סאטו מארה

מקור השם

השם הראשון מבין 34 השמות ההיסטוריים ניתן על ידי המלכה ג'יזל, אשתו הגרמנית של המלך סטפן הקדוש. השמות המתאימים ביותר היו שטמר, סוטמר או זוטמר.
העיר כיום ידועה במספר שמות בהתאם להשתייכות הלאומית של הדובר: ברומנית היא סאטו מארה (Satu Mare), בהונגרית סאטמאר-נעמטי (Szat-márnémeti), בפי האוכלוסייה המקומית סאקמאר, ובפי היהודים סאטו מרה (בעברית) או סאטמער (ביידיש). פירוש השם ברומנית הוא "הכפר הגדול".

היסטוריה

חשיבותה של העיר הייתה קשורה להובלה ולמסחר של מלח. בשל היתרונות הכלכליים והמסחריים שהחלו במאה ה-13, הפכה סאטו מארה למרכז כלכלי חשוב.
מאז המאה ה -13 כבשו את סאטו מארה מספר רב של אנשים עד שמשפחת באתורי השתלטה על המצודה ב-1526, והמשיכה להסיט את מימיו של הנהר סומש כדי להגן על החלק הדרומי של המצודה כך, המבצר נשאר על אי, מקושר לכבישים הראשיים על ידי שלושה גשרים מעל סומש. ב-1562 הותקפה המצודה על ידי צבאות עות'מאנים בראשות פרגלי אברהים פאשא מבודה ופאשה מאלוצי מטמיסוארה. אחר-כך הציתו אותה ההבסבורגים, מובילים את הצבאות הטרנסילבניים הנמלטים. הגנרל האוסטרי לזר שונדי פקד לבנות את המצודה מחדש לאחר התוכניות של האדריכל האיטלקי אוטאביו בלדיגרה; באמצעות מערכת ביצורים איטלקית, המבנה החדש היה מחומש עם חמישה מגדלים. לאחר תקופה שבה החליף את העיר, העיר הייתה תחת שליטה העות'מאנית ב-1661. קראו סוקמר על ידי הרשויות החדשות. מעמד זה התקיים עד 1691, כאשר אוסטריה גירשה את העות'מאנים במהלך מלחמת טורקיה הגדולה.
בימי הביניים סאטו מארה נכבשה על ידי הטורקים, נשרפה ונבנתה מחדש.
ב-1600 איחד מיכאי האמיץ (נסיך ולאכיה בין 1593–1601, נסיך טרנסילבניה בין 1599–1600 ונסיך מלודובה בשנת 1600) את שלוש הנסיכויות עם אוכלוסייה רומנית שנמצאו לראשונה מאוחדות ונתונות תחת שליטתו של מנהיג רומני אחד, האיחוד ארך חצי שנה בלבד.
מיכאי האמיץ נחשב לאחד הגיבורים הלאומיים הגדולים ביותר של רומניה.
במאה ה-16 היא הייתה בין הערים הייצוגיות ביותר בטרנסילבניה לכן ב-1711 ההסכם שקבע את גורל טרנסילבניה נחתם במבצר שכיום הוא משמש כמוזיאון האומנות של סאטו מארה.
במאה ה -18 החל עיור אינטנסיבי; כמה מבנים שורדים מאותה תקופה, כולל בית העירייה הישן, הפונדק, הצריפים, הכנסייה היוונית הקתולית והכנסייה הרפורמית. ב-1804 הוקמה בעיר גם עיר הגירה קתולית קתולית. ב-1823 הוקמה ועדת השיטור של העיר כדי לכוון את השלטון המקומי. ב-1844 מפעלי התעשייה הראשונים בעיירה נפתחו, כולל טחנת הקיטור, מפעל הלבנים, מפעל עץ, מפעל צדפים, בית הזיקוק ומפעל הרהיטים.
מאז המחצית השנייה של המאה ה-19, היא עברה שינויים כלכליים וחברתיים-תרבותיים חשובים. החברות הגדולות של העיר שגשגו בתקופה זו, והעיר השקיעה רבות בקווי תקשורת, בתי ספר, בתי חולים, עבודות ציבוריות וגנים ציבוריים. מערכת הבנקאות והמסחר התפתחה גם: ב-1929 הוקם חדר המסחר והתעשייה, כמו גם שוק המניות הסחורות, עם 25 חברות מסחריות ו-75 חברות תעשייה וייצור כחברים. ב-1930 היו 33 בנקים.
לאחר התמוטטותה של האימפריה האוסטרו-הונגרית, כבשו כוחות רומניה את העיר במהלך המתקפה שלהם .ב-15.4.1919 הסכם טריאנון הכיר את איחוד טרנסילבניה עם רומניה וסאטו מארה חדלו רשמית להיות חלק מהונגריה והפכה לחלק מרומניה. ב-1940, פרס וינה השני החזיר צפון טרנסילבניה, כולל סאטו מארה, להונגריה. באוקטובר 1944 נכבשה העיר על ידי הצבא האדום. אחרי 1945, העיר הפכה שוב לחלק מרומניה. זמן קצר לאחר מכן, משטר קומוניסטי עלה לשלטון, שנמשך עד מהפכת 1989.

יהדות סאטו מארה

האזכור הממשי הראשון של יהודים בעיר הוא מ-1698, ובמפקד שנערך ב-1737 היו רשומים 17 יהודים. במאה ה-18 שימשה סאטו מרה תחנת מעבר ליהודים. בכל מפקד אוכלוסין נרשמו שמות משפחה שונים, עדות לכך שלא הייתה נוכחות יהודית קבועה במקום.
התופעה החריפה עוד יותר לקראת סוף המאה ה-18, כשבאופן רשמי לא הורשה אף יהודי לגור בסאטו מרה. מצב זה נמשך עד 1848, שנת המהפכות באירופה.
בשנה זו בוטל איסור התיישבות היהודים בסאטו מרה, וב-1852 הכירה מועצת העיר בקיום קהילה יהודית. מאותה שנה התחילה הקהילה לנהל פרוטוקולים, רישומים שהיו קיימים עד השואה. במחצית השנייה של המאה ה-19 חלו כמה התפתחויות נוספות, והרי דוגמאות לכך:
ב־1858 נבנה בית הכנסת הראשון (נוסף על המניינים בבתים פרטיים). ב-1863 הוקם מקווה טהרה. ב-1871 נוסח תקנון לקהילה. אחד מסעיפיו הבולטים היה שהקהילה נוהגת לפי נוסח אשכנז. אלה הרוצים לנהוג לפי נוסח ספרד - רשאים להקים לעצמם בית מדרש חסידי, אך על חשבונם. כמו כן הקימה הקהילה מוסדות חינוך שונים, כגון חברה קדישא, חברת "מחזיקי תורה" ו"חברת משניות".
תנופה חשובה ביותר, בזמנו הוקמו בתי תפילה ובתי תלמוד תורה בהם למדו כל יום מאות ילדים גולת הכותרת בפעילותו הייתה הקמת ישיבת סאטו מרה.
בדרישותיו היה מדגיש את חשיבות השינון והחזרה על חומר הלימוד, לימודים עצמיים כל אחד ובנאומי הפתיחה שלו בראשית הלימודים היה מגדיר את מטרת הלימוד.
הוא התנגד לרכישת השכלה כללית בבתי הספר ולפעילויות ציוניות.
לאחר פטירתו נבחר רבי אליעזר דוד גרינוולד להיות רבה של סאטו מרה, את רוב זמנו הקדיש למען הישיבה מה שמנה ממנו להרבות בכתיבת ספרים וחידושים, את תלמידיו נהג לכנות "ילדיי", הקים בעבורם מנזה ודאג להם לאכסניות.
בחורים רבים מרחבי העולם נמשכו אל ישיבתו בגלל יראת שמים שלו ובגלל מסירותו לתלמידיו.

חינוך

ילדי הקהילה בסאטו מארה קיבלו חינוך דתי ומסורתי.
נוסדו חדרים פרטיים על ידי מלמדים שהקימו תלמוד תורה בפיקוח הקהילה, חלק מהחדרים החזיקו מעמד עד השואה.
בארגון בית הספר היהודי הכללי היה תפקיד מרכזי למורה יצחק דנציגר.
זה פעל עד שהקהילה הקימה בית ספר כללי משלה בשנות השבעים.
הקהילה ביקשה תמיכה כספית למטרה זו מהשלטונות, אבל אלה השיבו בשלילה בטענה שהקהילה חייבת לממן את בית ספרה מקופתה.
עם ריבוי התלמידים נאלצו להקים כיתות נוספות והקהילה התקשתה מאוד מבחינה כספית באחזקת בית הספר לכן השלטונות נאלצו לעזור להם.
עד סוף שנות השמונים למדו בבית ספר היהודי בנים ובנות יחד ולכן הקהילה הקימה בית ספר עם שש כיתות לבנות לחוד. בינתיים פסקה התמיכה של השלטונות ובית הספר נקלע למשבר.
מכיוון שעוד לא היה בית ספר תיכון יהודי בעיר היהודים נשלחו לתיכונים לא יהודיים.

הקהילה היהודית בעיירה לאחר מלחמת העולם השנייה

בספטמבר 1945, כארבעה חודשים לאחר תום המלחמה, היו בה 3,096 יהודים בלבד.
בניגוד למרכזים רבים אחרים במזרח אירופה שבהם נעלמה הקהילה לחלוטין כתוצאה מהשואה, בסאטו מרה מספר היהודים אפילו עלה בשנים הראשונות שאחרי השואה. ככתוב לעיל, בספטמבר 1945 היו בה 3,096 יהודים. שנתיים לאחר מכן היו בה 7,500 יהודים. עלייה מספרית זו מקורה בעובדה שלסאטו מארה חזר חלק גדול מניצולי השואה של העיר, ועליהם נוספו יהודים מהכפרים הסמוכים ומהמדינה בכללותה.
פעולתם הראשונה של הניצולים הייתה הקמת הארגון "האחדות העממית ביהדות", אשר מילא זמנית את מקום הקהילה. חלק ממוסדות הקהילה חודשו, ביניהם בית החולים היחיד, החברה קדישא ואף בית הדין הרבני.

מלחמת העולם הראשונה

בין 400 ל-500 יהודי סאטו מרה גויסו ונלחמו במלחמת העולם הראשונה.
כמה מיהודי הונגריה תרמו (וביניהם הסאטמארים) למען ניצחונה של הונגריה.
כמה קצינים ורופאים העלי דרגות גבוהות ונמוכות שירתו וכמה נפלו.
מלחמת העולם הראשונה הביאה בעקבותיה שינוי דמוגרפי ולחץ כלכלי לסאטו מרה. עם פרוץ המלחמה ב-1914 הגיעו לסאטו מרה כ-2,000 פליטים יהודיים מגליציה, שנמלטו מפני צבא הצאר הרוסי שפלש שמה. שתי הקהילות בסאטו מארה עשו מאמץ משותף לקלוט את הפליטים, אשר רובם ככולם לא חזרו לפולין עם תום המלחמה. רבים מהם היו מחוסרי מקצוע, והחזקתם הוטלה על כתפי הקהילה. שינוי גורלי יותר בא בעקבות השינויים הטריטוריאליים המפליגים בגבול הרומני-הונגרי. כתוצאה מהמלחמה עברה כל טרנסילבניה לידי הרומנים, וזו כללה את סאטו מארה. הרומנים נקטו בכל האמצעים שעמדו לרשותם כדי לתת אופי רומני לעיר. למרות זאת, עד מלחמת העולם השנייה נשארה העיר מאוכלסת ברוב הונגרי.

בין שתי מלחמות העולם

כאמור, לאור האתגרים החדשים שעמדו בפניה, הייתה הקהילה היהודית צריכה להתארגן מחדש ולהרחיב את מוסדותיה. היא אמנם עשתה כן - בהרחבת מגרש בית הכנסת הגדול ובנייני ציבור שונים, בהקמת בית יתומים בתמיכת הג'וינט, בייסוד חברה לתמיכה בתלמידים עניים, בהרחבת מקווה הטהרה ובשכלולו, בהקמת בית מדרש מפואר ותלמוד תורה ועוד. יצוין לשבח בית חולים יהודי שהוקם במאמץ משותף של שתי הקהילות (האורתודוקסית וה"סטטוס קוו"). לפי ההסכם שנערך ביניהן יכול היה ראש ועד בית החולים להיבחר רק מתוך הקהילה האורתודוקסית. בית החולים נפתח ב-1927, הוחרב כמעט כליל בידי הנאצים ושוקם בעזרת הג'וינט ותרומות פרטיות בשנת תש"ו (1946).

מלחמת העולם השנייה

הגרמנים כבשו את סאטו מארה רק במרץ 1944, אך הפגיעה ביהודי העיר החלה עוד קודם לכן. למעשה הדבר נעשה בשלושה שלבים: שלב א' מ-1940 ועד מרץ 1944, שלב ב' בחודש אפריל 1944 ושלב ג', בחודש מאי 1944. בשלב הראשון הועברה סאטו מרה (כחלק מטרנסילבניה) משלטון רומני לשלטון הונגרי. בתקופה זו נחקקו חוקים אנטי יהודיים ישירים או עקיפים. כמו כן, רבים מיהודי הונגריה גויסו לפלוגות העבודה. בשלב השני, כחודש לאחר הכיבוש הגרמני של הונגריה, הוקם הגטו, ונוסף למחלות ולצפיפות הנוראה, היו מקרים רבים של עינויים ורציחת יהודים, במיוחד האמידים שביניהם. השלב השלישי היה הקצר והאכזרי ביותר. במשך שבועיים (כ"ז באייר תש"ד, 20 במאי 1944, ועד י"ב בסיוון תש"ד, 3 ביוני 1944) היו כל יומיים-שלושה משלוחים לאושוויץ.
ב-1941 היו בסאטו מרה 12,960 יהודים, והם היו 25% מהאוכלוסייה. בקיץ 1941 גירשו השלטונות ההונגריים לאוקראינה הנתונה לכיבוש הגרמנים משפחות יהודיות שלא יכלו להוכיח שהן בעלות אזרחות הונגרית. המגורשים נרצחו בקמנץ-פודולסקי ב-27 או ב-28 באוגוסט.
ב-1942 גויסו רוב הגברים היהודים מסטמרנמטי לשירות עבודת כפייה במסגרת צבא הונגריה. רובם הוצבו בחזית המזרחית באוקראינה, ורבים מהם נספו שם.
ב-26 באפריל 1944 התכנסה בסטמרנמטי ישיבה בראשותו של תת-שר הפנים לסלו אנדרה ובהשתתפותם של פקידי מינהל בכירים בצפון טרנסילבניה לדיון בגטואיזציה. הגטו של סטמרנמטי הוקם ב-3 במאי 1944, על-פי הצווים של סגן הממונה על המחוז אנדרה בואר ושל ראש העיר לסלו צוקה. הגטו הוקם בסביבה שהייתה מיושבת בצפיפות ביהודים. נוסף על יהודי העיר נדרשו לעקור לגטו גם היהודים מארדוד, נג'קרוי וסטמרנמטי, ובין 3 ל-6 במאי 1944 עברו לגטו כ-17,000 יהודים. עם כניסתם נעשו על גופם חיפושים דקדקניים לגילוי דברי ערך מוסתרים. ב-13 במאי 1944 רוכזו בגטו עוד 2,000 יהודים שהובאו מגטו נג'קרוי.
הצפיפות בגטו הייתה גדולה מאוד. שטח המחיה הסתכם במעט יותר מחצי מטר רבוע לנפש. השימוש במיטות נאסר, ותושבי הגטו נאלצו לישון על מזרנים או מזרני קש.
בראש המועצה היהודית בגטו עמד זולטן שוורץ. רופאים יהודים ארגנו סיוע רפואי. באחד מבנייני בית חרושת שבתחומי הגטו הוקם בית חולים ולצדו פעל גם בית חולים למחלות מידבקות. למרות מחסור חמור במזון הוקם גם מטבח ציבורי. בית החברה קדישא הוסב לבית הכנסת של הגטו.
מפקד הגטו היה קצין המשטרה ההונגרית בלה שרקוזי, שכונה בפי תושבי הגטו "היטלר השני". הוא פיקח בעצמו על העינויים שעונו תושבי הגטו כדי שיגלו היכן הוסתרו חפצי ערך. כמה מהנחקרים מתו מהעינויים, ואחרים העדיפו להתאבד כדי להימלט מהם.