצצת המזח בפורט איברהים והוא נאלץ לבצע נחיתת אונס ברפידים.
באוקטובר 1970 עבר לטייסת העטלף, הטייסת השלישית בחיל שקלטה את מטוסי הפנטום, מטוסי הקרב החדשים והמתקדמים ביותר של חיל האוויר באותה עת. הוא נלחם עם הטייסת במלחמת יום הכיפורים, ביום הקרבות הראשון רשם שתי הפלות, אחת של טיל KSR-2 קלט שנורה ממפציץ טופולב 16 מצרי והשנייה של סוחוי-7 מצרי. ב-17 באוקטובר השיג שלוש הפלות של מטוסי מיג 21 סורים, אחת מהן משותפת עם אשר שניר.
בנובמבר 1975 מונה לסגן מפקד טייסת סקייהוק. ביוני 1976 נשלח לארצות הברית, יחד עם איתן בן-אליהו, בני צינקר, יואל פלדשו ושאול סיימון, להביא את ראשוני מטוסי הF-15 איגל לחיל האוויר. הוא שירת כסמ"ט ב' וכסמ"ט א' בטייסת 133 וכמפקד מגמת קרב בבית הספר לטיסה. ב-27 ביוני 1979 רשם הפלת בכורה עולמית במטוס ה-F-15, כאשר הפיל בקרב אוויר מטוס מיג 21 סורי, הייתה זו גם ההפלה הראשונה באמצעות טיל פיתון 3.
במאי 1981 מונה למפקד טייסת 133, טייסת מטוסי F-15. ביוני 1981 פיקד על מבנה של ארבעה ממטוסי הטייסת שהשתתפו במבצע אופרה, המטוסים חיפו על מטוסי הF-16 שהפציצו את הכור הגרעיני בעיראק. הוא פיקד על הטייסת בתקופת מלחמת לבנון הראשונה, כשתחת פיקודו גם המטוסים והצוותים שהיו מיועדים להקים את טייסת 106, טייסת ה-F-15 השנייה. במהלך המלחמה רשמה הטייסת עשרות הפלות של מטוסי מיג 21, מיג 23 ומסוק איירוספסיאל גאזל. מלניק עצמו רשם שלוש הפלות במלחמה, מיג 21 סורי ב-8 ביוני ושני מיג 21 סורים ב-9 ביוני.
לאחר המלחמה יצא לתקופת לימודים בסיומה מונה לראש מפקדת בקרת איכות (מבק"א) במטה החיל, לאחר מכן שירת כמפקד בסיס נבטים ומפקד בסיס חצרים. הוא מונה ב-1991 לראש להק אוויר, אך לא החל לכהן בתפקיד וקידומו נעצר בעקבות עבירות משמעת של הטסת אישים ללא היתר במטוסי החיל. הוא השתחרר משירות הקבע בנובמבר 1992. בשירות המילואים המשיך לשרת כטייס קרב פעיל וכמדריך במגמת קרב בבית הספר לטיסה עד 2003. סך הכל צבר למעלה מ-6,500 שעות טיסה ורשם 8.5 הפלות.

קריירה

לאחר שחרורו עבד בחברת אינטרפייס גרופ של שלדון אדלסון במשך כשנתיים עד נובמבר 1995. לאחר מכן עסק בתחום ניהול פרויקטים של נדל"ן בישראל ובארצות הברית.
מלניק בעל תואר ראשון בכלכלה מאוניברסיטת בר-אילן ותואר שני במנהל עסקים ומינהל ציבורי מאוניברסיטת הרווארד ותוכנית פיתוח המנהיגות של קרן וקסנר.
אגדות ילדים

הפצה

הסדרה הופצה במקור על ידי חברת ההפצה "סבן אנטרטיינמנט" ב-5 כרכים של Blu-ray בשנת 1986. העיתון הבריטי "דיילי מירור" הפיץ את הפרקים של "שלושה חזירונים קטנים" ו"עלי באבא וארבעים השודדים" ב-DVD כחלק מקידום המכירות של העיתון. בשנת 2006, Digiview Entertainment הפיצה את הפרק של "הקוסם מארץ עוץ" כחלק מהסדרה "Cartoon Craze".
בישראל הסדרה הופצה לראשונה בדיבוב לעברית ב-DVD ולאחר מכן שודרה בערוץ הילדים בשנת 1991.

מוזיקה

המוזיקה נכתבה על ידי חיים סבן ושוקי לוי. רוב המוזיקה של הסדרה נמצאת גם בסדרת הטלוויזיה "אגדות האחים גרים".
ויג'נאנה יוגה

ויג'נאנה יוגה היא זרם ביוגה המטפח הקשבה פנימית במקביל לאימון הגופני. הייחודיות של ויג'נאנה יוגה ביחס לזרמים אחרים מתבטאת בהתמקדות בעקרונות יסוד, הנקראים שבעת העקרונות החיוניים באימון. אימון בשיטה זו כולל ארבעה מרכיבים עיקריים - מדיטציה, תרגילי נשימה (פראניאמה), תנוחות (Asana) ולימוד טקסטים יוגיים. היבט ייחודי נוסף של הויג'נאנה יוגה הוא התמקדות בעשרת הואיוס במהלך התרגול (ראה פירוט בהמשך). ויג'נאנה יוגה נוסדה בשנת 2003 על ידי אורית סן-גופטה, תלמידתה של דונה הולמן, בשיתוף עם מורי יוגה ותיקים. ויג'נאנה יוגה ממשיכה את המורשת היוגית של שרי קרישנהמצ'ריה ותלמידיו ב.ק.ס. איינגר וק פטאבי ג'ויס.

עשרת הואיוס

המילה Vayu בסנסקריט פירושו רוח, חלל או אוויר. הואיוס הם כיסים מיוחדים של מקום בגוף. ישנם עשרה ואיוס בגוף האדם. הנחלקים לשתי קבוצות: חמשת הראשונים הם ואיוס פנימיים, וחמשת הנותרים הם ואיוס חיצוניים. על-פי ויג'נאנה יוגה נשימה לתוך חללי הואיו בגוף, יוצרת מרכז אנכי, התומך בעמוד השדרה שלנו ומאפשר יציבה מדויקת ונטולת מאמץ ("יציבה פראנית"). אימון תוך התמקדות בואיוס הוא אבן יסוד בתרגול של הויג'נאנה יוגה.

אימון יומי

ויג'נאנה יוגה שמה דגש על אימון יומי אישי. אימון זה כולל מדיטציה בישיבה, נשימות (pranayamas) כגון: קפלבתי, אוג'אי ונדי שודהנא, ואחד משישה רצפים של אסאנות.

מהלך שיעור

שיעור ויג'נאנה יוגה טיפוסי מתחיל ב-5-10 דקות של מדיטציה בישיבה, ו-20 דקות של תרגילי נשימה - פראניאמה וואיוס. תנוחות הפתיחה כוללות ברכות שמש, מספר תנוחות עמידה, ולאחר מכן תמשיך הכיתה לאחד מששת הרצפים, תוך שימת דגש על מצב תודעתו של התלמיד, כמו גם על המנח הפיזי. השיעור מסתיים במנוחה על הגב (Shavasana).

בתי ספר לויג'נאנה יוגה

בישראל 'קורס מורים בכירים לויג'נאנה יוגה' נלמד במכללת וינגייט. ניתן למצוא מרכזים לויג'נאנה יוגה וקורסי מורים לויג'נאנה יוגה בקנדה, מקסיקו, הולנד, גרמניה, פורטוגל ופינלנד. ישנם גם מורים לויג'נאנה יוגה במדינות אחרות באירופה, כמו גם בארצות הברית ובאוסטרליה. מורה מוסמך לויג'נאנה יוגה משלים שלוש שנים (810 שעות) של הכשרה.

מייסדת

אורית סן-גופטה היא בעלת תואר ראשון בסנסקריט ופילוסופיה הודית מהאוניברסיטה העברית בירושלים. מאז 1996 סן-גופטה מכשירה מורים ליוגה בארץ ובאירופה ומעבירה סדנאות בארץ ובעולם. היא המחברת של הספרים הבאים: שערי הרוחות, לב האימון וספר היוגה הקטן, שהתפרסמו באנגלית, בהולנדית ובעברית. בשנת 2013 התפרסם תרגומה החדש ליוגה סוטרה של פטנג'לי באנגלית. סן-גופטה שותפה של דונה הולמן בכתיבת הספר Dancing the Body of Light.
כריסטופר גריידי

ביוגרפיה

גריידי סיים ב-1984 תואר ראשון באוניברסיטת נוטרדאם בה למד במסגרת תוכנית הכשרת קצונת המילואים של צי ארצות הברית.
התגייס לצי, שירת כקצין במשחתת "USS Moosbrugger" ובסיירת הטילים "USS Princeton". פיקד על ספינת הלוחמה בצוללות "USS Chief" ועל ספינת הלוחמה בצוללות "USS Ardent" במשימתה בים הערבי. בינואר 2003 מונה למפקד משחתת הטילים המונחים "USS Cole" ופיקד עליה עד יולי 2004, בתקופת פיקוד הפליגה המשחתת לים התיכון ונטלה חלק בכוח נאט"ו באזור. פיקד על פלגת המשחתות 22 שנשלחה למפרץ הפרסי כחלק מקבוצת הקרב של נושאת המטוסים "תיאודור רוזוולט"
תפקידי המטה שלו ביבשה כללו עוזר לראש המבצעים הימיים, עוזר לראש ענף אירופה ואירו-אסיה, עוזר לראש קצין הקשר לענייני חקיקה במשרד מזכיר הצי של ארצות הברית, ומשנה למזכיר המועצה לביטחון לאומי של ארצות הברית.
בדרגות האדמירל שירת כראש מרכז המבצעים הימיים בצי האוקיינוס השקט. בינואר 2014 מונה למפקד קבוצת התקיפה 1 ונושאת המטוסים "קרל וינסון" שהשתתפה ב"מבצע נחישות טבועה" למלחמה במדינה האסלאמית. לפני ההגעה למפרץ הפרסי איבדה נושאת המטוסים שלושה מטוסי F/A-18 הורנט בשתי תאונות נפרדות, בהן נהרג טייס אחד שגופתו לא נמצאה. ביולי 2015 מונה למפקד כלי השיט (למעט צוללות) בפיקוד כוחות הצי (הפיקוד האטלנטי).
באוקטובר 2016 קודם לדרגת תת-אדמירל ומונה למפקד הצי השישי של ארצות הברית, המשמש גם מפקד כוחות התקיפה והתמיכה הימיים של נאט"ו וסגן מפקד פיקוד כוחות הצי באירופה ובאפריקה, הוא כיהן בתפקיד עד מרץ 2018. 
במאי 2018 קודם לדרגת אדמירל ומונה למפקד פיקוד כוחות הצי ומפקד כוחות הצי בפיקוד צפון.
גריידי בעל תואר שני בלימודי ביטחון לאומי מאוניברסיטת ג'ורג'טאון ובעל תואר שני בלימודי ביטחון לאומי מהמכללה הלאומית למלחמה.
הסכם טריפרדיסוס

הסכם טריפרדיסוס (ביוונית: Συμφωνία του Τριπαραδείσου) היה הסדר פוליטי שנחתם בשנת 321 לפנה"ס, וסיים את מלחמת הדיאדוכים הראשונה.
בשנת 323 לפנה"ס מת אלכסנדר הגדול מלך מוקדון, כשהוא מותיר מאחוריו אימפריה ענקית ללא יורש ברור. מצביאיו של אלכסנדר חתמו ביניהם על הסכמי בבל שהסדירו את הירושה. אחיו למחצה, פיליפוס השלישי ובנו הפעוט אלכסנדר, הוכתרו כמלכים. כעוצר עבורם מונה פרדיקס, וכל אחד מהמצביאים קיבל לידיו ארץ מהאימפריה, ומונה לסטרטגוס שלה לזמן בלתי מוגבל. עם זאת, התנהגותו הכוחנית של פרדיקס והתעקשותו לשמור על האימפריה מאוחדת, לא עלו בקנה אחד עם שאיפותיהם של שאר המצביאים, אשר כונו דיאדוכים ("יורשים"), ובשנת 322 לפנה"ס פרצה מלחמת הדיאדוכים הראשונה אשר הסתיימה בשנת 321 לפנה"ס עם מותו של פרדיקס.
עם מותו של פרדיקס, התכנסו הדיאדוכים המנצחים בעיר טריפרדיסוס  בצפון סוריה, והסדירו את חלוקת האימפריה מחדש. על הכינוס ניצח אנטיפטרוס הקשיש, אשר היה מאדריכלי הניצחון על פרדיקס והיה כעת הדיאדוך החזק מכולם. אלו שתמכו באנטיפטרוס במהלך המלחמה, תלמי, אנטיגונוס מונופתלמוס וליסימכוס, תוגמלו והושארו בידיהם ארצותיהם רחבות הידיים, ואף הוספו להם שטחים מהאדמות שנלקחו מפרדיקס. אנטיגונוס אף מונה ל"מפקד כל הגיסות שקודם פיקד עליהם פרדיקס". הדיאדוכים שהיו נאמנים לפרדיקס, סולקו ממשרותיהם או נרצחו, והללו ניתנו לדיאדוכים נאמנים יותר. אאומנס סולק ממשרת מושל קפדוקיה ופפלגוניה, והתפקיד ניתן לניקנור. סלאוקוס מונה כמושל בבל, וכמפקד ההטיירוי במקומו מונה קסנדרוס, בנו של אנטיפטרוס, אשר הועלה גם לדרגת כיליארך. במעמד המלכים לא חל כל שינוי, ואנטיפטרוס מונה כעוצר במקומו של פרדיקס, זאת פרט לתפקידו החשוב כסטרטגוס של מוקדון, יוון ואיליריה.
הכינוס הופרע בידי הנסיכה אורידיקה נכדתו של פיליפוס השני, מלך מוקדון ואשתו של המלך פיליפוס השלישי. אורידיקה, שחפצה בתפקיד משמעותי יותר עבור בעלה מאשר תפקיד של שליט בובה, ניסתה לעורר מרד של החיילים כנגד הדיאדוכים, ואנטיפטרוס כמעט נהרג אולם חולץ בעור שיניו בידי אנטיגונוס וסלאוקוס. אנטיפטרוס הצליח להרגיע את המורדים, אולם לא היה יכול להעניש את אורידיקה שהייתה באופן רשמי המלכה. לפיכך הוא נאלץ להמשיך ולהחזיק בה, והיא נאלצה להמשיך ולציית להוראותיו. מלאכת דיכוי תומכיו של פרדיקס, אשר החשובים שבהם היו אאומנס, אחיו אלקטס, ומפקד הצי אטאלוס, הופקדה בידי אנטיגונוס. השלום החדש לא האריך ימים, כיוון שבשנת 319 לפנה"ס מת אנטיפטרוס, ופוליפרכון וקסנדרוס פתחו במלחמת ירושה על תואר העוצר, כשאליהם מצטרפים בחדווה כל שאר הדיאדוכים. על שמם של אלו קרויה סדרת מלחמות זו "מלחמות הדיאדוכים". המלחמות קרעו לגזרים את האימפריה, וכל אחד מהדיאדוכים הפך את עצמו למלך בארצו.
גזייה

גזִייה היא כלי לחימום באמצעות גז בישול.
הגזייה משמשת לצורך בישול שדה בטיולים ובמחנאות.
את הגזייה ניתן להדליק באמצעות גפרורים או מצית. על הלהבה שלה ניתן להניח מחבת או סיר קטנים בהם ניתן לבשל מזון.
בלון הגז הוא חלק הניתן להפרדה לצורך החלפה או מילוי מחדש של המכל.
עדי אייזנמן

קורות חייו

עדי אייזנמן נולד וגדל בתל אביב, אמו סיימה לימודים בסמינריון מורים, אביו סוחר רהיטים ולו אחות שגדולה ממנו בארבע שנים. הפרויקט התיאטרוני הראשון שלו היה בכיתה ט', כשביים את "הקמצן" של מולייר ושיחק בתפקיד הרפגון. הוא בוגר תיכון עירוני ה', בו למד בחוג לדרמה בהנהלתו של יובל זמיר. באותה עת הוא צפה באורי הוכמן מגלם את דמותו של יאצק בהצגה "הניצול", פרי עטה של סוזן נאנס. זה היה רגע מכונן בקריירה שלו, אז הבין שהוא רוצה להיות שחקן. לאחרונה הוא תרגם ועיבד מחדש את המחזה.
בצבא שירת בקרבי, בגדוד סיור של חטיבת הנח"ל. בתום שירותו הצבאי עשה מכינה בסטודיו למשחק ניסן נתיב ואחר-כך עבד במשך שנה בצוות הווי ובידור במלון הרויאל ביץ', אילת. שם פגש את אשתו.
למד במשך שנה משחק מול מצלמה אצל רותי דייכס, במלגת קרן שרת אמריקה ישראל. עבר סדנאות אצל ג'ון רייט, אוהד נהרין, ברנרד הילר ואיוונה צ'בק.
הוא בוגר בית הספר לאמנויות הבמה של סמינר הקיבוצים. במסגרת לימודיו שיחק בהצגות "הקייטנים" בבימויה של טטיאנה קנליס-אולייר ו"משדר טלוויזיה", בבימויו של סיני פתר. כמו כן שיחק בהצגה "סוג'וד" שרצה בצוותא. הוצגה שלושה חודשים לפני הנסיגה מלבנון וסיפרה על חיילים במוצב בלבנון. אחר-כך שיחק במחזמר "משפט האלים", שהוצג בפסטיבל עכו, בבימויו של צדי צרפתי. היה חבר בקבוצת צעירי הבימה, בהנהלתו של אילן רונן, במסגרתה שיחק בארבע הצגות, בשנים 2002-2001. אחר-כך שיחק ב"קשר הירח", קולאז' של מחזות, במסגרת תיאטרון אנסמבל הרצליה. משם עבר לתיאטרון הקאמרי ושיחק ב"שירת הקאמרי".
הוא גילם את דמותו של הקופירייטר יוני מילמן, בסדרת הטלוויזיה "פרשת השבוע", בבימויו של רני בלייר בHOT.
אייזנמן הנחה את "זה מזה", תוכנית אירוח יומית לילדים בטלוויזיה החינוכית.
שיחק בסדרה "מסכים" שהוקרנה בYes, בבימויו של איתן ענר. גילם את דמותו של אלי, האפוטרופוס של נמרוד אחיו (רן דנקר), הלוקה בפיגור קל.
ב"הבורר" גילם את דמותו של יוני בן טל, כתב הפלילים של הטלוויזיה. בן טל מעז לא להכניס את אבי הטחול לרשימת עשרת השמות הגדולים של עולם הפשע ומשלם על כך ביוקר.
שיחק בסדרה "קטמנדו" ששודרה בערוץ 2. גילם את דמותו של אלון, יוצא סיירת מטכ"ל, שבמהלך טיול בהרים חווה משבר עם נטע אשתו (הילה וידור). בעקבות הידיעה על מות אביו שהגיעה לבית חב"ד בקטמנדו יוצאים שליחי חב"ד למצוא אותו בהרים ולבשר לו את הבשורה.
שיחק בתפקידי אורח בטלנובלות "מיכאלה", "נשות הטייסים", "חשופים" ו"אהבה מעבר לפינה".
אייזנמן הנחה במשך שבעה חודשים פרויקט שיזם שח"ם, במסגרת "נותנים במה" של משרד התרבות, שמטרתו לתת במה לצעירים בפריפריה לעשות תיאטרון. במסגרתו ביים את ההצגה "אזהרה", על סכנות האלכוהול, בה משחקים בני נוער מחצור הגלילית. עשה פרויקט עם נוער בסיכון בפנימיית "גן ונוף", פתח תקווה. העלה הופעה של קטעים קלאסיים מהתרבות הישראלית עם קבוצת מגמגמים של ארגון אמב"י (ארגון המגמגמים בישראל). במשך שבע שנים חנך בהתנדבות אסיר בכלא איילון.
בשנת 2013 גילם את דמותו של קשיו, בסדרת הטלוויזיה המצליחה "רוני וקשיו", בערוץ ניקלודיאון. כמו כן הצטלם לסדרה "פצועים בראש" מבית היוצר של חנן סביון וגיא עמיר (עספור), שעלתה בHOT 3.
כתב ביחד עם מיטל סלקמון-רטן את המחזה "ההצגה שמאחורי ההצגה", שהועלתה בתיאטרון מדיטק (2014) בבימויה של אלינור אגם-בן דוד.
עדי אייזנמן נשוי מאז שנת 2002 לשרון לבית אייזקוב, העוסקת בהוראת ספורט ותיאטרון ולהם שלושה ילדים.
שרלוטה פריץ

שרלוטה פריץ (בגרמנית: Charlotte Fritz;‏ נולדה ב-4 ביולי 1918 בבאדן ‏ - 23 בספטמבר 2003, וינה) היא חסידת אומות העולם מאוסטריה.

לפני המלחמה

שרלוטה פריץ נולדה למשפחת בכר (Becher). בתקופת האנשלוס, בשנת 1938, הייתה שרלוטה מאורסת לפרידריך קונץ (Kunz), חייל בצבא אוסטריה. אחותה אדלטרוד הייתה מאוהבת בוולטר פוסילס (Posiles), יהודי צ'כי. פוסילס נאלץ לברוח מווינה לפראג ואדלטרוד נותרה עמו בקשר בעזרת אחותה שרלוטה ואף הצליחה להיפגש עמו.

בתקופת מלחמת העולם השנייה

במהלך גירוש יהודי צ'כיה למחנות ריכוז בשנת 1942, ברח שוב ולטר, הפעם לווינה, עם שני אחיו, האנס ולודוויג. שרלוטה ואדלטרוד שיכנו את השלושה בעליית הגג בביתו של פרידריך קונץ. הדירה הייתה פנויה רוב הזמן, כי קונץ היה בצבא. כאשר היה קונץ מגיע לחופשות, הבריחו האחיות את היהודים המסתתרים למקומות מחבוא אחרים. ולטר הוסתר באחד החדרים בדירה שאותו השכירה שרלוטה לאדלטרוד, ולכן לא נכנס אליו פרידריך. שרלוטה לא סיפרה לפרידריך שביתו מהווה מקום מסתור ליהודים, מכיוון שחששה שהוא עלול להסגיר את היהודים לשלטונות הנאציים.
האחיות הביאו למסתתרים אספקה וטיפלו בוולטר כשזה חלה בדלקת ריאות שסיכנה את חייו. כשחלתה אדלטרוד עצמה ואושפזה בבית חולים, הוטל כל נטל מעשה ההצלה על כתפיה של שרלוטה.

לאחר המלחמה

לאחר המלחמה נישאו ולטר ואדלטרוד. השניים התגרשו בשנת 1962. שניהם המשיכו לחיות באוסטריה.
ב-1978 הכיר יד ושם בשרלוטה פריץ כחסידת אומות העולם. לימים הוכרה גם אחותה אדלטרוד בתור חסידת אומות העולם.
ארץ אבות (ספר)

תקציר העלילה

הרומן מתרחש בגרמניה הנאצית (הרייך השלישי) באפריל 1964, בשבוע ההכנות לקראת יום הולדתו ה-75 של הפיהרר אדולף היטלר. בעקבות ניצחונה במלחמת העולם השנייה, גרמניה שולטת במרבית מדינות אירופה ואף בחלקה המערבי של ברית המועצות (כולל מוסקבה), אך המלחמה בין רוסיה לגרמניה נמשכת.
העלילה עוקבת אחר הקצין זאוויר מארץ', בלש בשירות הקרימינלפוליציי (משטרת הפלילים, המוכרת בשמה המקוצר, קְריפּוֹ) של ברלין, בירת הרייך, בעודו חוקר את המוות החשוד של יוזף ביהלר, מבכירי המפלגה הנאצית, בנהר הָאפֶל בפרוורי העיר. ככל שמארץ' מתקדם בחקירה הוא מבין שהוא נקלע לשערורייה פוליטית שמעורבים בה בכירי המפלגה הנאצית, אשר נרצחים בזה אחר זה בנסיבות חשודות. מיד לאחר גילוי הגופה הראשונה, מורה הגסטאפו למשטרה להפסיק את החקירה בתואנה שזהו תחום שיפוטו. בראש חקירת הגסטאפו עומד אוֹדילוֹ גְלוֹבּוֹצניק.
מארץ' נפגש עם שרלוט (צ'רלי) מגווייר, עיתונאית אמריקאית, שנחושה אף היא לחקור את הפרשה. שניהם נוסעים לציריך על מנת לחקור את כספת הבנק של אחד הבכירים הנרצחים. לאחר חזרתם לברלין נרצח לנגד עיניהם מרטין לותר, בכיר נאצי נוסף. הם מוצאים מסמכים שהביא לותר מהכספת בציריך, ובהם מגלים את האמת מאחרי רצח הבכירים: הגסטאפו מחסל את הבכירים הנותרים שתכננו את הפתרון הסופי (שהעולם לא מודע לקיומו) בוועידת ואנזה ב-1942. זה נעשה כדי להבטיח את הפגישה הקרובה בין היטלר ונשיא ארצות הברית ג'וזף קנדי, כדי להבטיח שהפשעים הנאציים לא יתגלו. בעצת מארץ' יוצאת מגווייר לשווייץ עם הראיות, בתקווה לפרסם אותן ב"ניו יורק טיימס". בינתיים מארץ' מוסגר על ידי בנו בן העשר ונעצר על ידי הגסטאפו.
במרתפי הגסטאפו בפרינץ אלברכט שטראסה עובר מארץ' עינויי תופת בידי גלובוצניק, אך לא מסגיר את מיקומה של מגווייר. מפקד המשטרה, ארתור נֵבֶּה, מביים חילוץ כדי להתחקות אחר מארץ', שתכנן להיפגש עם מגווייר בוואלדסהוט טינגן, עיר על הגבול עם שווייץ. מארץ' מבין שזו הכוונה, ונוסע במקום זאת מזרחה לאושוויץ, ובכך מוביל את הרשויות לכיוון הלא נכון.
הגסטאפו מדביק את מארץ' באתר שהיה פעם מחנה ההשמדה אושוויץ ולא נותר ממנו זכר. מארץ', שמשוכנע שמגווייר עברה את הגבול בבטחה לשווייץ, מחפש זכר לכך שמחנה ההשמדה באמת היה אמיתי. בעוד טבעת סוכני הגסטאפו מתהדקת סביבו, הוא מאתר לבנים בעשבים. מסופק, הוא שולף את אקדח הלוגר שלו.

שם הספר

במדינות רבות בעולם נהוגה ההתייחסות לארצן כארץ אבות. גם גרמניה נמנית עם מדינות אלה. בהמנון גרמניה, שהונהג בשנת 1922, מתוארת גרמניה כ-Vaterland, הנוסח הגרמני של המושג "ארץ אבות". בהתאם לכך נקרא הספר "Fatherland", ובתרגום לעברית – "ארץ אבות".

סרט טלוויזיה

ב-1994 עובד הספר לסרט טלוויזיה על ידי חברת HBO בכיכובם של רוטגר האוור כזאווייר מארץ' ומירנדה ריצ'רדסון כשרלוט מגווייר. למרות שבסיס העלילה נשמר, ישנם הבדלים רבים בין הספר לסרט. בישראל הופץ הסרט בשם "בעקבות הסוד האפל".

תסכית בהמשכים

הספר עובד לתסכית בהמשכים בתחנת הרדיו BBC, עם אנטון לסר כמארץ' ואנג'לין בול כמגווייר. שידור הסדרה החל ב-9 ביולי 1997. הסיום שונה מעט מזה של הספר, בהתחשב במגבלות הרדיו: מחנה ההשמדה אושוויץ מתגלה בשלמותו במצב מוזנח, ונאמר במפורש שמגווייר הצליחה להגיע לשווייץ.

תרגום

הספר זכה להצלחה רבה, ותורגם ל-25 שפות. הספר תורגם לעברית בידי יוחנן פרידמן ויצא לאור, בשם "ארץ אבות", בהוצאת זמורה-ביתן, 1998. בשנת 2013 יצאה לאור מהדורה מחודשת, שאליה נוספה הקדמת המחבר לרגל יובל ה-20 של הספר.
חיים משגב

ביוגרפיה

נולד בתל אביב בשם חיים מושקוביץ. עוסק בעריכת דין מאז 1966. משגב סיים תואר ראשון במסגרת השלוחה התל אביבית של האוניברסיטה העברית ותואר שני באוניברסיטת תל אביב. את עבודת הגמר הוא עשה בהנחיית פרופסור דוד ליבאי (לימים שר המשפטים). שם עבודת הגמר היה "הזכות להיכנס לבית כדי לערוך בו חיפוש - זכויות המתגורר בבית מול חובתה של הרשות להילחם לביעור הפשע; הצעות לתיקון פקודת סדר הדין הפלילי (מעצר וחיפוש) (נוסח חדש), תשכ"ט - 1969". העבודה אף פורסמה כמאמר. בעקבות הליקויים הרבים שעבודה זו חשפה הוקמה ועדת חקירה בראשותו של השופט ד"ר דן ביין]. שופט בית המשפט המחוזי בירושלים משה דרורי הסתמך בהחלטה עקרונית על מאמר זה.
את עבודת הדוקטורט עשה משגב באוניברסיטת לונדון. הוא פרסם מאמרים אקדמיים בביטאונים מיקצועיים. משגב הירצה בפקולטה למשפטים באוניברסיטת בר-אילן ובבית הספר למשפטים במסגרת המכללה האקדמית נתניה. 
משגב כיהן בוועד המרכזי ובמועצה הארצית של לשכת עורכי הדין ושימש במשך שמונה שנים כאב בי"ד בבית הדין המשמעתי הארצי של הלשכה. הוא מכהן בחבר הנאמנים של אוניברסיטת אריאל ובעבר כיהן בוועד הפועל שלה. היה חבר בהנהלה הזמנית של מפלגת התקווה. הוא הקים את עמותת "ציונות לעניין", ביחד עם דפנה נתניהו, פרופ' אליאב שוחטמן, יוסי אחימאיר ואחרים, שמוציאה את המגזין "מראה".
משגב מפרסם מאמרים פובליציסטיים בנושאים פוליטיים-אקטואליים ובנושאים משפטיים. הוא נוהג לבקר קשות את בית המשפט העליון, את נשיאו לשעבר אהרון ברק ואת פרקליטות המדינה. הוא הופיע כ"בר פלוגתא", בעל דעות ימניות, לאלוף (מיל.) אורן שחור, שייצג את הדעות השמאליות בתוכנית הטלוויזיה "אש צולבת" ובתוכנית הרדיו "שחור ולבן".

ספריו

חיים משגב פרסם שלושה ספרי שיחות בהוצאת ספרית פועלים: "שיחות עם יצחק שמיר", "שיחות עם אריה עמית", שיחות עם שמעון פרס שנקרא "לא אותו הים". את דברי הפתיחה בשלושת הספרים האלה כתב הסופר נתן שחם.
כמו כן, הוא פרסם את הספר "באש צולבת", בהוצאת הד ארצי, שבו הוא מתעמת עם האלוף (במיל.) אורן שחור. לספר הזה כתבו דברי הקדמה בנימין נתניהו ושמעון פרס. 
ארבעת הספרים שכתב מתעדים שורה של שיחות עם שני ראשי ממשלה, יצחק שמיר ושמעון פרס, עם מי שהיה מפקד מחוז ירושלים במשטרה, אריה עמית, בתקופה הסוערת שלאחר החתימה על הסכמי אוסלו, ועם מי שהיה הממונה מטעם הממשלה על יהודה ושומרון וחבל עזה, אורן שחור.
יחד עם ד"ר אודי לבל ערך את הספר "בצל ההתנתקות - דיאלוג אסטרטגי במשבר". הספר יצא לאור תחת חסותה האקדמית של המכללה האקדמית נתניה בהוצאת "כרמל". את דברי ההקדמה לספר הזה כתבו פרופ' סיני דויטש, ד"ר יוסי ביילין ופרופ' משה ארנס.
משגב היה אחד מכותבי המאמרים בספר לכבודו של יצחק שמיר "איתן כסלע", שאותו ערך יוסי אחימאיר, בהוצאת ידיעות אחרונות.
בשנת 2013 החל לפרסם פרקים מהרומן "סיפור אמיתי" באתר חדשות מחלקה ראשונה. בשנת 2015 פורסם הרומן "סיפור אמיתי" בהוצאת קונטנטו. בד בבד פורסם גם הספר "מזכיר צבאי", המתעד שיחות עם עזריאל נבו, מזכירם הצבאי של ארבעה ראשי ממשלה – מנחם בגין, יצחק שמיר, שמעון פרס ויצחק רבין. לאחרונה פורסם הספר "מחוץ לקופסה", המתעד את קורות חייו של האלוף (במיל.) אורן שחור.