google/wiki40b huggingface dataset:
מיכאל הנגבי (מושל)

ביוגרפיה

הנגבי נולד ב-2 באוקטובר 1911 באוליקה שבפולין בשם מיכאל קופיטֶבסקי (נכתב גם: קופיטיבסקי, קופיטייבסקי, קופיטובסקי), בנם של שרה ויצחק. היה חבר תנועות "השומר הצעיר" ו"החלוץ", ובשנת 1934 עלה לארץ ישראל.
היה ממייסדי קיבוץ נגבה (1939). בשנים 1939–1949 כיהן כמוכתר הקיבוץ, ובשנים 1943–1949 כיהן בנוסף כמזכיר גוש יישובי הנגב.
היה פעיל בארגון "ההגנה" ומרכז ש"י (שירות הידיעות של ההגנה) בנגב.
היה נציג המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית בנגב, ממעלי 11 הנקודות (אוקטובר 1946) וממניחי קווי המים ליישובים החדשים (1946-48).
ב-1947 התגייס לפלמ"ח, ושירת בגדוד השני של חטיבת הנגב וכקצין מטה לתפקידים מיוחדים בחטיבה.
ב-1948 כיהן כמפקד יחידת הקישור של צה"ל לאו"ם בנגב. היה ממארגני שיירת האספקה וכוח האדם לנגב.
השתתף ב"מבצע משה", שהיה חלק ממבצע יואב (אוקטובר 1948) ותכליתו הייתה כיבוש באר שבע.
לאחר כיבוש העיר נתמנה רב-סרן הנגבי למושל הצבאי של העיר.
בטקס שהתקיים בנובמבר 1948 אירח הנגבי את השייחים שרצו את חסות מדינת ישראל. הוא הקים בית חולים צבאי זמני שנוהל על ידי חיל הרפואה, ודאג לאכלוס הבתים שננטשו על ידי התושבים הערבים במשוחררי צה"ל ועולים חדשים.
כמושל צבאי הקים הנגבי צוות של אזרחים מתוך אלו שבאו והתיישבו בבאר שבע. פעל לקליטת העולים, הקמת בית ספר ראשון. ביום העצמאות הראשון של מדינת ישראל (מאי 1949) חנך את תחנת הכוח הראשונה של חברת החשמל, וחוצות העיר הודלקו בתאורת רחוב בפעם הראשונה בתולדות העיר.
בתקופתו של הנגבי החלו לפעול בעיר סולל בונה, שהיה ספק העבודה הראשון בעיר, המשביר לצרכן, תחנת משטרה, משרד דואר ובית החולים הדסה בבאר שבע (19 בדצמבר 1949).
ב-26 בפברואר 1950 נערכה הפתיחה החגיגית של ועדת העירייה, שהתקיימה במועדון החייל בבאר שבע. הנגבי סיים את תפקידו כמושל צבאי לאחר שמסר את ניהול העיר לדוד טוביהו, במעמד שר הפנים חיים משה שפירא.
מאוגוסט 1950 כיהן כיו"ר משלחת צה"ל לועדת שביתת הנשק ישראל-מצרים, ובשנים 1950-52 היה חבר המשלחת לוועדת שביתת הנשק ישראל-סוריה (מ-1951) ולבנון.
השתחרר מצה"ל בדרגת סגן-אלוף.
לאחר שחרורו עסק במסחר עם הבדואים.
בשנת 1958 היה ממייסדי סניף האגודה למען החייל בבאר שבע, ובמשך שנים רבות כיהן כראש מחוז הדרום שלה.
על פועלו בעיר זכה הנגבי בשנת 1991 בתואר יקיר באר שבע.
הנגבי נפטר ב-2001. נטמן בבית העלמין החדש בבאר שבע. על מצבתו נכתב: "מיכאל הנגבי – איש הנגב".
הותיר את אשתו פלה לבית קונצקה ואת שלושת בניו: יגאל, עודד ויצחק.
על שמו רחוב בשכונת רמות בבאר שבע.

בית הנגבי

ב-1949 עבר הנגבי לבאר שבע, והתגורר ברח' הסתדרות 22 בעיר העתיקה של באר שבע.
הבית שוכן מול גן הנשיא בעיר העתיקה. זהו בית ערבי שנבנה בשנות ה-30 ובו התגוררה משפחה נוצרית אמידה. הבית בעל אופי "מערבי" יותר מרוב בתי העיר מאותה התקופה. השימוש בקווים ישרים במקום קשתות, במיוחד בחלונות, נחשב לאופנה מודרנית יותר בבנייה הערבית באמצע שנות השלושים. מרפסת הכניסה הגדולה נבנתה ביציקת בטון. הכניסה מוליכה לאולם גדול, שממנו הסתעפו חדרי הבית. הכניסה האלכסונית לא הייתה אז נפוצה, והשימוש בדגם זה, החורג מהמוכר, מהווה גם הוא עדות לאופיו הפחות שמרני של בעל הבית. 
כיום משמש המבנה בית קפה מסעדה ומרכז לטיפולים אלטרנטיביים בשם "מטה במדבר".
אריה צודקביץ

אריה צודקביץ (1949 - 13 בפברואר 2006) היה ממייסדי מטה מאבק הנכים בישראל וממנהיגיו.

ביוגרפיה

צודקביץ חלה במחלת הפוליו בילדותו. מ-1972 היה חבר הנהלה בארגון נכי ישראל, ובהמשך כיהן כיו"ר הארגון, עד 1985. אחד ההישגים של הארגון בתקופת כהונתו היה הסכם הניידות, שהיווה אבן דרך בהכרה הממשלתית בזכויות הנכים.
ב-1979 היה בין מייסדי ארגון הגג של ארגוני הנכים. ב-1984 יזם את הקמת מפלגת נכים (פז); בבחירות לכנסת האחת עשרה קיבלה המפלגה כ-12 אלף קולות, אך לא עברה את אחוז החסימה. 
בשנות ה-80 וה-90 המשיך בפעילותו למען זכויות הנכים, במקביל לעבודתו כעצמאי בתחום ארגון אירועים. ב-1990 הוביל הפגנת נכים לאורך 35 יום מול משרד האוצר בירושלים. בשנת 2000 יסד את מטה מאבק הנכים. 
בחורף 2000–2001 היה ממובילי שביתת הנכים, שנמשכה 77 ימים והביאה לשינוי ביחס הממסד ולעירור התודעה הציבורית לציבור הנכים ומאבקם על זכויותיהם. צודקביץ שימש חבר בוועדה הציבורית שהוקמה בעקבות השביתה, בראשות שופט, לבדיקת צורכי הנכים. 
ב-25 בנובמבר 2003 קיבל צודקביץ את פרס זוסמן-ג'וינט למצוינות בתחום השירותים החברתיים בישראל, בטקס במעמד נשיא המדינה משה קצב. 
מ-2005 כיהן כחבר דירקטוריון במוסד לביטוח לאומי, לאחר שמונה על ידי שר הרווחה דאז, זבולון אורלב. 
צודקביץ הכיר את בת זוגו ויוי במהלך לימודיהם, והם נישאו ב-27 בינואר 1975. נולדו להם בן ובת. הם התגוררו בתל אביב.
נפטר ב-13 בפברואר 2006, לאחר אשפוז ממושך בבית החולים איכילוב כתוצאה מזיהום.
אנריקו הרביעי

אנריקו הרביעי (באיטלקית: Enrico IV; תורגם לעברית כאנריקו או כהנרי הרביעי) הוא מחזה איטלקי משנת 1921, פרי עטו של לואיג'י פיראנדלו. הוא עוסק בצדדיו הקומיים והטרגיים של השיגעון, הוא תורגם לאנגלית בידי טום סטופארד ואחרים. הפרוטגוניסט, על שמו קרוי המחזה, מאמין שהוא היינריך הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. רקס הריסון כיכב בהפקה בריטית ידועה של המחזה שהציגה בברודוויי בשנת 1973.

תקציר העלילה

בתהלוכת קרנבל בשנת 1921, שכל משתתפיה גילמו דמויות היסטוריות, גיבור המחזה גילם בתהלוכה את דמותו של היינריך הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. הוא נופל מסוסו, נפצע בראשו ומתעלף וכשהוא שב להכרה הוא חושב שהוא באמת היינריך (אנריקו) הרביעי.
אחותו העשירה שיכנה אותו בטירה שתוכננה כחצרו של אנריקו ההיסטורי, שחי שמונה מאות שנה קודם לכן. הוא מקבל את פניהם של שגרירים, כועס על פטר דמיאני, מכיוון שהרס לדעתו את היחסים בינו לבין האפיפיור גרגוריוס השביעי ומבקש ממתילדה המרקיזה מטוסקנה שתפייס בינו לבין האפיפיור. גיבור המחזה למד במשך חודשים את ההיסטוריה ואופי הגיבורים והיה שחקן מעולה, ולכן הצטיין בגילום הדמות. אחותו דאגה למגוון תלבושות תקופתיות ונשכרו אנשים למלא תפקידי יועצים ומשרתים, הללו למדו את פרטי חייו של אנריקו הרביעי.
שני הפריטים היחידים שחרג מאווירת המאה ה-11 היו שני פורטרטים חדשים. האחד – הגיבור בדמותו של אנריקו והשני – של המרקיזה מטילדה. בנוסף לכך, המשרת ג'יאובני הגיע לבוש בפראק וה"יועצים" היו מנסים לגרש אותו. ג'יאובני היה מודיע שהאורחים הם דודה מטילדה, בתה פרידה, שמאורסת לרוזן די-נולי, רופא ואדם מבוגר בשם בלקרידי. מתוך שיחתם אנו למדים שמתילדה היה בצעירותה בחורה מחוזרת מאוד, בין מחזריה היו בלקרידי ואנריקו והיא לא נענתה לאיש מהם. לבסוף היא נישאה, ילדה את פרידה והתאלמנה. לאחר מות בעלה בלקרידי הופך למאהבה, אם כי טינה רחשה בין השניים. אנריקו בחר בקרנבל לגלם את דמותו של היינריך הרביעי מכיוון שמטילדה הייתה מחופשת למטילדה רוזנת טוסקנה, שבטירתה בקאנוסה השתכן האפיפיור גרגוריוס השביעי ואנריקו הגיע לבקש ממנו מחילה על שמרד בו.
לפני פגישתם עם אנריקו הם מתחפשים לדמויות בנות המאה ה-11: מטילדה למלכה האם אדלאידה - אמא של הקיסרית ברטה, אשתו של אנריקו; הדוקטור מתחפש לבישוף מקלוני ובלקרידי מתחפש לכומר ממנזר קלוני. אנריקו מתייחס אל דונה מתילדה כאל אם אשתו, אולם רומז מפעם לפעם לעבר. הוא רואה בבלקרידי את אויבו פטר דמיאני, אף על פי ש"יועציו" מנסים לשכנע אותו שהוא נזיר פשוט מקלוני.
אחרי שהאורחים עוזבים מספר אנריקו ל"יועציו" שהוא מתחזה למשוגע כדי לנקום על מאורעות העבר. הרופא, שסבור שאנריקו משוגע, מכין תוכנית לריפויו: הוא יפגוש את דונה מטילדה כפי שהייתה לפני עשרים שנה, כשאירעה התאונה והוא השתגע. פרידה תגיע לבושה כמו אימה בצעירותה ונראית בדיוק כפי שאמה נראתה עשרים שנה קודם לכן.
כשפרידה מגיעה אנריקו חווה מחדש את מאורעות העבר. בלקרידי ששומע שאנריקו מתחזה למשוגע, מספר על כך לכולם בלעג. בשלב זה אנריקו מספר בכעס על השנים הארוכות ששהה בטירה בודד ומנוכר מהעולם, על תריסר שנים בהן לקה בשיגעון, אחרי שנפל מסוסו אותו דקר בלקרידי הקנאי. הזיכרון המתוק היחידי שלו מהעבר הוא אהבתו לדונה מתילדה. כשהוא רואה את פרידה, הדומה כשתי טיפות מים לאמה דונה מתילדה בצעירותה הוא אומר לה:
"חלום שנהפך לחי...! את היית שם... תמונה... והם הפכו אותך ליצור חי ! את שלי ! שלי, לפי הזכויות ! שלי !"
הוא צוחק כמטורף ומחבק אותה. הנוכחים מביטים עליו בחרדה. בלקרידי מנסה להפריד בין השניים ואנריקו נועץ את חרבו בבטנו.
הגנת מגדלים

הגנת מגדל (באנגלית: Tower defense) הוא ז'אנר משחקי מחשב מהסוג אסטרטגיה בזמן אמת. מטרת המשחק היא לנסות לעצור את מעברן של דמויות עוינות מצד אחד של מפת המשחק למשנהו על ידי בניית מגדלים שירו בדמויות. למבנים שונים יש יכולות שונות, גם בהתאם לאויבים השונים ויש להם עלויות שונות. הריגת דמות אויב מביאה להרווחת כסף או נקודות, אשר בתורם משמשים את המשתמש בקניית מגדלים נוספים, או בשדרוג הקיימים. הבחירה בסוג המגדלים ומיקומם במפה היא חלק מהאסטרטגיה החיונית במשחק. משחקים רבים, כגון Flash Element Tower Defense, מכילים דמויות עוינות העוברות במבוך מוגדר מראש ואילו משחקים אחרים, כגון Silverlight Tower Defense, מכילים מפה ריקה ומאפשרים לאויבים לנוע עליה בצורה חופשית, ובכך מאלצים את השחקן להשתמש במגדלים כדי לבנות את המבוך. ישנן גם גרסאות אשר הן הכלאה של שני סוגים אלה.

היסטוריה

שורשי הז'אנר הם במשחק האסטרטגיה Rampat, משחק ארקייד שיצא בשנת 1990. במשחק המשתמש מגן על טירה על ידי הצבת תותחים, וביצוע תיקונים לתותחים בין סיבובי התקפות אויבים על הטירה. בתחילה, מפתחי משחקים כתבו משחקי הגנת מגדל באמצעות התוכנה Adobe Flash ומאוחר יותר באמצעות התוכנה Silverlight של חברת Microsoft. הצלחת הז'אנר הובילה לפריצתו אל קונסולות משחקי הווידאו Xbox 360, Playstation 3 ו-Nintendo DS בשנת 2008.
צב קסדה אפריקני

מאפיינים

צב זה קטן יחסית עם שריון באורך 20 ס"מ ואצל פרט אחד עד 32.5 ס"מ. השריון שחור או חום והגוף כתום או בהיר יותר. לצב צוואר ארוך, עיניים גדולות ושריון שטוח. לזכרים זנבות ארוכים יותר מנקבות שבעלות שריון יותר רחב. צווארם הארוך של הצבים עוזר להם להתיישר כאשר הם מתהפכים. כמו כן הם מותאמים לחיים במים ומסוגלים לצלול דקות ארוכות.
צבים אלה חיים בבריכות, ביצות ואגמים לאורך אפריקה מכף התקווה הטובה עד לסודאן ובמערב עד לגאנה. הם נפוצים פחות בנהרות זורמים אך ייתכן שיימצאו שם. הם נדירים באזורים יבשים או הרריים.
הצבים הללו חיים בקבוצות בדרך כלל במים, וניזונים מכמעט כל יצורקטן לרבות דגיגים, חרקים, תולעים, רכיכות מימיות, ראשנים וצמחי מים. הם גם יתפסו יונים לא זהירות הבאות לשתות ויגררו אותה למים במהירות, שם הם יקרעו אותה לגזרים באמצעות טפריהם החזקים והחדים. הם גם נוטים לאכול פגרים. 
בעונה היבשה הצבים יוצאים מהמים וחופרים גומה באדמה בה הם בתרדמה במשך זמן רב עד שהגשמים חוזרים.
לא ידועים תת-מינים שלו.
שרביט אדוארד הקדוש

שרביט אדוארד הקדוש (באנגלית: St Edward's Sceptre) המכונה גם השרביט עם הצלב (באנגלית: Sceptre with the Cross) הוא שרביט המהווה חלק מתכשיטי הכתר של הממלכה המאוחדת.
שרון שטיימן

ביוגרפיה

שטיימן מתאמנת בקבוצת הפועל פליפר חדרה בהדרכתה של לודמילה טקצ'ב.

2017

באליפות ישראל בשחייה (בריכת 25 מטר) שנערכה בוויגנייט בסוף דצמבר אותה שנה זכתה שטיימן במדליית ארד במשחה ל-200 מטר פרפר בשיא ישראלי חדש לגילאי 12 ו-13 של 2:17.73 דקות, אחרי מאי לווי ממכבי קריית אונו שקבעה שיא ישראלי חדש לגילאי 16 ו-17 של 16 2:13.15 דקות וקטרין שפיר ממכבי נהריה (2:15.53 דקות).

2018

באליפות הים התיכון -"גביע קומן" (נערות עד גיל 14) שנערך בלימסול, קפריסין ביוני 2018 זכתה שטיימן במדליית ארד במשחה ל-200 מטר פרפר בשיא אישי חדש של 2:19.47 דקות. נוסף לכך היא סיימה במקום שמיני במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:05.73 דקות.

אלופת ישראל

באליפות ישראל שנערכה ביולי אותה שנה היא זכתה במדליית זהב במשחה ל-200 מטר פרפר בשיא ישראלי חדש לגילאי 13 של 2:17.99 דקות, לפני מאי לווי (2:19.08 דקות) וקטרין שפיר (2:19.30 דקות). נוסף לכך, היא סיימה במקום שביעי במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:05.23 דקות.

2019

באליפות הים התיכון -"גביע קומן" (נערות עד גיל 14) (נערות עד גיל 14) שנערכה בבורגס, בולגריה ביוני 2019 סיימה שטיימן במקום רביעי במשחה ל-200 מטר פרפר בשיא אישי חדש של 2:17.45 דקות ובמקום חמישי במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:03.56 דקות.
בפסטיבל האולימפי האירופי לנוער (נערות עד גיל 15) שנערך בבאקו, אזרבייג'ן בסוף יולי היא סיימה במקום שישי במשחה ל-200 מטר פרפר בשיא ישראלי חדש לגילאי 14–16 של 2:14.45 דקות. כבר בשלב המוקדמות היא קבעה, תוצאה של 2:15.43 דקות ועלתה מהמקום הרביעי. נוסף לכך, היא סיימה במקום 15 במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:02.99 דקות.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה באוגוסט אותה שנה היא זכתה בשתי מדליות כסף, במשחה ל-100 מטר פרפר בשיא אישי חדש של 1:02.36 דקות, אחרי לאה פולונסקי ממכבי חיפה (1:00.48 דקות) ולפני איטל שפושניקוב מהפועל ירושלים (1:02.40 דקות) ובמשחה ל-200 מטר פרפר 2:14.86 דקות, אחרי לאה פולונסקי (2:14.23 דקות) ולפני הראל רז מהפועל קריית אתא (2:20.36 דקות).
איניספיל

אטימולוגיה

השם איניספיל נלקח מהמילה האירית איניס פייל (Inis Fáil)  שהיא בעצם כינוי עתיק לאירלנד.

דמוגרפיה

במפקד שנערך בשנת 2011 דיווחה הלשכה לסטטיסטיקה בקנדה כי באיניספיל מתגוררים 32,727 תושבים.
בשנת 2011 היו בעיר 13,797 בתים שמתוכם 12,162 מאוכלסים בקביעות. 
במפקד שנערך בשנת 2006 התגוררו בעיר 31,175 תושבים והנתון מציג עלייה של 6.1%.
בשנת 2011 שטח העיירה הכולל היה 284.21 ק"מ וצפיפות האוכלוסייה הייתה 115 תושבים בכל קמ"ר.
רלית המים

תיאור

אורכה של הרלית 23-28 ס"מ, מוטת כנפיים של 38-45 ס"מ ומשקלה 114-164 גרם. היא בעלת גוף קטן ומעוגל של נוצות כחולות-אפורות על הראש והחזה כשאזור הלחיים לבן, כיפה, עורף וכנפיים חומות, מקור ועיניים אדומות וזנב שחור. היא מסוגלת לעופף למרחקים קצרים אך מתעייפת מהר והיא נוטה בעיקר ללכת על הקרקע. המקור מוארך ומותאם לחטוף מזונות קטנים במהירות. הרלית גם טובה בשחייה והיא שוחה הרבה ומכאן שמה.

אקולוגיה והתנהגות

הרלית חיה ברחבי ביצות, גדות נהרות, מדשאות ואגמים או אף חופים ברחבי העולם הישן ובכמה אזורים היא נפוצה באתרי קרח. הרלית היא מונוגומית ושני בני הזוג מגדלים ילדים יחדיו. הם מקננים בין צמחי המים השונים והנקבה מטילה 6-11 ביצים. הם טריטוריאליים מאוד וקוראים בצרחות לרליות אחרות שישמרו מרחק ויתקפו באגרסיביות כל מסיג גבול. האפרוחים מסוגלים ללכת אחרי אמם כבר ברגע הראשון וניזונים אחריה.
הרליות הן אוכלי כל הניזונים ממה שימצאו בסביבתם, בעיקר בעלי חיים קטנים כמו שלשולים עלוקות, סרטנים, דגים קטנים, דוחיים וחרקים וזחליהם. לעיתים הם אף אכלו חולייתנים קטנים או פגרים. הרליות מחטטות בבוץ כמו כפנים ושולות מה שהם מוצאות או שהם חוטפות את הטרף ממארב. בנוסף על טרף הן ניזונות מעלים, פירות שונים, צמחי מים וזרעים כמו זרעי אורז. 
הרליות נטרפות בטבע על ידי עופות דורסים כמו זרון, עיט צפרדעים ועיט חורש, אנפות כמו אנפה אפורה, אוח מצוי, לילית מצויה, ינשוף שדות, בז מצוי וכשמצוי בביצות גם בז נודד. היא פגיעה גם ליונקים טורפים כמו חתול הביצות, חתול בר, לוטרה, חורפן אמריקאי וחורפן אירופי. בנוסף לטורפים הרלית פגיעה למחלות שונות ולטפילים שונים, חלקם מזיקים וחלקם בעיקר טורדניים, כמו מיני תולעים מוצצות דם ואפילו שטרגליים.
הרליות בתפוצה רבה בטבע ואינם בסכנה. הם יכולים לחיות 8 שנים בטבע. עם זאת באזורים מסוימים מספרם יורד עקב פגיעה בבית הגידול, זיהום ביצות ובכמה איים התערבות האדם והבאה של טורפים לא מקומיים כמו חורפן אמריקאי שיועדו לתעשיית פרוות ונמלטו מהכלוב וטרפו מאות עופות ואפרוחים. כמו כן בניית תעלות בגדות הנהר פוגעת בהם. מתקופת הרומאים כבר החלו לצוד  את העופות למאכל, דבר שמתבצע עד היום.
ג'ואל מאטיפ

קריירת מועדונים

מאטיפ שיחק בקבוצת הנוער וייטמאר מהעיר בה נולד, בוכום. מאחור יותר שיחק במחלקת הנוער של קבוצת בוכום. ביולי 2000 עבר מאטיפ לשחק במחלקת הנוער של שאלקה 04. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו ככדורגלן מקצועי ב-17 באוקטובר 2009 במדי קבוצת המילואים של שאלקה, שאלקה ב'. ב-7 בנובמבר אותה שנה הופיע לראשונה בקבוצה הבוגרת של שאלקה, בבונדסליגה, במשחק נגד באיירן מינכן, שם כבש את שער השוויון. בסיום המשחק נבחר מאטיפ לאיש המשחק.
ב-2 במרץ 2010 מאטיפ חתם על חוזה חדש בשאלקה ל-3 עונות.
בעונת 2010/2011 סייע מאטיפ לשאלקה לזכות בגביע הגרמני. ב-23 ביולי 2011 זכתה שאלקה בסופר קאפ הגרמני. ב-23 בפברואר 2013 כבש מאטיפ צמד בניצחון על פורטונה דיסלדורף.
ב-15 בפברואר 2016 הודיעה ליברפול על חתימתו של מאטיפ בשורותיה לארבע שנים, אליה עבר לקראת תחילת עונת 2016/2017.

נבחרת לאומית

ב-23 בדצמבר 2009 מאטיפ זומן לסגל נבחרת קמרון לגביע אפריקה לאומות 2010. מאוחר יותר ביקש מאטיפ שלא לקחת חלק בטורניר. התאחדות הכדורגל של גרמניה ניסתה לשכנע את מאטיפ לייצג את המדינה בה נולד. מאטיפ העדיף לייצג את נבחרת קמרון, והופיע לראשונה בנבחרת במשחק ידידות נגד איטליה, ב-3 במרץ 2010. מאטיפ זומן לסגל קמרון למונדיאל 2010 ולמונדיאל 2014. במונדיאל 2014 כבש את שער הבכורה שלו בנבחרת במשחק שלב הבתים נגד ברזיל, בו ניצחה ברזיל 4-1. היה זה שער הזכות היחיד של קמרון בטורניר, בו הודחה בתום שלב הבתים. לקראת גביע אפריקה לאומות 2017 הוביל מאטיפ מרד של שמונה שחקנים קמרוניים אשר הודיעו כי לא יצטרפו לנבחרת הלאומית וישארו לשחק במהלך משחקי הגביע בליגות האירופאיות השונות.

חיים אישיים

מאטיפ נולד בעיר בוכום שבגרמניה, לאם גרמנייה, ולג'ין, קמרוני שהיה אף הוא כדורגלן. אחיו, מרווין מאטיפ, הוא גם כדורגלן. בן דודו ג'וזף-דסירה ג'וב הוא כדורגלן עבר ששיחק גם הוא בנבחרת קמרון. בנוסף לאזרחות הקמרונית, מאטיפ מחזיק באזרחות גרמנית.
קוד בלאק

הפקה

ב-27 בינואר 2015, אושר הפרק הראשון של הסדרה על ידי CBS. ב-4 ביוני, ברט מהוני התמנה בתור מפיק בפועל עבור "קוד בלאק".
ב-23 באוקטובר 2015, הזמינו CBS שישה תסריטים נוספים לקוד בלאק בחודש לאחר מכן, CBS הזמינה חמישה פרקים נוספים. CBS חידשה את התוכנית עבור העונה השנייה, בחודש מאי 2016.

הליהוק

ב-17 בפברואר 2015, לוהקה בוני סומרוייל ככריסטה, אמא שאיבדה את בנה בעקבות מחלת הסרטן. ב-23 בפברואר לוהקה מלאני צ'נדרה כמלאניה, רופאה בתחילת ההתמחות שלה. מגי גרייס מרשה גיי הארדן לוהקה כד"ר ליאן רוריש הדמות הראשית. ב-3 במרץ, לוהק לואיס גוזמן כחוסה סנטיאגו, האח הבכיר, שמה של הדמות שונה לאחר מכן לג'סי סלאנדר. למחרת, ראזה ג'אפרי לוהק כניל האדסון ובן הולינגסוורת' לוהק כד"ר מאריו, מתמחה מתחיל. כאשר גרייס עזבה לפני שצילומי הסדרה החלו, התפקיד של ד"ר ליאן רוריש ניתן למרשה גיי הארדן ובוני סומרוויל לוהקה לתפקיד של כריסטה.
בעונה 2 עזבו ג'אפרי וסומרוויל את הקאסט (במקביל עם הדמויות שלהם) ללא הסבר, ורוב לאו הצטרף לקאסט כד"ר איתן ויליס, רופא צבאי שחזר מאפגניסטן לחדר המין של אנג'ל ממוריאל.

הקבלה

"קוד בלאק" קיבל ביקורות מעורבות מהמבקרים. ב-Rotten Tomatoes הסדרה קיבלה ציון של 54%, בהתבסס על 39 ביקורות.  לפי Metacritic, לסדרה יש ציון של 53 מתוך 100, בהתבסס על 26 מבקרים, המציין "ביקורות מעורבת או ממוצעת".
בפסטיבל הטלוויזיה מונטה קרלו לשנת 2016 זכתה הארדן בפרס נימפת הזהב לשחקנית הטובה ביותר בסדרת טלוויזיה, בעוד "קוד בלאק" היה מועמד לפרס דרמת הטלוויזיה הטובה ביותר.
שמואל שי

ביוגרפיה

שמואל שי נולד בפולין.
בתחילת שנות ה-50 שירת בלהקת הנח"ל ונמנה עם דור המייסדים שלה. לאחר שחרורו מהלהקה הצטרף לקיבוץ מעין ברוך. כשעבר לתל אביב הופיע בתוכניות הבידור של קול ישראל כבדרן וחקיין.
בשנת 1957 החל את עבודתו בקול ישראל. השתתף בתוכנית כל האמת לצדם של חברי הצוות ובהם עדה בן נחום ועמוס קינן. הנחה ראיונות רדיו רבים, וכמו כן הנחה ערבי ראיונות במלון "שרתון" בתל אביב בין האורחים בתוכנית היו דוד בן-גוריון, שמעון פרס, יצחק נבון ועוד. היה עורך העתונים "שדמות" ו"במעלה", טרם הצטרפותו לקול ישראל. כמו כן, שימש כדובר "הבימה" ומנהל משרד עצמאי ליחסי ציבור שעסק בניהול מסע הפרסום לפסטיבלי ישראל ולהופעות של פרנק סינטרה, עמליה רודריגז, ז'ולייט גרקו ואחרים. הגיש בטלוויזיה את התוכנית "זוג או פרד"
שי הוא בעל תואר שני בהיסטוריה. היה שליח בארצות הברית וניהל את מחלקת התוכניות הקלות ברדיו. מרצה במכללות ובאוניברסיטה הפתוחה ובמועדונים ברחבי הארץ. כתב מאמרים בעיתונים והשתתף בתוכניות טלוויזיה. שי הוא יקיר תל אביב.
שי נשוי לנחמה ואב לשלושה.
נוישטרליץ

היסטוריה

הכפר שטרליץ מוזכר לראשונה ב-1278. הכפר גדל להיות עיירה קטנה במשך המאות הבאות. במאה ה-17 שטרליץ הייתה חלק מדוכסות מקלנבורג-גיסטרוב (Mecklenburg-Güstrow), שהפסיקה להתקיים עם מותו של הדוכס האחרון בשנת 1695. לאחר מכן הוקמה הדוכסות החדשה מקלנבורג-שטרליץ ב-1701. הדוכסות הקטנה כללה את המחוז של היום ואת המובלעת מסביב לרצבורג (Ratzeburg), שכיום נמצאת בשלזוויג-הולשטיין.
ב-1712 נשרפו עד היסוד העיירה והמצודה. לאחר אסון זה חיו הדוכס ומשפחתו בבקתת הצייד שלהם שליד אגם זירקר שמצפון-מערב לשטרליץ. סביב מקום זה נבנתה העיר החדשה של נוישטרליץ (שטרליץ החדשה). העיר נעשתה לבירה הרשמית של דוכסות מקלנבורג-שטרליץ ב-1736.
נוישטרליץ נותרה למקום מושבם של הדוכסים עד לשנת 1918 והייתה לבירתה של "המדינה החופשית מקלנבורג-שטרליץ" (Freistaat Mecklenburg-Strelitz) בין השנים 1918-1933. ב-1934 מוזגה המדינה עם מקלנבורג-שוורין (Mecklenburg-Schwerin) ויחד הם היוו את הגאו של מקלנבורג.
העיר העתיקה של שטרליץ המשיכה להתקיים לאחר השריפה של 1712 ככפר קטן שסופח לנוישטרליץ ב-1931.
כאשר נכנסו לנוישטרליץ כוחות הצבא האדום ב-30 באפריל 1945 שמו קץ לחייהם 681 מתושבי העיר.
שירו שיר לפיהרר

סינופסיס

המחזמר מתחיל בקטע מוזיקלי, ששמו כשם המחזמר - "שירו שיר לפיהרר" (באנגלית: Springtime for Hitler). בשלב מסוים, הקטע המוזיקלי, המלווה ברקדנים במדי פלוגות הסער הנאציות, יוצרים מבנה של צלב קרס בסגנונו של באזבי ברקלי. המחזה מזעזע מיד את כל הנוכחים בקהל למעט המחבר, וכאשר צופה אחד ויחיד פורץ במחיאות כפיים - הוא מיד ננזף ומושתק על ידי צופים אחרים שמסביבו. בעוד ההצגה ממשיכה הקהל מתחיל לצאת מאולם התיאטרון בהפגנתיות, ואז תחילה הסצנה הראשונה של המחזה, עם לורנצו סנט דובואה לבוש במדים נאצים מלאים ומדבר כמו ביטניק. הקהל הנותר מתחיל לצחוק בקול רם, בחושבו שמדובר בסאטירה, ולמשמע הצחוקים - הצופים שיצאו מהאולם חוזרים למקומותיהם.
המחזאי פרנץ ליבקינד חש סלידה מתגובת הקהל, נעמד מאחורי הבמה ומתיר את הכבל המחזיק את הווילון שנסגר. הוא ממהר לצאת אל הבמה, מתעמת עם הקהל ומתרעם על הטיפול במחזהו האהוב. במהלך העימות הזה שלו, פרנץ מקבל מכה בראשו ונופל. ההצגה נמשכת, והקהל מניח שההופעה שלו הייתה חלק מהמחזה.
המחזה מקבל ביקורות נלהבות, המבטיחות את הצלחתו הכלכלית (ואת הרשעתם של שני המפיקים, כאשר מעשה ההונאה שלהם יתגלה).

גרסאות שונות

בגרסת המחזמר ובסרט המוזיקלי המבוסס עליו, תפקידו של אלורנצו סנט דובואה לא נכלל, ואת היטלר מגלם הבמאי דה-ברי, שמבצע שיר סולו "הייל לעצמי" ("Heil Myself")‏, בהופעה המזכירה את ג'ודי גרלנד. פרנץ ליבקינד היה בחירתו המקורית של מקס ביאליסטוק לגלם את היטלר, אבל בשל תאונה מצערת, הוא שובר את רגלו (באופן אירוני, שכן המונח "לשבור רגל" משמעותו "בהצלחה" בעולם התיאטרון) ומקס מבקש מדה-ברי לגלם את היטלר. במהלך ההצגה, מוצג לקהל צלב קרס באמצעות מראה גדולה, בדומה ל-"שורת המקהלה".
בגרסה המוזיקלית, פרנץ לא מפסיק את ההצגה, אלא מחכה עד לאחר ההופעה כדי להתעמת עם המפיקים, ואז מנסה להרוג אותם תחת האשמה שהם לעגו להיטלר. הוא שובר את רגלו השנייה כשהוא מנסה לברוח מהמשטרה.
מרכז ג'ו אלון

תולדות המוזיאון

תחילתו של אוסף המוזיאון לתרבות הבדואים במוצגים שנאספו בידי הארכאולוגים אבנר ואורנה גורן, בעת שהתגוררו ליד הר סיני. לאחר נסיגת צה"ל מסיני, בסיוע המועצה האזורית בני שמעון, הקרן הקיימת לישראל והאגודה להנצחת זכרו של ג'ו אלון, שוכן האוסף במבנה המרכז שתוכנן בידי האדריכל צבי לישר, ונחנך בשנת 1985‏. לתצוגה נוספו פריטים שנאספו בקיבוץ להב ופריטים שנתרמו על ידי בדואים החיים ברחבי האזור. עוזי חלמיש, ראש המועצה האזורית בני שמעון בין השנים 1966-1970, שימש כמנהלו הכללי של המוזיאון, ואורנה גורן שמשה כאוצרת הראשונה שלו.

המוזיאון לתרבות הבדואים

המוזיאון לתרבות הבדואים נוסד במטרה להנציח את אורח החיים המסורתי של הבדואים, מתוך הבנה כי החברה הבדואית נמצאת בתהליך מואץ של מעבר מחיי נוודות מסורתיים להתיישבות ביישובי קבע. התצוגה משתרעת על-פני שתי קומות, ובה פריטים היסטוריים ועכשוויים המתארים את חיי הבדואים בנגב ובחצי-האי סיני החל בראשית המאה ה-20 צילומים רבים המוצגים במוזיאון נתרמו וצולמו על ידי גואל דרורי מבאר שבע שעשה תיעוד מסיבי של חיי הבדואים בשנות השישים והשבעים. בקיץ 2005 הוקם בחצר המרכז אוהל בדואי ענק באורך של 257 מטרים אשר נרכש בסוריה. האוהל מחולק כמקובל לשני אגפים: חדר אירוח ("דיוואן" או "שיג") ואגף המשפחה ("מחרם"), והוא מכוסה במחצלות ובמזרנים. בדיוואן היכול להכיל עד 150 איש הוקמה כירה להכנת קפה ותה, ובמחרם כירה לאפיית פיתות. המוזיאון הוא הגדול מסוגו בארץ.
קרל פון ובר

קריירה מוקדמת

קרל ובר נולד ב-23 באוגוסט 1892 בגייזלבאך, לאדמונד ובר, בעל בית חרושת לרהיטים, ולאלאונורה לבית פרנץ. בשנת 1911 התגייס ובר לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרגלים הבווארי ה-13 (פרנץ יוזף, קיסר אוסטריה ומלך הונגריה), עמו לחם במלחמת העולם הראשונה. ב-9 באוקטובר 1917 הוענק לו על פעולותיו בקרב איפר השלישי עיטור המסדר הצבאי של מקס יוזף, ובעקבות כך קיבל את תואר האצולה ריטר פון ובר, ובשנת 1918 נפצע פון ובר פעמיים בקרב אראס (1918). על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה הצטרף פון ובר לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 באפריל 1932 הוא הועלה לדרגת מיור, וב-1 באוגוסט 1934 הוא הועלה לדרגת אוברסט לוטננט. ב-13 במאי 1935 מונה פון ובר למפקד גדוד ההדרכה ה-2 של רגימנט הרגלים ה-20, וב-15 באוקטובר 1935 הוא מונה למפקד הגדוד ה-2 ברגימנט הרגלים ה-62. ב-1 ביולי 1937 הוא הועלה לדרגת אוברסט, וב-12 באוקטובר 1937 הוא מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-93.

מלחמת העולם השנייה

בפרוץ המלחמה היה פון ובר מפקד רגימנט הרגלים ה-93, ופיקד עליו במהלך המערכה בפולין ובמהלך המערכה על צרפת, כחלק מהדיוויזיה הממונעת ה-13. ב-16 באוקטובר 1940 הוא מונה למפקד חטיבת הרובאים ה-1, וב-1 בנובמבר 1940 הוא מונה לראש מטה דיוויזיית הפאנצר ה-11. ב-1 בדצמבר 1940 הוא הועלה לדרגת גנרל מיור, וב-7 ביולי 1941 הוא מונה למפקד דיוויזיית הפאנצר ה-17 ברוסיה. ב-19 ביולי 1941 הוא נפצע קשה בלחימה סביב סמולנסק מפגיעת רסיס, וב-20 ביולי 1941 הוא נפטר כתוצאה מפציעתו בבית החולים השדה בקרסני-רוסל.