google/wiki40b huggingface dataset:
כביש חוצה הקוטב הדרומי

כביש חוצה הקוטב הדרומי הוא דרך על קרח מהודק באנטארקטיקה. הדרך, שאורכה 1,601 קילומטרים, מקשרת בין תחנת מקמרדו, השוכנת בחלק הדרומי של האי רוס, על חוף מצר מקמרדו, והתחנה האנטארקטית אמונדסן-סקוט בקוטב הדרומי. הדרך נסללה במשך 4 שנים, בקיץ האנטארקטי בלבד, בין 2002/03 ל-2005/06.
תחנת מקמרדו היא מקום המוצא של כל הציוד, המזון, הדלק ומתקני הבינוי המגיעים לתחנה האנטארקטית אמונדסן-סקוט בקוטב הדרומי. היה צורך לתת מענה זול וחסין מפגעי מזג האוויר לכמויות הציוד הגדלות והולכות שנדרשו בתחנה האנטארקטית אמונדסן-סקוט. לשם כך נסלל הכביש חוצה הקוטב הדרומי. הכביש הוא בעצם דרך על קרח מהודק שחריצי הקרח בו מולאו בקרח מהודק. צידי הכביש מסומנים בדגלים כדי שהטרקטורים לא יסטו מהדרך בתנאי ראות לקויה. 
הציוד בין התחנות משונע בקיץ (דצמבר--פברואר) בלבד בידי טרקטורים זחליליים הגוררים מזחלות ענקיות. התנועה נעשית בשיירות ומשך המסע בין התחנות כ-40 ימים. בדרך חזרה, כשהטרקטורים לא טעונים, המסע מהיר בהרבה.
ב-27 בדצמבר 2013 הגיעה מריה לייג'רסטם לראשונה אל הקוטב הדרומי באופניים לאחר מסע אופניים שנמשך 10 ימים, 14 שעות ו-56 דקות על כביש חוצה הקוטב הדרומי. היא הראשונה שהגיעה אל הקוטב הדרומי באופניים.
ליאו קראקס

ביוגרפיה

קאראקס נולד בסירן שבצרפת. אמו היא עיתונאית ומבקרת קולנוע אמריקאית ואביו עיתונאי צרפתי לענייני מדע. הוא החל את הקריירה שלו בעשיית סרטים קצרים ועבד כמבקר סרטים, בין היתר בכתב העת מחברות הקולנוע. סרטו הארוך הראשון Boy Meets Girls יצא לאקרנים, הוצג בפסטיבל קאן, זכה לשבחים רבים וביסס את המוניטין של קאראקס בן ה-23 בזכות סגנונו החזותי הבוגר והמרשים. בסרט זה גם החל לעבוד עם גיבורו\אלטר אגו שלו, השחקן דני לאבונט (Denis Lavant).
ב-1986 ביים את הסרט "זה אצלה בדם", המשלב אלמנטים של פילם נואר ומדע בדיוני בכיכובם של דני לאבונט וז'ולייט בינוש, חברתו של קאראקס דאז. הסרט המשיך לחקור את מורכבותה של האהבה בעולם המודרני, נושא מרכזי בסרטיו. ניתן לראות בעבודתו של קאראקאס השפעה רבה של סרטי הגל הצרפתי החדש ובמיוחד את השפעתו של ז'אן לוק גודאר, בשילוב אלמנטים פוסט מודרניסטיים.
חמש שנים לאחר מכן ביים קאראקס את סרטו "הנאהבים מפריס" (1991), שהפקתו הסתבכה. רשויות פריס איפשרו לו עשרה ימי צילום בלבד על גשר פון נף. בתגובה החליט קאראקס לבנות דגם של הגשר בקומונת Lansargues, אשר ממוקמת בדרום צרפת. ביום הראשון לצילומים נפצע השחקן לאבונט באגודלו וההפקה נדחתה כחודש ימים. על אף הקשיים שתחתם הייתה נתונה ההפקה זכה הסרט לשבחי הביקורת ופתח את הדלת לעשיית סרטו הרביעי, "פולה X" הניסיוני - עיבוד לסיפור על גילוי עריות מאת הרמן מלוויל. הסרט יצא לאקרנים ב-1999.
ב-2008 ביים קאראקס סרט קצר בשם Merde כחלק ממקבץ סרטים קצרים בנושא העיר טוקיו, שבוימו בידי שלושה במאים ובהם קאראקס, מישל גונדרי ובונג ג'ון-הו.
רנדזינה

רנדזינה (מפולנית: rzędzić שפירושו "לדבר") היא סוג של קרקע חרסיתית שנוצרת מסלעי גיר רכים, כמו קירטון וחוואר. צמחייה צפופה תורמת להתהוות הרנדזינות. צבעיה חומים או אפורים. רנדזינה חומה נמצאת בדרך-כלל ביערות ואילו אפורה תימצא בדרך-כלל בהרים. קרקעות אלו נחשבות כרדודות, אך עדיין עמוקות מעט יותר מטרה רוסה וכאשר הן מתפתחות על מדרונות מתונים נוח לגדל עליהן גידולים חקלאיים. אדמה זו היא בעלת ניקוז טוב ועשירה בגיר ובחומר אורגני כדוגמת הומוס. קרקע מסוג זה מעולה לגידול גפנים ועצי זית, ואילו החומר האורגני מתרכז באופק A.
CCTV-3

מטרת הערוץ

הערוץ מספק מרחב בחירה חופשי, על מנת ליצור מגוון תוכניות לקהל הסיני. בשל כך, משדר CCTV-3 תוכניות בנושא בידור, לאום, אמנות, מוזיקה, מידע, ספרות, ריקוד ואמנות אחרת.
בית ספר מאנס למוזיקה

שליחות

כפי שכתוב באתר בית הספר: "בית ספר מאנס למוזיקה מוקדש לקידום תפקידה היצירתי של המוזיקה בכל המובנים של חברה הולכת ומשתנה במהירות. מאנס מבקש לפתח אמנים, המתקדרים עם העולם הסובב אותם במוזיקה ובאמצעותה, בצורות מסורתיות, חדשות ומתהוות."

היסטוריה

הקונסרבטוריון, שנקרא במקור בית הספר למוזיקה דייוויד מאנס, נוסד בשנת 1916 על ידי דייוויד מאנס, קונצרטמייסטר של התזמורת הסימפונית של ניו יורק, ואשתו קלרה דאמרוש, אחותם של וולטר דאמרוש, מנצח התזמורת ושל פרנק דאמרוש. משפחות מאנס ודאמרוש היו אולי המשפחות החשובות ביותר בחוגי המוזיקה של אותם ימים, ודייוויד מאנס התגלה כאחד מראשוני הכנרים הסולנים ילידי אמריקה, שהגיעו למעמד משמעותי. דייוויד מאנס היה מנהל בית הספר הקהילתי למוזיקה ברחוב השלישי ומייסד בית הספר הקהילתי למוזיקה לאפרו-אמריקאים, כל אלה לפני ייסוד בית הספר מאנס. מאז 1938 נודע המוסד בשם בית ספר מאנס למוזיקה, כהכרה בהיקף הקורסים, שהרחיב את בית הספר הרבה מעבר זה של בית ספר קהילתי למוזיקה וכלל תעודת אמן לאחר שלוש שנות לימוד.
לאחר מותה של קלרה בשנת 1948, נעשה בנם לאופולד מאנס לנשיא, ותרם לבית הספר מן ההון שעשה כשותף להמצאת סרט הצילום בצבע. בשנת 1953 החל בית הספר להציע תואר ראשון למדעים ושינה את שמו למאנס קולג' למוזיקה. ב-1960 התמזג הקולג' עם בית הספר למוזיקה בצ'אטאם סקוור. ב-1984 עבר למעון מרווח יותר ברח' 85 מערב במנהטן וב-1989 הצטרף מאנס לרשת ה"ניו סקול", שחמשת בתי הספר שלה כללו את בית ספר "פארסונס" לעיצוב, קולג' יוג'ין לאנג ובית הספר לדרמה. ב-2005 שינתה הנהלת הרשת את השם ל"מאנס קולג': בית הספר החדש למוזיקה". ב-2015, שינתה האוניברסיטה את שם המוסד ל"בית ספר מאנס למוזיקה" והוא עבר לארנולד הול בווסט וילג'. עכשיו הוא חלק מן המכללה לאמנויות הבמה של רשת "ניו סקול", הכוללת גם את בית הספר לדרמה ואת בית הספר לג'אז ומוזיקה עכשווית. המכללה לאמנויות הבמה, יחד עם המכינה למאנס, כולל 1,450 סטודנטים. הסטודנטים בכל אחד משלושת בתי הספר של המכללה לאמנויות הבמה יכולים ללמוד בכל אחד משלושת בתי הספר (דרמה, ג'אז, מאנס), בלי קשר לבית הספר שהם רשומים בו, מה שמאפשר להם להרחיב את טווח הלימודים בהכוונה עצמית.
רוברט שול

ביוגרפיה

שול נולד ב-13 באפריל 1891 במינהארט שבקיסרות הגרמנית. במהלך מלחמת העולם הראשונה, הוא התגייס לחיל הרפואה בצבא הקיסרות הגרמנית, ובתקופה זו פגש את מגדלנה מילר (1881-1958), ונישא לה ב-1917. באותה שנה נבחר שול לתפקיד ראש עיריית אינגרשיים. הוא החזיק בתפקיד עד 1920 עת התמנה לראש עיריית פורכטנברג. בתפקיד זה הוא החזיק עד 1930. היו להם שישה ילדים: אינגה, הנס, אליבת, סופי, ורנר ומתילדה (נפטרה בגיל שנה). ב-1930 עברה המשפחה ללודוויגסבורג ובשנת 1932 לאולם, שם הקים שול חברת מס וחשבונאות.
לאחר שעלתה המפלגה הנאצית לשלטון, התלהב ממנה הנס, ועד מהרה סחף אחריו את כל אחיו ואחיותיו. רוברט לעומת זאת, היה מתנגד חריף לנאציזם, ונהג לנהל ויכוחים ארוכים על כך עם הנס. בעיניו של רוברט היה היטלר "נוכל אשר עתיד לגרור את כל העם הגרמני אל התהום." עם זאת, בהיותו ליברלי, הוא האמין שיש לתת לילדיו חירות לבחור את דרכם ולפיכך לא כפה עליהם להתרחק מהנאצים. במהלך יום המפלגה בנירנברג בנובמבר 1935, קיבל הנס את הכבוד לשאת את דגל ההיטלריוגנד במצעד. עם זאת, במהלך הכנס הוא חווה משבר שגרם לו לעבור מתומך בנאציזם למתנגד לו. בעקבותיו של הנס, הפכו גם שאר האחים לשונאי הנאציזם. רוברט עודד אותם כאשר סיפר להם על מחנות הריכוז שמפעיל המשטר. כאשר ילדיו ניסו לטעון שאולי היטלר לא יודע על המחנות, התפרץ עליהם רוברט בזעם: "ואיך הוא לא יודע, כאשר [המחנות] עומדים על תלם כבר שנים, וידידיו הקרובים ביותר הקימו אותם? מדוע לא השתמש בסמכותו כדי לבטל אותם מיד?".
מושפעים מהטפותיו של רוברט, ורנר והנס הצטרפו לקבוצת נוער מחתרתית שכונתה "1.11.1929" (על שם התאריך שבו הוקמה). הקבוצה הייתה מיועדת לבנים בלבד, כך שהבנות לא יכלו להצטרף. עם זאת, כאשר נודע לשלטונות שהנס עומד באש הסניף של הקבוצה באולם, הם החליטו להעניש באופן קולקטיבי את כל משפחת שול. בסוף נובמבר 1937, נלקחו הנס, ורנר, סופי ואינגה למעצר. הבנות שוחררו כמעט מיד, וורנר זמן קצר לאחר מכן. הנס נותר במעצר ארבעה שבועות ושוחרר רק תודות להתערבות ידידיו. האירוע הפך את משפחת שול כולה למתנגדת חריפה לנאצים. בסופו של דבר ייסדו הנס וסופי, ללא ידיעת הוריהם, את מחתרת הסטודנטים "הוורד הלבן". ב-1942 נידון רוברט לארבעה חודשי מאסר לאחר שאחת ממזכירותיו שמעה אותו מדבר נגד היטלר. סופי, שרצתה לנחם אותו, הגניבה לתאו את אחד מהעלונים שהיא ואחיה פרסמו נגד הנאצים. רוברט התלהב מאוד מהעלון, אולם מיהר לשאול: "סופי, אני מקווה שאת לא מעורבת בדברים האלה". סופי מיהרה להשיב: "איך עלה הדבר על דעתך... לי אין שום קשר לזה". ב-22 בפברואר 1943 התגלתה פעילותם המחתרתית של הנס וסופי, ושניהם הוצאו להורג. חמישה ימים לאחר מכן נידון רוברט ל-18 חודשי מאסר בגין האזנה לשידורי הרדיו של האויב.
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה, שימש רוברט שול כראש עיריית אולם מ-1945 עד 1948. הוא היה חבר בפרלמנט של באדן-וירטמברג. ב-1952 ייסד שול יחד עם גוסטב היינמן מפלגה פוליטית החדשה, מפלגת העם הגרמנית (GVP). בין חברי המפלגה נמנו יוהאנס ראו, לימים נשיא גרמניה וארהרד אפלר, לימים השר לשיתוף פעולה כלכלי של גרמניה. המפלגה תמכה במשא ומתן עם ברית המועצות במטרה לאחד את גרמניה ולהפוך אותה לנייטרלית בין הגוש המערבי לגוש המזרחי, אך ה-GVP לא הצליחה למשוך רבים מהבוחרים. ב-1957 פיזרו שול והיינמן את המפלגה. שול נפטר בשטוטגרט ב-25 באוקטובר 1973 בגיל 82.
בסרט משנת 2005 - "סופי שול - הימים האחרונים", מגולם רוברט שול בידי יורג הופ.
דיוויזיית הכוחות המיוחדים ה-15

מלחמת האזרחים בסוריה

במהלך הלחימה במלחמת האזרחים, הצבא הסורי העביר יחידות של כוחות מיוחדים להשתתף בקרבות לצד יחידות צבא רגילות, במטרה למנוע עריקות ביחידות הרגילות. כחלק מתפיסה זו, כוחות הדיוויזיה התפרסו במוקדי הלחימה השונים. בתחילת 2011, הועבר הרגימנט ה-35 לאזור דרעא יחד עם הרגימנטים ה-41 וה-47. ישנם דיווחים על כך שלרגימנטים אלו סופחו גדודים רגילים שנלחמו תחת פיקודם. ישנם דיווחים על כך שככל הנראה לוחמי הרגימנט ה-35 הרגו מפגינים בלתי חמושים באזור דרעא באפריל 2011.
באוקטובר 2012 הגיעו דיווחים כי הרגימנט ה-35 בפיקודו של לִואא' רמדאן מחמוד רמדאן, למעשה הושמד בקרבות באזור אדלב בצפון המדינה כאשר הבסיס בו הוא שכן נכבש על ידי צבא סוריה החופשית. כחודש לאחר מכן נכבש 'בסיס 46' של הרגימנט ה-46, מהמעוזים החשובים של השלטון הסורי באזור חלב, הרגימנט ככל הנראה פעל יחד עם כוחות הדיוויזיה.
שני הרגימנטים האחרים של הדיוויזיה, ה-127 וה-404, נשלחו ללחימה באזור חומס בפברואר 2012.
האולטראס

היסטוריה

בשנת04 הוציאו האולטראס את שירם הראשון - "אוהבת אותי". ב-13 בדצמבר 2011 הוציאו האולטראס, בשיתוף פעולה עם הצמד עידו בי וצוקי, את השיר "חולה עליי". השיר זכה להצלחה רבה בקרב בני הנוער, כאשר נכון ל-25 בנובמבר 2016 השיר הגיע298 צפיות ביוטיוב. לאחר ההצלחה  עליי", האולטראס תכננו לשחרר שיר נוסף עם הצמד עידו בי וצוקי, בשם "תאילנד", אך בעקבות סכסוך על זכויות ההפצה של השיר בין האולטראס לבין עידו בי וצוקסכסוך הועבר להחלטת בית המשפט. בסופו של דבר גם עידו בי וצוקי וגם האולטראס לא זכו ליהנות מהתמלוגים על השיר, שהודלף לרשת חודש לאחר תחילת הסכסוך.
בינואר 2013 הוציאה הלהקה יחד עם פבלו רוזנברג את הסינגל "רומנטיקנוס", שהגיע למקום ה-29 במצעד סיכום השנה במוזיקה הישראלית. לאחר מכן הוציאו בהפקתו של עידו שוהם את הסינגל "לשבור את הרצפה". הסינגל גם הוא זכה בהצלחה גדולה ונכנס ל-MTV.
ביוני 2013 הוציאו את אלבום הבכורה שלהם, שנקרא "הכל טוב". באלבום כלולים הסינגלים "בוקר טוב", "לשבור את הרצפה", "אין לי את האומץ", "בלילות לבד", "ירח מלא", "חולה עליי", "צרפתית" (עם אופוזיט), "רומנטיקנוס" ו"תאילנד". האלבום כולל גם שיתופי פעולה פנימים (בתוך הלייבל תאקט) עם עומרי 69 סגל, אבי מסיקה ומור אפרת ביטון, וגם שיתופי פעולה מחוץ ללייבל עם פבלו רוזנברג, סטטיק, עידו בי וצוקי, עידו שוהם, ענבל בקמן ורוי ומישל.
בין נובמבר 2012 ויולי 2014 כתבו טור שבועי באתר "פרוגי" - סך הכל 77 טורים שלהם מופיעים באתר.
בשנים 2014–2015 זכו בתואר הרכב השנה בטקס נבחרי הילדים. במאי 2016, עזב סדריק בן שבת את ההרכב ויצא לדרך עצמאית.
ב-2014 וב-2015 השתתפו בהרכב מוזיקלי שנקרא סופרגרופ מיוזיקפה כפרסום של קפה של עלית לצד אליעד נחום, איזי, נאור אורמיה וענבל ביבי.
ב-3 ביולי 2016 הוציאו את השיר "מסיבה בחיפה" שהפך ללהיט הכי מושמע לשנת 2016, ובו הם משתפים פעולה עם איתי לוי ואיילון מתנה. נכון ל-11  בינואר 2019 השיר זכה לכדי 29,200,000 צפיות ביוטיוב.
ב-4 בפברואר 2017 יצא אלבומם "איזה לילה הולך להיות", בוא מתארחים מגוון יוצרים, בניהם סתיו שמש, שיר לוי, אדיר גץ, נועם אקרמן ואחרים.
בחודש מאי 2017 השתתפו בצילומי סדרת הטלוויזיה "היחידה 3" לצדם של מבחר זמרים וידוענים נוספים. דן בר טוב זכה בתואר "מצטיין היחידה".
ב-19 בספטמבר 2017 יצא סינגל חדש - "ישראלה", אשר הושק לרגל חגיגות יום העצמאות ה-70 למדינת ישראל. ב-11 בינואר 2019 הגיע השיר ליותר מ-15,055,000 צפיות ביוטיוב.
ב-7 במאי 2018 יצא סינגל חדש - "טריו בריו", להיט קצבי ומרקיד המונים. ב - 11 בינואר 2019 הגיע השיר ליותר מ - 5,666,000 צפיות ביו טיוב.
ב-5 בספטמבר 2018 הוציאו את השיר "סינדרלה", בו אירחו את הזמרת נועה קירל. נכון ל - 26 בינואר 2019, השיר הגיע ליותר מ - 8,190,000 צפיות ביו טיוב.
רישאר סומה

קריירת מועדונים

סומה התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הילדים של קרטיי. בגיל 14 הצטרף למחלקת הנוער של סטאד רן בה שיחק לצידם של שחקנים בכירים כגון יואן גורקוף, סילבן מרבו ומוסה סואו. בגיל 18 הצטרף לגנגאן, ממנה גם הגיע לקריירת בוגרים.
ב-2 באוקטובר 2005 ערך את הופעת הבכורה שלו בקריירה במסגרת משחק ליגה בליגה השנייה. ביוני 2006 חתם על החוזה הראשון שלו בקריירה. בעונת 2008/2009 זכה עם גנגאן בקופה דה פרנס. בתום עונה זו, שמו של סומה הוזכר כמועמד להצטרף לאחד ממועדוני הפאר בליגה הראשונה כמו: פ.ס.ז'., מרסיי וליון.
ב-2 באוגוסט 2010 חתם בברסט מהליגה הראשונה בצרפת תמורת חצי מיליון אירו. חמישה ימים לאחר מכן, סומה ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 2-0 לטולוז. ב-9 בינואר 2012 הושאל לאנז'ה עד לסיום העונה. לאחר חצי עונה באנז'ה, סומה חזר לברסט אמנם הוא לא הצליח לתפוס מקום בהרכב הקבוצה שירדה לליגה השנייה בתום העונה. בסיום העונה סומה עזב את המועדון.
ב-14 באוגוסט 2013 סומה עזב לראשונה את צרפת, וחתם במונס מליגת העל הבלגית. ב-26 בדצמבר 2013 הבקיע את השער היחיד במשחק הליגה נגד גנט.
בעונת 2014/2015 סומה לא שיחק עבור אף קבוצה, ובקיץ 2015 חתם באמיין. סומה היה שותף לעלייה הראשונה של המועדון לליגה הראשונה בצרפת בסיום עונת 2016/2017.
ב-13 ביוני 2017 חתם במכבי פתח תקווה עד לסיום העונה.
ב-14 ביולי 2018 חתם סומה באפולון לימסול הקפריסאית לשנתיים.

קריירה בינלאומית

אף על פי שנולד בצרפת, בחר סומה לנצל את שורשיו הגינאים ולייצג את נבחרת גינאה. ב-9 בפברואר 2011 סומה ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בהפסד 3-0 לסנגל.
יחסי איראן–מצרים

היסטוריה

בשנת 1936 שודרגו היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות והן הציבו שגרירים באופן הדדי בערי הבירה טהראן וקהיר. יוסוף זולפיקאר היה שגריר איראן במצרים.
בשנת 1980 נותקו היחסים הדיפלומטיים בין המדינות בעקבות המהפכה האיראנית ותהליך השלום, שבמסגרתו הכירה מצרים בישראל, אנואר סאדאת ביקר בירושלים ונחתמו הסכמי קמפ דייוויד והסכם השלום בין ישראל למצרים. 
בשנת 2011 בעקבות ההפיכה במצרים התחממו היחסים בין מצרים לאיראן. בפעם הראשונה זה שנים רבות עברו ספינות מלחמה איראניות בתעלת סואץ.
ב-2012 נערך ביקור היסטורי של נשיא מצרים, חבר תנועת האחים המוסלמים הסונית מוחמד מורסי בטהראן, כאורח הוועידה ה-16 של המדינות הבלתי-מזדהות. במהלך ביקורו נפגש עם נשיא איראן שאמר כי "המשטר הציוני הוא איום לעמי האזור והעולם". בסיום המפגש פורסמה הודעה על הסכמת שניהם כי "אנו שותפים אסטרטגיים".
בנאומו בוועידת המדינות הבלתי מזדהות העביר מורסי ביקורת על ממשלו בשאר אל-אסד בסוריה ויחסו למתקוממים הסונים במהלך מלחמת האזרחים בסוריה. המשלחת הסורית בראשות שר החוץ עזבה בתגובה את האולם בזמן נאומו.
נושאים שנויים במחלוקת בין איראן למצרים הם חתימת מצרים על הסכמי קמפ דייוויד והסכם השלום עם ישראל והמשך קיומם, תמיכת מצרים בעיראק במהלך מלחמת איראן-עיראק, ביקורת מצרים על משטר אסד בסוריה, וקשריה הטובים עם ארצות הברית (המוגדרת על ידי איראן כ"שטן הגדול" לעומת ישראל שמוגדרת כ"שטן הקטן").
כמו כן, קיים מתח בין שתי המדינות על רקע הובלת איראן את גוש המדינות האסלאמיות-שיעיות, בעוד מצרים נחשבת לאחת המובילות את גוש המדינות האסלאמיות-סוניות, אליו משתייכות הן מדינות ערביות כגון ערב הסעודית ומדינות המפרץ הפרסי והן מדינות אסלאמיות אחרות המצויות אף הן בקשרים טובים עם ארצות הברית והעולם המערבי, כגון טורקיה.
מיקה ולטרי

ביוגרפיה

מיקה ולטרי נולד בהלסינקי, בירת פינלנד. הוא היה בן חמש בהתייתמו מאביו, טוימי ולטרי, כומר לותרני שנפטר משחפת, ובילדותו חווה את זוועות מלחמת האזרחים בבירת פינלנד. לבקשת אמו, אולגה ולטרי לבית יוהנסון, ובעקבות אהבתו הנכזבת לסופרת אלינה וארה, אהבה שהביאה אותו אל סף ההתאבדות, התחיל את לימודי התאולוגיה באוניברסיטת הלסינקי בשנת 1926. אולם משבר רוחני שחווה בשנת 1927 גרם לו לנטוש את התאולוגיה לטובת הלימודים בפקולטה למדעי הרוח. הוא למד ספרות, אסתטיקה ופילוסופיה וסיים את חוק לימודיו בשנת 1929. בתחילת דרכו המקצועית עבד כעורך בהוצאת ספרים, לאחר מכן שירת במשרד ההסברה הפיני, ומאוחר יותר התמסר לכתיבה עיתונאית וספרותית.
ולטרי היה רק בן שבע-עשרה כשהתחיל את הקריירה הספרותית שלו בפרסום הנובלה "בבריחה מפני אלוהים", סיפור שמיסיון יורדי-הים הפינים דרבן אותו לכתוב. שנה לאחר מכן, בשנת 1926, התפרסם קובץ סיפוריו "העיניים המתות", ושנה מאוחר יותר ראו אור קובץ שיריו הראשון, "למרגלות הצלב שלך", ואוסף האגדות "נסיך ג'יניסטן". באותן שנים היה הסופר אחד החברים הפעילים ב"ברית נושאי האש", קבוצה של יוצרים פינים צעירים וליברלים, ששמה לה ליעד לפתוח את חלונותיה של פינלנד אל אירופה. אולם מאוחר יותר נטש את הקבוצה והחל נוקט עמדות מדיניות, חברתיות ודתיות שמרניות.
אף שכיוצר נחשב ילד פלא של הספרות הפינית למן ראשית פרסומיו, הרי רק בעקבות פרסום הרומן הראשון שלו, "האשליה הגדולה" (1928), ספר שכתב במהלך שהותו בפריז בקיץ של שנת 1927, התחיל ולטרי להתפרסם בפינלנד כאחד מסופריה הצעירים והמחוננים של ארצו. הרומן שתיאר בחיוניות ובעוצמה את חיי הבוהמה ואת הדור העירוני אובד-העצות, שקם בעקבות מלחמת העולם הראשונה, מצא בקלות מסילות ללבבות קוראיו ונהפך במהרה לרב-מכר.
באביב של שנת 1931 נשא הסופר לאישה את מריטה לוקונן (1978-1909), ובינואר 1932 נולדה לשניים בתם היחידה, סטו ולטרי, שברבות הימים הייתה גם היא לסופרת. בשנת 1935 זכה ולטרי בפרס ממלכתי חשוב, ועוד לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה התבלט כאחד הסופרים המצליחים ביותר בארצו. כדי לכלכל את משפחתו נקט ולטרי כללים מחמירים של משמעת עצמית ושל מוסר עבודה קפדני, ובמהלך הקריירה שלו כתב מאות מאמרים וביקורות, עשרים ושישה מחזות ויותר מארבעים רומנים ויצירות נוספות בסיפורת. סרטי קולנוע רבים אשר הופקו בפינלנד ומחוץ לגבולותיה מבוססים על תסריטיו ועל ספריו. כיהן במשך יותר מעשרים שנה כחבר באקדמיה הפינית. מצוקת חייו הממושטרים ולחצי העבודה דחפו את הסופר לעישון של כשתי חפיסות סיגריות ביום, לאלכוהוליזם ולתקופות ארוכות של מועקה, דיכאון ונדודי-שינה. אלה חייבו אותו להתאשפז כמה וכמה פעמים בבתי-חולים לחולי-נפש ולעבור ניתוח להסרת גידול סרטני מריאותיו בשנת 1968. נראה כי מות אשתו בשנת 1978 החיש את קץ חייו של מיקה ולטרי.
ולטרי היה יוצר מגֻוון, והוא נחשב אחד הסופרים הפינים הפוריים, הרבגוניים והמוכשרים ביותר במאה העשרים. בנוסף על שפע הנובלות שכתב, הצטיין גם בכתיבת רומנים היסטוריים, שירה, משלים, סיפורים קצרים, מחזות, ספרי מסעות, מסות, סיפורי מתח, מאמרים, ביקורות, תסכיתים ותסריטים. כמו כן הרבה לתרגם לפינית, בעיקר מאיסלנדית, מאנגלית, מצרפתית ומשוודית. גם כעבור כרבע מאה ממות יוצרם מוסיפים ספריו לצאת במהדורות חדשות ובתרגומים מרובים, ועם קהלו הרחב נמנים צעירים ומבוגרים, קוראים רגילים וחוקרי ספרות.
ג'ו קובץ'

ביוגרפיה

קובץ' נולד בבית לחם, פנסילבניה.

אלוף ארצות הברית

באליפות ארצות הברית באתלטיקה שנערכה בסקרמנטו, קליפורניה ביוני 2014 זכה קובץ' במדליית זהב בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 22.03 מטר.

2015

בתחרות שנערכה באפריל 2015 קבע קובץ' בהדיפת כדור ברזל שיא אישי חדש של 22.35 מטר. באליפות ארצות הברית באתלטיקה שנערכה ביוג'ין, אורגון ביוני אותה שנה הוא זכה במדליית זהב בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 21.84 מטר ובכך הגן על תוארו. ב-17 ביולי בתחרות שנערכה במונקו הוא קבע שיא אישי חדש של 22.56 מטר, התוצאה השמינית בטיבה בכל הזמנים והטובה ביותר מאז 2003.

אלוף העולם

חודש לאחר מכן, באליפות העולם שנערכה בבייג'ינג, סין זכה קובץ' במדליית זהב בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 21.93 מטר, לפני דוד שטורל מגרמניה (21.74 מטר) ואו'דיין ריצ'רדס מג'מייקה (21.69 מטר).
מפרץ סן פרנסיסקו

מפרץ סן פרנסיסקו (באנגלית: San Francisco Bay) הוא מפרץ גדול בקליפורניה שבארצות הברית. הוא נפתח לאוקיינוס השקט, ואליו עצמו זורמים הנהרות סקרמנטו וסן חואקין מהרי סיירה נבדה. למעשה, נהר סקרמנטו זורם למפרץ סויזן, אשר זורם דרך מצר קרקינז כדי להגיע לנפת הנהר בכניסה למפרץ סן פבלו, אשר מחובר בדרומו למפרץ סן פרנסיסקו. בנוסף, קבוצה של מפרצים מחוברים למפרץ סן פרנסיסקו מכונים לעיתים כ"מפרץ סן פרנסיסקו". ב-2013 הוכר המפרץ כ"אתר ראמסאר" בהתאם לאמנת ראמסאר.

ממדים

שטח המפרץ הוא בין 1,040 ל-4,160 קילומטרים מרובעים, תלוי אלו תת-מפרצים ולשונות ים נכללים בחישוב. חלקו העיקרי של המפרץ הוא ברוחב (ממערב למזרח) של 5 עד 20 קילומטרים ובאורך (מצפון לדרום) של 77 עד 97 קילומטרים. אחד הקשיים במדידה מדויקת של שטח המפרץ הוא העובדה שלשונות ים קטנות ואדמות ביצה הוצפו במתכוון ובהדרגתיות לאורך השנים, וכך הגדילו את המפרץ ביותר משליש מאז אמצע המאה ה-19. בנוסף, מספר אזורים שהוצפו יובשו משלהי המאה ה-20, מה שמגדיל אף יותר את הבעיתיות בחישוב שטחו המדויק של המפרץ.
למרות ערכו הרב של המפרץ כנמל טבעי, אלפי הדונמים של אדמות הביצה אשר יוצרות את גבול המפרץ נחשבו לשטח מבוזבז במשך שנים רבות. כתוצאה מכך, אדמה שנחפרה לבניית בניינים או הוצאה מתעלות נזרקה לעיתים קרובות לאזור אדמות הביצה ולאזורים אחרים במפרץ. מאמצע המאה ה-19 ועד תחילת המאה ה-20 מולא באדמה יותר משליש מהמפרץ המקורי. בשנות התשעים נמל התעופה הבינלאומי של סן פרנסיסקו הציע למלא עוד כמה מאות דונמים כדי להאריך את מסלולי הנחיתה וההמראה העמוסים שלו, ובתמורה יקנה אזורים אחרים במפרץ ויהפוך אותם בחזרה לאדמות ביצה. הרעיון היה, ונותר, שנוי במחלוקת.

תפקיד ביישוב קליפורניה

הגילוי הראשון של מפרץ סן פרנסיסקו על ידי אירופי היה ב-4 בנובמבר 1769, כאשר מגלה הארצות הספרדי גספר דה פורטולה, שלא הצליח למצוא את נמל מונטריי, עיגן את ספינתו קרוב למקום שבו שוכנת כיום פסיפיקה. בשל מחסור במים ובמזון יצאו פורטולה וצוותו בן 63 אנשים ו-200 סוסים למסע יבשתי שהביאם לפסגת רכס הסוויני, משם ראו את מפרץ סן פרנסיסקו.
הארופאי הראשון שנכנס למפרץ היה כנראה מגלה הארצות הספרדי חואן דה איילה, שעבר בו ב-5 באוגוסט 1775 בספינתו, ה"סן קרלוס", ועגן במפרץ באי המלאך.

אזור המפרץ

האזור שמסביב למפרץ מכונה "אזור המפרץ של סן פרנסיסקו" (The San Francisco Bay Area). האזור נמצא בשטח שיפוטן של סן פרנסיסקו, אוקלנד, סן חוזה, שהיא העיר הגדולה ביותר באזור, ועוד 101 יישובים וערים. האזור מכיל תשעה מחוזות, והאוכלוסייה בו מונה 7.4 מיליון תושבים בקירוב.
במפרץ גריזלי המהווה חלק של מפרץ סן פרנסיסקו עוגנות אוניות מילואים של הצי החמישי האמריקאי.
דני נישליס

ביוגרפיה

נולד ב-29 בינואר 1956 בישראל לאלברט וסופיה נישליס. למד בבית הספר הריאלי העברי בחיפה ובתקופת לימודיו הקים את תחנת הרדיו הראשונה של בית הספר. שירת בצה"ל בעיתון "במחנה" ובגלי צה"ל, ולאחר מכן כקצין חינוך. לאחר שירותו הצבאי החל לשדר בקול ישראל במחלקת חדשות והסברה. הוא בעל תואר שני במשפטים מאוניברסיטת חיפה.
בין השנים 1986–1990 שימש כשליח הסוכנות היהודית באדמונטון שבקנדה. 
נשוי לענבל ואב לשלושה. בנו דולב משדר מגיל צעיר ברדיו חיפה, וכיום משמש כמנהל התוכניות ברדיו חיפה. 
בין השנים 2009–2011, שימש נישליס כיו"ר "שותפות חיפה-בוסטון". בנוסף, כיהן נישליס כיו"ר דירקטוריון התיאטרון העירוני חיפה, יו"ר אגודת הידידים של המרכז הרפואי בני ציון, חבר הנהלת קבוצת הכדורסל מכבי חיפה. נישליס גם משמש כמורה לתקשורת בהתנדבות בבית הספר הריאלי העברי בחיפה, בו למד בצעירותו.

רדיו חיפה והקמת הרדיו האזורי בישראל

ב-21 בינואר 1991 פתחו אנשי עסקים חיפאים ובראשם משה מנו תחנת שידור בשם "רדיו 1", אשר שידרה מלב ים מעל סיפונה של אניית "זאב הים". נישליס, שחזר משליחות הסוכנות היהודית, הצטרף לצוות כמנהל תוכניות. אחרי כשנה, משפרשו המייסדים, נותרה התחנה בידיו של נישליס, אליו הצטרף דן ארנון ששב מפעילות עסקית בארצות הברית. השניים הקימו קבוצה שנערכה להתמודד על מכרז הרדיו האזורי באזור חיפה. באפריל 1995 זכתה קבוצתם (בהשתתפות איש העסקים גד זאבי) במכרז. התחנה החלה שידוריה בספטמבר 1995 בתדר 107.5fm.
בתום תקופת הזיכיון, שב רדיו חיפה והתחרה במכרזי הרדיו האזורי, וזכה בהם שוב בשנת 2008. התחנה הרחיבה את פעילותה ורכשה 50% מרדיו תל אביב (102fm), בעל הזיכיון לשידורים בגוש דן. בשנים 2009 עד 2012 ניהל נישליס את רדיו תל אביב, ועם שובו לנהל את רדיו חיפה הפך ליו"ר הדירקטוריון של רדיו תל אביב. 
נישליס הקים את מערך החדשות הארציות של תחנות הרדיו האזורי בשיתוף מערכת החדשות של ערוץ 10, וכן הקים שותפות חדשה עם מערכת החדשות של אתר ynet.

חשדות לשחיתות וניגוד עניינים

במהלך כהונתו כחבר מועצה של עיריית חיפה, עלתה סוגיית ניגוד עניינים בין תפקידו במועצת העיר חיפה לבעלותו על רדיו חיפה. מועצת הרשות השנייה הציבה בפני נישליס אולטימטום שבעקבותיו התפטר ממועצת העיר. בנושא נוסף של ניגוד עניינים שקשור לבעלות על רדיו חיפה ותפקידו כיו"ר אתו"ס (החברה לאמנות, תרבות וספורט חיפה), המפיקה ומתאמת את מרבית אירועי התרבות בעיר, נישליס נותר בתפקיד למרות ניגוד העניינים במשך תקופה ארוכה תוך נסיונות לעקוף החוק, אך לאחר מכן נאלץ לעזוב את התפקיד. בעבר מקורביו של נישליס איישו תפקידים באתו"ס, ובני משפחתו היו בקשרים עסקיים ואחרים עם העירייה: בנו ליעד, בעל חברת הפקת האירועים גולדפיש, הפיק אירועים רבים מטעם העירייה, ואשתו של נישליס, ענבל, זכתה במשרה עירונית שלא הייתה קיימת קודם לכן – "מנהלת התוכנית העירונית לאורח חיים בריא".