google/wiki40b huggingface dataset:
מרטין אנדרסן נקסה

ביוגרפיה

נקסה נולד למשפחה גדולה בשכונה ענייה מאוד של קופנהגן, דנמרק. משפחתו עברה לנקסה (משם לקח את שמו השני) בשנת 1877. בצעירותו סבל משחפת, אך הצליח להירפא ממנה. אחרי קריירה קצרה כפועל למד בתיכון עממי ומאוחר יותר עבד כעיתונאי. באמצע שנות ה-90 של המאה ה-19 סייר במסעותיו בדרום אירופה, וספרו Soldage (משנת 1903) מבוסס במידה רבה על מסעות אלה.
כאיש הספרות היפה היה נקסה נתון בתחילה, כמוהו כיוהנס ו. ינסן, להשפעת הפסימיזם של סוף המאה (Fin de siècle), אך במשך הזמן אימץ נקודת השקפה מוחצנת יותר והצטרף לתנועה הסוציאל-דמוקרטית. מנקודה זו ואילך בלטה הנטייה החברתית בספריו. ספרו המוכר והמתורגם ביותר הוא, קרוב לוודאי, פלה הכובש, שהכרך האחרון שלו הושלם בשנת 1910. חלקו הראשון של הספר היה נושאו של הסרט "פלה הכובש", שהופק בשנת 1987. יצירתו הגדולה השנייה היא דיטה בת-אדם (1917–1921), ספר המעלה על נס את האישה העובדת והקרבתה העצמית כאם לזולתה. סרט דני, גרסה של החלק הראשון של ספר זה, הופק בשנת 1946. בשנותיו האחרונות, בין 1944 ל-1956, כתב טרילוגיה, שלא הושלמה מעולם. הטרילוגיה הייתה בחלקה המשך ל"פלה הכובש", ובחלקה אוטוביוגרפיה מוסווית. 
נקסה הצטרף למפלגה הקומוניסטית הדנית, אם כי לא ניתק לגמרי את קשריו עם הסוציאל-דמוקרטים עד 1933. תמיד תמך בלב שלם בברית המועצות, ועמדתו זו השפיעה במובנים רבים על הדורות הבאים של סופרים שמאלנים. המשטרה הדנית אסרה אותו כקומוניסט בשנת 1941, בתקופת הכיבוש הנאצי, אך הוא השתחרר ועבר לשוודיה הנייטרלית. משוודיה נסע לברית המועצות, משם שידר ברדיו לדנמרק ולנורווגיה (שהייתה אף היא תחת הכיבוש הנאצי).
אחרי המלחמה עבר לדרזדן, שהייתה אז בגרמניה המזרחית, שם קיבל תואר אזרח כבוד. בין השאר, קרוי על שמו בית ספר תיכון בדרזדן.
נקסה מת בדרזדן בשנת 1954 ונקבר בקופנהגן.
כסופר יצא שמו לתהילה בעולם, ועד קריסת הקומוניזם במזרח אירופה המשיך להיחשב לסופר דגול שם. מעמד זה עתיד מן הסתם לדעוך שם בשנים הבאות, אך אין ספק שמקומו של נקסה מובטח בין הסופרים החברתיים הדגולים של אירופה, כמו מקסים גורקי.
אייניקייט

אייניקײַט (יידיש: אחדות) היה עיתון יידי שיצא לאור בברית המועצות על ידי הוועד היהודי האנטי פשיסטי.  הגיליון הראשון של העיתון יצא לאור ב-7 ביוני 1942 בעיר סמרה, מ-31 באוגוסט 1943 ועד 20 בנובמבר 1948 יצא לאור במוסקבה. בסמרה יצא לאור פעם בעשרה ימים, במוסקבה בהתחלה פעם בשבוע והחל מ-22 בפברואר 1945 שלוש פעמים בשבוע. בשנת 1948 תפוצתו של העיתון הגיע לעשרת אלפים עותקים, 800 מתוכם נשלחו לחו"ל. ראש הוועד האנטי פשיסטי שלמה מיכאלס ניסח את מטרת העיתון במילים אלו: מטרת העיתון לאחד את כלל היהודים במלחמה הקדושה . העורך הראשי של העיתון היה הפובליציסט שכנא אפשטיין. 
עם כותבי העיתון נמנו דוד ברגלסון, לייב קוויטקו, איציק פפר, שמואל הלקין, מיכאיל שמבדל, אהרן קושנירוב ואחרים. בין היתר תיאר העיתון את חיי היהודים בארץ ישראל ואת מלחמת העצמאות.

בטאון אמריקאי בעל שם זהה

אין לטעות בין כתב העת הסובייטי, לבין בטאון 'אייניקייט' אחר - שיצא לאור בניו יורק, בשנים 1943-1947, מטעמה של אגודת הסופרים והאמנים ביידיש באמריקה.
לוקהיד 18 לודסטאר

היסטוריית תכנון ופיתוח

בשנות ה-30 של המאה ה-20 ייצרה לוקהיד קורפוריישן ושיווקה את המטוס הדו-מנועי לוקהיד 14 סופר אלקטרה שנמכר כמטוס נוסעים קטן (10 עד 14 נוסעים). אולם בין מאי 1938 לינואר 1939 התרסקו שמונה מטוסי סופר אלקטרה, דבר שגרם לכך שחברות שהפעילו אותו ביקשו להחזירו ללוקהיד. בעיה נוספת עבור לוקהיד הייתה היחס הגרוע בין עלות התפעול לבין כמות כרטיסי הטיסה שניתן היה למכור, שגרמה לכך שהפעלת המטוס לא הייתה הווחית כמתחרהו. לפיכך עלה צורך לייצר מטוס חלופי, שייתחרה בדאגלס DC-3 ("דקוטה"), יהיה בטיחותי ויאפשר הטסת 15-18 נוסעים, שיתנו לו יתרון מסחרי.
אב טיפוס של ה"מודל 18" נבנה על בסיס מטוס שהוחזר ללוקהיד מחברת נורת'ווסט איירליינס. האבטיפוס עשה שימוש בכנפיים, במנועים ובמשטחי הזנב של הסופר אלקטרה עם גוף ארוך יותר ששיפר את היציבות ואיפשר התקנה של שתי שורות מושבים נוספות. טיסת הבכורה של האבטיפוס התקיימה ב-21 בספטמבר 1939.

שירות אזרחי

טיסת הבכורה של המטוס הראשון מייצור סדרתי התקיימה ב-2 בפברואר 1940 והחברה הראשונה שהפעילה אותו הייתה מיד - קונטיננט איירלינס, כן נרכש והופעל על ידי קונטיננטל איירליינס, יונייטד איירליינס, פאן אמריקן וורלד איירווייז, אייר פראנס הצרפתית ו-BOAC הבריטית. אולם רוב מפעילותיו היו חברות תעופה קטנות ומקומיות. כן נרכש המטוס על ידי ממשלות איי הודו המזרחיים ההולנדים, דרום אפריקה (עבור סאות' אפריקן איירווייז SAA ועבור הצלב האדום), נורווגיה, ניו זילנד ועוד.

שירות צבאי

עד מהרה החל צבא ארצות הברית לגייס מטוסי לודסטאר אזרחיים לשימוש צבאי. בשיא הגיוס שירתו בצבא 102 מטוסים, שהוחזרו לחברות התעופה מהן גויסו או נמכרו עד 1944. במקביל הזמין הצבא מלוקהיד מטוסים ייעודיים. המטוסים שימשו לתפקידים מגוונים כגון תובלת חיילים וציוד, הובלת טייסים שהעבירו מטוסים ממפעלי היצור לטייסות, כמטוסי הצנחה, כמטוסי אימון, כגוררי דאונים ולטיסות מנהלתיות. חלק ניכר מן המטוסים שימשו כמטוסי אח"מ, להובלת קצינים בכירים. כן שירת מטוס לודסטאר בצי ארצות הברית ובמשמר החופים של ארצות הברית.
גם חיל האוויר המלכותי הבריטי גייס מטוסי לודסטאר עבור טייסותיו במזרח התיכון והשתמש בהם לאמבולנס מעופף ולתובלה. חיל האוויר המלכותי של ניו זילנד השתמש במטוסי לודסטאר להובלת דואר לאי נורפוק. 
לאחר מלחמת העולם השנייה נמכרו המטוסים לחברות תעופה וחילות אוויר, בעיקר בעולם השלישי.

בחיל האוויר הישראלי

ב-8 בנובמבר 1943 סופק לזרוע האוויר של צבא ארצות הברית ממפעלי לוקהיד בברבנק, קליפורניה מטוס C-60A-5-LO. ב-27 בנובמבר 1943 הוצב המטוס בטייסת 37 של חיל האוויר המלכותי האוסטרלי. ב-26 בספטמבר 1947 יצא המטוס משירות, קורקע והועבר לאחסנה. ב-30 בדצמבר 1947 נרכש המטוס על ידי מפעיל טיסות השכר סטנלי וי. גודן מהעיר דרווין. ב-5 בספטמבר 1948 הטיס סטנלי וי. גודן את המטוס דרך בחריין לרומא. שם נרכש המטוס על ידי פעיל הרכש, אל שווימר (חברת סרוויס איירוויז) תמורת 8,000 לירות שטרלינג. המטוס הוטס מיד לארץ ישראל ונכנס לשירות בחיל האוויר הישראלי.
בחיל האוויר שירת המטוס במלחמת העצמאות בלהק תובלה אווירית (לת"א) לטיסות תובלה ונוסעים עם אות הקריאה 4X-ACB. המטוס השתתף ב"מבצע אבק" ובין היתר שימש את מפקד לת"א מוניה מרדור ואת מפקד חזית הדרום, יגאל אלון. עם תום המלחמה קורקע המטוס עקב מחסור בחלקי חילוף והועבר לבית הספר הטכני של חיל האוויר בחיפה.
הפטיש

הפטיש היה עיתון שפעל בשנים 1993-1989 והתמקד בביקורת חברתית. הוא יצא לאור פעם בחודש.
הפטיש נוסד בידי עופר ברונשטיין, חנה קים, בני תורתי, בן דרור ימיני ויונתן דני וחולק חינם בדוכני העיתונים ובקיוסקים בגוש דן.
העיתון כלל את הטור "קו 16", מדור שכתב תורתי ובו סיפורי שכונות. תורתי כתב בעיתון ראיונות עם אמני התקופה, בהם ראיונות ראשוניים עם זמרי הקסטות. שייקה לוי מהגשש החיוור כתב על אוכל. הרב הראשי לרמת גן, יצחק ברדע, היה בעל טור קבוע בעיתון.
העיתון עסק בענייני חברה וכלכלה וליווה את מחאת מחוסרי הדיור שפרצה בשנת 1990, עם גלי העלייה מברית המועצות לשעבר בשנות ה-90.
העורך האחראי היה בן דרור ימיני, והעורכת הראשונה של העיתון הייתה חנה קים. מישל אופטובסקי עיצב את העיתון ואת הלוגו הציורי שלו - "הפטיש - העיתון שיפתח לך את הראש".
בעיתון כתבו שוש גבאי, איריס עודד, שאול ביבי, רפי אהרון, שייקה לוי, מיכה לנקרי, אמנון אברמוביץ', רחל יונה, דרור ניסן ואחרים. דודו גבע אייר בעיתון.
דן כנר

ביוגרפיה

כנר הוא אחד משלושת בניו של ד"ר ישראל צבי כנר, מורה ומחנך, שהיה ד"ר לפילוסופיה ומוסמך לרבנות.
עתידו כקריין סומן בהיותו תלמיד כיתה י"ב, עת הוזמן להשתתף פעם אחת בחוג התנ"ך של ראש ממשלת ישראל דאז, דוד בן-גוריון, יחד עם עיתונאים ואנשי-רדיו. אלה שמו לב לקולו הערב והרדיופוני.
כנר התחיל את דרכו העיתונאית בגלי צה"ל, שם בהמשך שימש כקריין בכיר, ולאחר מכן היה בוחן מועמדים לשידור בתחנת הרדיו. לאחר שירותו הצבאי, התקבל לקול ישראל כקריין, ועם הקמת הערוץ הראשון הצטרף אליה כקריין רצף, ומאוחר יותר כמנחה תוכניות טלוויזיה. במיוחד זכורה התוכנית הפופולרית "עלם ועל מה" בהנחייתו.
ב-1970, בגיל 25, התמנה למנהל חטיבת הביצוע של קול ישראל.
באירוויזיון 1979 ובאירוויזיון 1981 הקריא כנר את ניקוד השופטים הישראלי. בשנים 1980‏-1982 הנחה את תחרות השירוויזיון.
בפסח תשמ"ב - אפריל 1982 הנחה את "דרור - למנצח שיר מזמור" פסטיבל הזמר המזרחי שהתקיים בבנייני האומה בירושלים, שבו זכה זוהר ארגוב במקום הראשון עם השיר "הפרח בגני".
בשנת 1985 הורשע כנר בהעלמת הכנסות ונידון לשלושה חודשי עבודות שירות.
כנר מרבה להגיש חדשות ומשמש כמנחה בטקסים ממלכתיים ואירועים שונים. בין השאר הוא מנחה מזה 42 שנים את טקס הזיכרון של הצוללת "דקר" שנערך כל שנה בהר הרצל. הוא בעל קול ייחודי והיגוי מדויק. כנר עוסק גם בהדרכה במסגרת הכשרת קריינים וסדנאות היגוי.
כנר השתתף כקריין בתוכנית הטלוויזיה הבידורית "הישראלים", בכיכובה של שלישיית מה קשור.
התוכנית שאיתה הוא מזוהה במיוחד היא "צפיחית בדבש", לקט שירי שנות השישים, בה משתלב קולו היטב עם אופי התוכנית ושמה. כמו כן, הוא מגיש את התוכנית "מתוק מאז" קודם לכן ברשת ב' ולאחר מכן בכאן ב' מדי יום שבת.
ביוני 2007 זכה בפרס השדרן המצטיין במסגרת כינוס הרדיו הראשון בישראל.
החל מ-2009 הוא מעביר סדנאות בנושא הגשה ברדיו במרכז האוניברסיטאי אריאל בשומרון.
ב-2011 הופק מיזם "קול התנ"ך", שבו דן כנר הקריא את כל פרקי התנ"ך.
ב-2012 החל להגיש מבזקי חדשות בערוץ 33.
ביוני 2013 פרש לגמלאות, אך העסקתו חודשה בספטמבר אותה שנה ובהמשך, עבר לעבוד בתאגיד השידור הישראלי.
ב-2018 הופיע בקליפ של השיר "הכי קרוב אלייך" של עילי בוטנר ואביב אלוש.
כנר חובב "משפטים אחרונים" של אנשים, מפורסמים ולא מפורסמים, והוא מחזיק באוסף גדול של משפטים שאנשים אמרו לפני מותם. אביו הוציא בשנת 1970 ספר קצר ובו אוסף משפטים שכזה. דן כנר המשיך אף הוא בתחביב וסיפר בעבר כי ברצונו להוציא לאור בעתיד גם את האוסף שלו בספר. נכון לעכשיו נמצאים הציטוטים באתר מיוחד של כנר ויהודה סימן טוב.
כנר נוהג לנקד את כל הטקסטים אותם הוא כותב או מקריא ובכללם את המסרונים בטלפון.
כנר הוא אב לשתי בנות מנישואיו הראשונים ומתגורר במעלה אדומים עם אשתו מלכה.
יוסף דנה

עבודתו המדעית

חיבר מחקרים רבים לעשרות – עשרות ספרים וכשמונים מאמרים מדעיים בתחומים רבים – רובם בחקר הספרות העברית ובלשון הערבית (ר' רשימת פרסומים מלאה). תחומי ההתמחות המדעיים:  ערבית קלאסית, ערבית מודרנית, ערבית מדוברת, שירת החול ושירת הקודש העברית בימי הביניים, הערבית היהודית בימי הביניים.

על דרכו במחקר

לפי חוקר הספרות פרופ' נחמיה אלוני על יוסף דנה בראשית דרכו (1982): "ד"ר דנה...הריהו אחד החוקרים הצעירים הטובים ביותר בחקר ספרותנו העברית בימי הביניים. ד"ר דנה יודע את הספרות העברית ואת הספרות הערבית ממקורות ראשונים באופן ישר, ועל כן יש בידו האמצעים הדרושים להאיר את ספרותנו העברית בימי הביניים הארה מלאה ושלמה. אף הוא הוכיח את כשרונו לעסוק בנושאים הקשורים בספרותנו בימי הביניים בפרסומיו המדעיים בכתבי עת מדעיים בלשון העברית ואף בלשון הערבית".
זכה להערכה ולביקורות מדעיות על ספריו על ידי חוקרים חשובים, שאיזכרו אותם או היפנו אליהם - מביניהם: פרופ' בלאו יהושע, פרופ' בר תקווה בני, פרופ' דוד יונה, פרופ' דישון יהודית, פרופ' טובי יוסף, פרופ' כץ שרה, פרופ' לוין ישראל, פרופ' מורג שלמה, פרופ' מירסקי אהרן, ד"ר מלאכי צבי, פרופ' נוי דב, פרופ' עראיידי נעים, פרופ' רצהבי יהודה, פרופ' שילוח אמנון, פרופ' פליישר, פרופ' שלוסברג, PROF. ROSS BRANIN.

הטמעת חומר לימודי בספרים שחיבר

את החומר שעסק בו הוא השתדל להטמיע בתלמידים – בבחינת ללמוד וללַמד – בהיותו אחראי לתוכנית הלימודים בעברית בבתיה"ס הערביים במשך 10 שנים. פרץ דרכים חדשות בהקניית השפה העברית בהם מאז שנת 1966 עוסק בכתיבת חומר הוראה בעברית למיגזר הערבי. כך עשה גם בהיותו מורה לעברית בבית הספר הריאלי העברי בחיפה במשך 19 שנה בעידודו של המחנך שמחה נהיר.

דבריו על עצמו

"אכן, דרך ארוכה עברתי מאז החילותי את לימודיי ב"חדר" המתוקן בדמשק ועד הגיעי לאוניברסיטת חיפה ולמכללת צפת לדרגת הפרופסורה שלי בחקר הספרות העברית. ובכל שלב ושלב מיציתי את היפה, את המועיל  ואת הטוב, והיום אני צופה בתולדותיי, נער עולה חדש שבא מגלות סוריה, שזכה להגיע להיות חוקר ספרות עברית בישראל."
— (ראיון אישי – אפריל 2012)
בית הקברות הצבאי הבריטי בברלין

בית הקברות הצבאי הבריטי בברלין (שמו באנגלית: Berlin 1939-1945 War Cemetery) הוקם לאחר מלחמת העולם השנייה לשם קבורת חיילים של האימפריה הבריטית, שנהרגו במלחמה בברלין וממזרח לה. כיום קבורים בו 3,866 אנשים.
בית הקברות ממוקם ברובע שרלוטנבורג-וילמרסדורף שבמערבה של ברלין, כ-7 קילומטרים משער ברנדנבורג. מיקומו נבחר לאחר המלחמה על ידי אנשי סגל אזור הכיבוש הבריטי בברלין. הועברו אליו גופות חיילים שנקברו בכ-25 אתרי קבורה שונים בברלין ובמזרח גרמניה. רובם (80%) היו אנשי צוות של מטוסי חיל האוויר המלכותי, שנהרגו במהלך משימות הפצצה בגרמניה. האחרים היו חיילים שנשבו, הוחזקו בגרמניה ובפולין ומתו בשביים. חלק מאלו מתו בעת שהוצעדו על ידי הגרמנים מערבה בראשית 1945 בעת הנסיגה מפני הצבא האדום המתקרב.
בית הקברות שוכן בשטח דמוי טרפז שבסיסו הרחב פונה מערבה. עובר בו ציר מרכזי שבשני קצותיו הוקמו מבנים דקורטיביים. במרכז הציר ניצבים מצבת הזיכרון ובמרחק מה ממנה צלב ההקרבה. 15 חלקות הקבורה שבאתר פזורות לאורך הציר המרכזי ומשני צידיו בתבנית של שורות מצבות הניצבות גב אל גב. האתר מוקף עצים ומכוסה בדשא.
בסך הכל נקברו באתר 3,595 חללי המלחמה, מהם 397 אלמונים. רובם - 2,321 - היו בריטים והיתר קנדים, אוסטרלים, ניו זילנדים, הודים ודרום אפריקאים. קבורים בו גם ששה חללים שלא נימנו על כוחות האימפריה הבריטית וכן 265 מאנשי סגל אזור הכיבוש הבריטי בגרמניה ובני משפחותיהם, שמתו לאחר המלחמה.
בית הקברות תוכנן על ידי האדריכל הבריטי פיליפ הפוורת' (Philip Hepworth). הוא הוקם ומתוחזק על ידי ועדת חבר העמים לקברי מלחמה.
מדרום מערב לברלין, בקרבת פוטסדאם, שוכן בית קברות צבאי בריטי נוסף, שבו נקברו 1,176 חללים של מלחמת העולם הראשונה.
מיקי שמו

ביוגרפיה

שמו התחנך בבית הספר הבית הספר הריאלי שבחיפה.
ביוני 1993, כשנה לאחר שסיים את שירותו בצה"ל כמפקד פלוגה בגולני, התחיל לעבוד בקונדיטוריה שפתחו הוריו, רותי ואיציק, שנה קודם לכן בקריית חיים, ונושאת את שם המשפחה.
מקור השראתו של שמו הוא מטבחה של אמו, בת למשפחה מהיישוב הישן, צאצאי מגורשי ספרד. את יסודות העבודה למד תוך כדי פעילותו בקונדיטוריה המשפחתית, כשהוא מושפע מן הסגנון המערב אירופאי והאוסטרו-הונגרי. לאחר עבודה של כ-5 שנים יצא ללימודי העשרה וסדנאות שוקולד וקונדיטוריה אצל השפים בגרמניה, איטליה, בלגיה וארצות הברית, במוסדות המתמחים בנושא, בהם ה2d.s בזולינגן, גרמניה; הלנוטר בפריז, צרפת; ו"ויזל" בבולוניה, איטליה.
שמו משתתף, אחת לשנה, בתערוכות המתקיימות באירופה בתחום הקונדיטוריה. בעבר השתתף בתערוכות בפריז, ורונה וגרמניה.
ראשית פעילותו הטלוויזיונית של שמו החלה בפינה קבועה בתוכניתה של אודטה שוורץ, משם המשיך והתארח במספר תוכניות, והשתתף כאורח קבוע בתוכניותיהן של קרין מגריזו ונעמה קסרי. שמו גם לקח חלק בשיתוף הפעולה בתוכנית ובספר "מתכון בטוח" המבוסס על חיבור בין חמישה שפים, בהם שמו, השפים ישראל אהרוני, ירון קסטנבוים וליה שומרון, והשוקולטייה רואי גרשון.
בשנת 2010 שמו קיבל תוכנית יחיד בערוץ האוכל שמאוחר יותר שודרה בערוץ 10 בשם "מיקי שמו אופה מהלב". שמו מגיש גם את התוכנית "מועדון המאפים הטובים" בערוץ ניקלודיאון.
שמו הוא בוגר הקורס הראשון בישראל לתואר "מאסטר שף" מהאוניברסיטה העברית בירושלים, והיחיד מבין שמונה עשר הבוגרים שבחר להתמחות בתחום הקונדיטוריה. משמש כאחד הכותבים הקבועים בעיתון על השולחן.
שמו נשוי ואב לשלושה ילדים, ומתגורר בחיפה.
סימקה שאמבור

סימקה שאמבור (Simca Chambord) היא מכונית סלון, סדאן 4 דלתות, בעלת מנוע 8 צלינדרים, שייצרה חברת סימקה הצרפתית בין השנים 1957–1961. ברזיל ייצרה והרכיבה ברישיון סימקה את ה"סימקה שאמבור ברזיל" משנת 1959–1966. בברזיל יוצרו עד שנת 1966 50,833 יחידות.
אלכסנדר אנדרייביץ' פטרוב

ביוגרפיה

אלכסנדר א. פטרוב נולד ב-25 בינואר 1989 בעיר פרסלאבל-זאלסקי שמחוז ירוסלבל.
למד כלכלה באוניברסיטה. במהלך לימודיו היה חלק מהצוות האוניברסיטאי של KVN, היה חבר במועצת התלמידים ושיחק באולפן התיאטרון "אנטרפרייז" תחת הדרכתו של איוואננקו. בפסטיבל התיאטרון בעיר פוחוויסטנבו (סמרה) בכיתת האמן של ליאוניד חפץ ואז החליט לעזוב את הפקולטה לכלכלה (בשנה שנייה) ונרשם ללימודים באקדמיה הרוסית לאמנויות התיאטרון והשלים לימודיו שם ב-2012.
תחביביו הם צילום וכדורגל.

קריירה

אלכסנדר עשה את הופעת הבכורה ב-2010 (בסדרת הטלוויזיה "קולות"). בשנת 2012 שיחק תפקיד מרכזי בסדרה "בעוד השרך פורח" (Пока цветёт папоротник)" וכן מככב בסדרת הטלוויזיה השוטר מרובליובקה.
בשנים 2012-2013 שירת בתיאטרון במוסקבה "Et Cetera".
בינואר 2013, התקבל ללהקת התיאטרון ירמולובה תחת הדרכתו של השחקן אולג מנשיקוב, שאיתו הוא משתף פעולה משנת 2017 בסדרת סרטי פנטזיה מיסטיים שבהן הוא מגלם את ניקולאי גוגול.
ב-2018 ביקש לנסות את כוחו בבימוי סרט הקולנוע נקודת הניתוק (Точка отрыва), אודות חבורת סקייטבורדיסטים, אך בהמשך החליט שלא להוסיף לעצמו לחץ ודחה את הרעיון להתייצב מאחורי המצלמה כבמאי אלא להתמקד בעולם המשחק.
ב-2018 שודרה בערוץ הראשון ברוסיה סדרת הטלוויזיה "ספרטה" בה גילם את התפקיד הראשי בצילומים שנערכו בשנת 2015. על גילום הדמות הראשית גם זכה בפרס נשר הזהב בקטגוריית שחקן הטלוויזיה הטוב ביותר לשנת 2018.
ב-2018 גילם לצדו של ולדימיר משקוב דמות של מרגל מיומן, בסרט הפעולה גיבור, שהוגדר בתור הגרסה הרוסית לסרטי ג'יימס בורן. 
ב-2019 יצא לאקרנים הסרט T-34 בו הוא מגלם את הדמות הראשית ושהפך לסרט הרווחי בתולדות הקולנוע הרוסי. הוא שב לגלם את דמות השוטר מרובליובקה גם בסרט קולנוע וגילם את דמות הכדורגלן אדוארד סטרלצוב, בסרט קולנוע עלילתי שיציאתו לאקרנים מתוכננת לשנת 2020.
Russia Beyond

היסטוריה

"Russia Beyond The Headlines" הושקה בשנת 2007 על ידי העיתון Rossiyskaya Gazeta, עיתון תיעוד רוסי. המפרסם הראשון של הפרויקט היה המשנה למנכ"ל מערכת רוסייסקאיה גזטה יבגני אבוב.
ב-9 בינואר 2016, Russia Beyond The Headlines הפכה לחלק מסוכנות TV-Novosti תוך שמירה על המותג הייחודי שלו. בשנת 2017 השמיט הפרויקט את כל הגרסאות המודפסות,  אף על פי שהוא עדיין הוצע כתוסף לדפוס לניו יורק טיימס בשנת 2018. ב-5 בספטמבר 2017, Russia Beyond The Headlines השמיטה את שתי המילים האחרונות בשמה המלא והפכה ל-Russia Beyond.

מבנה

"Russia Beyond" מנוהלת כמדור בסוכנות הידיעות המקומית המופעלת בשפה הרוסית רי"א נובוסטי, המווה חברת בת של רוסיה היום.

ביקורת

על Russia Beyond נמתחה ביקורת על היותו ארגון תעמולה רוסי-ממשלתי.
מספר שמות יוקרתיים במערב התייחסו בביקורת לעיתון שמקדם מידע מוטעה על רוסיה. באירופה שילם גוף התקשורת הממשלתי הרוסי ל"דיילי טלגרף" הלונדוני, לה פיגארו הצרפתי, Süddeutsche Zeitung בגרמניה והיומון האיטלקי La Repubblica כדי ש- Russia Beyond יופץ כתוסף לפרסומים אלה ובארצות הברית הוא צורף כנספח לוושינגטון פוסט. עד 2015; וול סטריט ג'ורנל והניו יורק טיימס קיבצו את העיתון במהדורות שלהם החל משנת 2018.
במקרה של ה"דיילי טלגרף", "Russia Beyond" שילם למו"ל הבריטי 40,000 ליש"ט בכל חודש על מנת להפיצו כתוספת לפרסום שלהם בסוף השבוע ואילו באתר הטלגרף הוצג גם תוכן מאתר RBTH. התוסף החודשי הופיע לראשונה בעיתון הבריטי "הדיילי טלגרף" ו"וושינגטון פוסט" האמריקאי בשנת 2007 בשם Russia Now.
מורמנסק (מחוז)

דמוגרפיה

הרוסים מהווים כ-85% מאוכלוסיית המחוז. בנוסף לכך, ניתן לציין את האוקראינים (6.4%). עמי הצפון (קרלים ופינים) מהווים כ-0.3% מאוכלוסיית המחוז. העיר הגדולה - מורמנסק ובה מתגוררים כ-317 אלף תושבים. 
כ-90% מאוכלוסיית המחוז מתגוררת בערים.

כלכלה

בשטח המחוז נמצאים מרבצים של אפטיט, ברזל, ניקל, ונחושת. בים ברנץ נמצאים שדות נפט וגז טבעי.
בשטח המחוז נמצאת תחנת כוח גרעינית הצפונית בעולם.
בעיר מורמנסק יש נמל חשוב המהווה גם בסיס של הצי הרוסי.
Photograph (שיר)

התביעה

ב-9 ביוני 2016, דווח כי שירן נתבע על ידי המלחינים מרטין הרינגטון ותומס לאונרד, כותבי הסינגל "Amazing" של מאט קארדי בסף 20 מיליון דולר על הפרת זכויות יוצרים. התביעה אומרת: "לאור הדמיון הבולט בין הפזמון של "Amazing" ו-"Photograph", הנאשמים ידעו בעת כתיבה, פרסום, הקלטה, שחרור והפצה של תמונות, כי הם מפרים זכויות של יצירה מוזיקלית קיימת. התביעה הוגשה באופן פרטי באפריל 2017, ללא הודאה באשמה.
מפרץ קרטיס (אנטארקטיקה)

גילוי המפרץ

המפרץ מופיע במפה ארגנטינאית משנת 1957, בה הוא מכונה באהיה אינוטיל (בספרדית: Bahia Inutil; מילולית: "המפרץ חסר התועלת"), וזאת אף ששימש כמעגן לספינות באזור.

מקור השם

שמו הארגנטינאי של המפרץ שונה על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים של בריטניה בשנת 1960.
המפרץ נקרא על שמו של גלן קרטיס, מהנדס אווירונאוטיקה וחלוץ תעופה אמריקני. קרטיס בנה את המטוס הימי הראשון בשנת 1911, והיה הראשון שהטיס מטוס ימי.
פונקציית האינטגרל הלוגריתמי

ערכים מיוחדים של הפונקציה

לפונקציה יש שורש חיובי יחיד, הידוע בתור קבוע רמנוג'אן-סולדר, אשר קרוב שלה הוא x ≈ 1.45136 92348 ... .בנוסף לכך, הערך של הפונקציה בנקודה x=2 הוא  כאשר  היא פונקציית גמא הלא שלמה.
לירון ברנס

תיאטרון

ברנס שיחק במספר הצגות בתיאטרון החאן, בהן "מילה של אהבה", "בגידה", "חטא", "חיל פרשים אנו", "הזמרת קירחת יותר", "מאכינל", "נישואים", "עירם של האנשים הקטנים", "אושר", "המצליחים", "אוכלים" ו"הקמצן", עליו היה מועמד לפרס התיאטרון הישראלי בקטגוריית השחקן המבטיח בשנת 2004. כן גילם מספר דמויות בהצגה "מלחמה על הבית". השתתף בהצגה "ג'שה פנילה דקי" במסגרת פסטיבל עכו ובמסגרת הפסטיבל הבינלאומי בליון, צרפת. שיחק בהצגה "נוימן", אגדת חיילים שזכתה בפרס הצגת השנה לשנת 2003 בתיאטרון הפרינג' ובמסגרת תרבות יום א'. ב-2016 שיחק במחזות "השחקנית" ו"אהבת מוות" בתיאטרון בית לסין. ב-2017 שיחק במחזה "הים הכחול העמוק" בתיאטרון בית לסין.

טלוויזיה

ברנס השתתף בסדרות "סרוגים" (שם גילם את דמותו של אבנר, קב"ט היישוב הדמיוני "מצפה אלישע"), "החיים זה לא הכל", "אולי הפעם", "אגדת דשא" ו"חשופים". בשנת 2009 שיחק בסדרה "שירות חדרים" את דורון הקב"ט. בשנת 2013 שיחק בסדרת הטלוויזיה "בלתי הפיך" בתפקיד אורח. בשנת 2018 שיחק את דמותו של דורון - היועץ של אשת ראש הממשלה בסדרת הטלוויזיה "יש לה את זה" לצד ניב סולטן, מגי אזרזר ועוז זהבי.

קולנוע

בקולנוע שיחק ברנס בסרטים "עץ לימון" (2008), "איים אבודים" (2008) ו"סיפור של קיץ".

דיבוב

ברנס מדבב את פטריק סטאר בסדרת הטלוויזיה "בובספוג מכנסמרובע" יחד עם עידו מוסרי וגלעד קלטר. בשנת 2003 דיבב את מושרמבו בסדרה "שינזו". ב-2008 דיבב את וול-E בסרט הקולנוע "וול-E". בנוסף דיבב דמויות משנה בסרטי האנימציה "עידן הקרח 2: נמסים מצחוק" (2006), "מעבר ליער" (2006), "משפחת סימפסון - הסרט" (2007), "מפלצות נגד חייזרים" (2009), "למעלה" (2009), דמויות שונות מהסדרה דרגון בול (כשהמוכר בהן הוא ראדיץ) ועוד. בשנת 2012 דיבב את טנזן, בנו של אווטאר אנג בסדרה "האגדה של קורה". בשנת 2017 דיבב את דמות האבא בסרט "בייבי בוס".
וסטפורט (קנזס סיטי)

היסטוריה

וסטפורט יושבה לראשונה בתחילת שנות ה-20 על ידי דניאל יואכם (Daniel Yoacham) ומשפחתו שהגיעו מטנסי. הם הקימו את המבנה ששימש כפונדק וכמסבאה הראשונים במקום ומשכו אליהם עוברי אורח רבים, בהם ציידים, אינדיאנים, סוחרים, חיילים ושלא ביודעין גם שודדים שארבו לסוחרים שעברו דרך שביל סנטה פה.
בשנת 1831 התיישב במקום הכומר והמיסיונר הבפטיסטי אייזק מקוי ומשפחתו. מקוי בנה את ביתו על גבעה בה יושב כיום בית החולים סנט לוקאס (Saint Luke's Hospital). בנו, ג'ון קלווין מקוי המכונה "אבי קנזס סיטי", קרא למקום בשם וסטפורט (מילולית: נמל מערבי) מאחר שזאת הייתה נקודת היישוב האחרונה עבור הרפתקנים שנעו לכיוון קנזס.
בשנת 1834 רכש ג'ון מקוי קרקעות מד"ר ג'ונסטון לייקינס (Johnston Lykins), עליהם תיכנן להרחיב את העיירה. במאי של אותה שנה נפתח משרד דואר בוסטפורט ומקוי היה למנהל הדואר הראשון. ג'ון מקוי בנה בית מסחר במקום, שתוך זמן קצר הפך לבית מסחר כללי ששירת סוחרי פרווה, הרפתקנים, אינדיאנים, חוואים מקומיים וחלוצים שנעו מערבה דרך שבילי אורגון, קליפורניה וסנטה פה.
בשנת 1849 פרצה באזור מגפת הכולרה; רבים מתושבי המקום מתו, בהם גם אשתו הראשונה של ג'ון מקוי, ואחרים נטשו את העיירה לבלי שוב.
במהלך שנות ה-50 של המאה ה-19 התאוששה וסטפורט והחלה לצמוח. האספקה למקום הגיעה עד אז דרך סירות שעגנו בעיר אינדפנדנס הסמוכה לגדתו הדרומית של נהר המיזורי, ומשם היה צורך במסע בן ארבעה ימים עד לוסטפורט. כשהעיירה גדלה הצליח מקוי לשכנע את מובילי הסירות לעגון בנקודה הקרובה לוסטפורט. מקום העגינה החדש, הנמצא במקום בו יושבת כיום ה-Grand Avenue ("השדירה הגדולה") בקנזס סיטי, איפשר הגעת סחורה ונוסעים קרוב יותר לשבילים המובילים מערבה, ונודע בשם "העיירה של קנזס". וסטפורט וקנזס סיטי החליפו, למעשה, את העיר אינדפנדנס כנקודת הצטיידות וכ"תחנה האחרונה בגבול המערבי" עבור סוחרים וחלוצים. בפברואר 1857 התאגדה וסטפורט כעיירה. השנים 1854–1860 היו לשנות השגשוג הכלכלי הטובות ביותר של וסטפורט, וב-1858 הגיעה העיירה ככל הנראה לשיא הגידול של אוכלוסייתה כשמנתה כ-2,000 נפש.
במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית התחוללו התנגשויות רבות בין תומכי העבדות לבין מתנגדי העבדות באזור. באוקטובר 1864 התחולל במקום קרב וסטפורט, הידוע בכינויו "גטיסברג של המערב", שהסתיים בניצחונו של האיחוד. בעקבות המלחמה חלה דעיכה בשגשוג הכלכלי שהיה מנת חלקה של העיירה קודם לכן, והיא מעולם לא התאוששה מכך. 
בסופו של דבר, נקודת העגינה החדשה שהצליח מקוי להקים במקום אינדפנדנס התפתחה והפכה לקהילה הדומיננטית, ואילו וסטפורט דעכה. בשנת 1897 סופחה וסטפורט לקנזס סיטי, אך בעקבות ערעור על הסיפוח שהוגש לבית המשפט העליון של מיזורי, הסיפוח אושר רשמית רק ב-1899.
כיום וסטפורט משמשת כמרכז בילויים וקניות של קנזס סיטי. במקום פועלת החברה ההיסטורית של וסטפורט ששמה לעצמה למטרה לשמור ולהחיות את ההיסטוריה של וסטפורט; החברה מקיימת סיורים במקום, מדפיסה מסמכים ועבודות הקשורים במקום ומפעילה את בית האריס-קירני (Harris-Kearney House) המשמש כמוזיאון.
קבוצת אברהם

"קבוצת אברהם" הייתה קבוצת הכשרה של הפועל המזרחי שהוקמה בשנת תרצ"ה-1935 על ידי ותיקי תנועות השומר-הדתי ובני-עקיבא בגליציה המזרחית שבפולין. היא נקראה כך לכבודו של הרב אברהם יצחק הכהן קוק (שהיה אז עדיין בחיים). הקבוצה החלה דרכה סמוך לכפר פינס, ובשנת 1943 הקימה את הקיבוץ כפר עציון.
נסים אלבחרי

קורות חייו

נסים אלבחרי נולד ב-1916 בטשאני ובהמשך היגרה משפחתו לסרייבו ובה רכש השכלה תיכונית. ב-1935 הצטרף למפלגה הקומוניסטית והיה פעיל באיגודים מקצועיים. ב-1936 נעצר על ידי שלטונות יוגוסלביה, נשפט בעוון פעילות מחתרתית ונדון לשנת מאסר. גם לאחר שחרורו המשיך בפעילותו במפלגה הקומוניסטית וב-1940 נכלא שוב. ב-29 במרץ 1941, לאחר ההפיכה הצבאית במהלך הודח הנסיך פאבלה ופטר השני הומלך תחתיו, השתחרר אלבחרי מכלאו.
עם כיבוש יוגוסלביה על ידי גרמניה הנאצית, הצטרף אלבחרי לכוחות הפרטיזנים של טיטו ופעל לארגון כוחותיהם באזור סרייבו. לאחר כינון מדינת קרואטיה העצמאית שנשלטה על ידי האוסטאשה, נלכד אלבחרי ונכלא בסרייבו תוך שעבר עינויים קשים. הוא מולט מהכלא על ידי אנשי המחתרת בסרייבו ושב לכוחות הפרטיזנים. בהמשך, מונה לקומיסר פוליטי של גדוד פרטיזנים והתקדם לתפקיד קצין המודיעין של גיס הפרטיזנים ה-3. שני אחיו הצעירים של נסים אלבחרי, דוד וחיים הצטרפו אף הם לכוחות הפרטיזנים ונהרגו בקרבות.
לאחר המלחמה סיים אלבחרי את בית הספר למדע המדינה בבלגרד והשתלב במנגנון השלטון היוגוסלבי. הוא כיהן כחבר הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית, חבר פרלמנט ושר העבודה של בוסניה והרצגובינה תחת יוגוסלביה. כמו כן היה חבר במועצת הפדרציה של יוגוסלביה. ב-27 בנובמבר 1953 העניק לו שליט יוגוסלביה יוסיפ ברוז טיטו את עיטור גיבור יוגוסלביה. נסים אלבחרי הלך לעולמו בסרייבו ב-1992.