google/wiki40b huggingface dataset:
סבטלנה זאחרובה

סבטלנה זאחרובה (ברוסית: Светлана Захарова; נולדה ב-10 ביוני 1979) היא פרימה בלרינה בבלט של  תיאטרון הבולשוי ברוסיה, ובבלט של תיאטרון לה סקאלה באיטליה.

ביוגרפיה

זאחרובה נולדה בעיר לוצק, אוקראינה, ברית המועצות, ב-10 ביוני 1979. בגיל שש, סבטלנה נלקחה על ידי אימה ללמוד ריקודי עם בסטודיו מקומי. בגיל עשר, סבטלנה נבחנה והתקבלה לבית הספר לכוראוגרפיה של קייב, אוקראינה. ארבעה חודשים בלבד לאחר מכן, אביה הוצב מטעם הצבא במזרח גרמניה, דבר שאילץ את סבטלנה להפסיק את לימודיה. חצי שנה לאחר מכן, המשפחה חזרה לאוקראינה, וסבטלנה נבחנה שנית והתקבלה לבית הספר. היא צורפה מיד לשנה השנייה, תחת המורה Valeria Sulegina. לאחר שש שנים בבית הספר סבטלנה התחרתה בתחרות בינלאומית לרקדנים צעירים. בעקבות התחרות התאפשר לה לעבור לבית הספר היוקרתי לבלט - ואגאנובה.
בשנת 1996, כשהייתה בת 17, השלימה סבטלנה את לימודיה בואגאנובה והצטרפה ישירות כרקדנית בבלט של תיאטרון המארינסקי. שנה לאחר מכן ב-1997 כשהייתה בת 18 בלבד, היא ביצעה את הופעות הבכורה הראשונות שלה כרקדנית ראשית (פרימה בלרינה) בבלט של תיאטרון המארינסקי.
סבטלנה התברגה במהרה כאחת הבלרינות המוכשרות והמפורסמות ביותר, ובשנת 2003-2004 קיבלה הצעה לעבור להיות רקדנית ראשית של בלט תיאטרון הבולשוי. על פי שמועות המעבר נבע גם כתוצאה מחוסר שביעות רצון בבלט של תיאטרון המארינסקי.
כיום, סבטלנה מבצעת סיבובי הופעות ומתארחת בלהקות הבלט הגדולות בעולם. היא נחשבת כאחת הבלרינות הגדולות של הדור, בעיקר בזכות השליטה המוחלטת והמומחיות שלה בטכניקות הבלט, עבודת הרגליים המדהימה שלה, הגמישות יוצאת הדופן שלה, המוזיקליות והריקוד מהנשמה. יחד עם זאת, לא כל המבקרים מוצאים את היכולות יוצאות הדופן שלה מתאימות לנורמות של הבלט הקלאסי.
באיטליה רקדה סבטלנה בבלט של תיאטרון לה-סקאלה עם הרקדן הראשי רוברטו בולה בבלטים כמו אגם הברבורים, ג'יזל, לה-באיאדרה, היפהפייה הנרדמת ועוד.
סבטלנה זכתה בתחרות הריקוד "Prix Benois de la Danse" בשנת 2005 ובפרס הפדרציה הרוסית ב-2006.
סבטלנה נשואה לכנר הרוסי Vadim Repin. לזוג בת אחת בשם אנה, שנולדה ב-17 בפברואר 2011. זאחרובה נעדרה בסיבוב ההופעות של הבולשוי בלונדון בקיץ 2010 כתוצאה מפציעה בירך, כך מסרו הגורמים הרשמיים. בפועל היא הייתה בהריון בזמן הזה. זאחרובה חזרה לקריירת הריקוד לאחר הלידה, וכיום מופיעה ברחבי העולם.
נשיא הרשות הפלסטינית

היסטוריה

בעקבות החתימה על הסכמי אוסלו ומספר הסכמים נוספים, החל מספטמבר 1993, בין ישראל לאש"ף הוקמה הרשות הפלסטינית והוסכם כי עד לבחירות שיערכו במועד מאוחר יותר, יאסר ערפאת מנהיג אש"ף, יעמוד בראש הרשות. בכך הפך יאסר ערפאת ליושב ראש הראשון של הרשות הפלסטינית ושלטונו אושר בבחירות שהתקיימו ב־20 בינואר 1996 בגדה המערבית וברצועת עזה. הבחירות הבאות שהיו אמורות להתקיים נדחו מספר פעמים, וערפאת נשאר בתפקיד עד מותו ב־11 בנובמבר 2004.
מותו של ערפאת הביא לעריכת בחירות חדשות לנשיאות הרשות. עד לעריכת הבחירות שימש רווחי פתוח, דובר המועצה המחוקקת הפלסטינית, כנשיא זמני למשך 60 יום, אולם הוא לא הפעיל את רוב הסמכויות שהופקדו בידיו. הבחירות ליושב ראש הרשות הפלסטינית התקיימו ב-9 בינואר 2005 בהם נבחר מחמוד עבאס. למרות שבאופן רשמי הסתיימה כהונתו של עבאס בינואר 2009 על פי חמאס או בינואר 2010 על פי אש"ף הרי שהוא ממשיך לכהן כנשיא עד היום (2018) עקב הסכסוך בין חמאס לפת"ח המונע קיומן של הבחירות.

הסכסוך על שם המשרה

כשהוקמה הרשות הפלסטינית סירבו הרשויות בישראל לכנות את העומד בראשה "נשיא", ותבעו כי המשרה תכונה "יושב ראש הרשות הפלסטינית". זאת כדי לא ליצור את הרושם כאילו הרשות היא מעין מדינה עצמאית. ההבחנה בין "נשיא" לבין "יושב ראש" כלל אינה קיימת בשפה הערבית, כך שהתואר "ראיס" (رئيس - "ראש") שבו משתמשים הפלסטינים יכול להתפרש באותה מידה כ"נשיא" או כ"יושב ראש", אולם בתרגום מסמכים רשמיים לאנגלית משתמשים הפלסטינים במילה president (ולא chairman). ארצות הברית, בהיותה מתווכת הראשית בין הצדדים, השתמשה בתארים שונים בהתאם להקשר. בהודעות לתקשורת שניתנו על ידי שגרירות ארצות הברית בישראל נעשה שימוש בתואר "יושב ראש" בעוד שבמסיבות עיתונאים בבית הלבן השתמשו האמריקנים בתואר "נשיא", ובכל מקרה נמנעו משימוש בתואר "מנהיג הפלסטינים". התקשורת האמריקנית השתמשה בדרך כלל בטרמינולוגיה הפלסטינית, ואילו התקשורת הישראלית פשוט קראה למנהיג בשמו.
המחלוקת בנושא זה נמשכה כל עוד כיהן בתפקיד יאסר ערפאת. כשנבחר מחמוד עבאס לתפקיד, החלו מנהיגי ישראל וארצות הברית לכנות אותו "נשיא הרשות הפלסטינית", כנראה כדי לחזק את מעמדו לאור העובדה שעמדותיו מתונות יחסית].
צ'ארלס סטארק דרייפר

צ'ארלס סטארק דרייפר (באנגלית: Charles Stark "Doc" Draper; ‏2 באוקטובר 1901 - 25 ביולי 1987) היה מהנדס ומדען אמריקאי שפיתח את הניווט האינרציאלי החיוני לטילים מונחים וצוללות ולמסע בחלל. ייסד ועמד בראש מעבדת המכשור של המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT) (ב-1973 נפרדה המעבדה מעל האוניברסיטה והפכה למכון מחקר עצמאי שלא למטרות רווח בשם "מעבדות צ'ארלס סטארק דרייפר") ועמד בראש הצוות שפיתח את מחשב הניהוג של חלליות תוכנית אפולו ששיאה היה בנחיתת האדם הראשון על הירח.

תולדות חייו

יליד מיזורי, ב-1922 סיים תואר ראשון בפסיכולוגיה באוניברסיטת סטנפורד. לאחר מכן עבר ל-MIT וסיים שם ב-1926 תואר ראשון בהנדסת חשמל והמשיך בלימודים ובמחקר. ב-1938 קיבל תואר דוקטור בפיזיקה מ-MIT. 
ב-1939 התמנה לפרופסור להנדסת אווירונאוטיקה וייסד את מעבדות המכשור. במהלך מלחמת העולם השנייה ביקש דרייפר להתנדב כטייס, אך נדחה. אף על פי כן מימש את רצונו להפוך לטייס באמצעות קורס טיס אזרחי. תוך שילוב ניסיונו כטייס וכמדען פיתח דרייפר את הניווט האינרציאלי, עזר ניווט העושה שימוש במחשב ובחיישני תנועה לניווט לפי חישוב עיוור. כלומר חישוב רציף של מיקום, כיוון ומהירות ללא כל צורך בנקודות ייחוס חיצוניות.
בתחילת שנות החמישים התבקשה מעבדת המכשור בראשות דרייפר לספק מערכת הנחיה פנימית כמערכת מגבה לטיל האטלס. מערכת ההנחיה של האטלס תוכננה כשילוב של מערכת אוטונומית על גבי הטיל ושל תחנת מעקב ושליטה קרקעית. בסופו של דבר, המערכת האוטונומית תפסה מקום מרכזי בטילים בליסטים, והשילוב בינה לבין תחנה קרקעית נותר בשימוש בחקר החלל.
ב-1961 זכו מעבדות דרייפר בחוזה הראשון שהוציאה נאס"א במסגרת תוכנית אפולו. במסגרת זו נבנה מחשב הניהוג והניווט של אפולו ((Apollo Guidance Computer (AGC) ששימש להכוונת רכב הנחיתה הירחי בתשעה שיגורים, שישה מתוכם נחתו בפועל על הירח. ב-1963 נבחר דרייפר לכהן כנשיאה השני של האקדמיה הבינלאומית לאסטרונומיה ((International Academy of Astronautics (IAA).
דרייפר היה עמית האקדמיה הלאומית למדעים, האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים והאקדמיה הצרפתית למדעים וחבר הנהלת IEEE. ב-1964 זכה במדליה הלאומית למדעים.
קרל ויצל

ביוגרפיה

ויצל נולד ב-18 באוקטובר 1884 בדיסלאקן שבקיסרות הגרמנית. ב-1903 הוא התגייס כצוער לצי הקיסרי הגרמני, ואת הכשרתו הבסיסית עשה על האנייה "מולטקה". הוא השתתף במשלחות ימיות שונות ושרת מספר שנים במושבות הגרמניות בסין. בתחילת מלחמת העולם הראשונה הוא היה בדרגת קפיטן-לויטננט ושרת על אוניית הקו "אולדנבורג". ב-1915 הוא הועבר לסיירת הקלה "אלבינג", והשתתף עמה בקרב יוטלנד. ביוני 1916 הועבר ל"פרנקפורט", ולאחר מכן מונה לנווט ולקצין הראשון של ה"גראודנץ". הוא נשאר בתפקיד זה גם לאחר סיום המלחמה ופירוקו של הצי הקיסרי.
ב-2 בפברואר 1920 הוא מונה למפקד כוחות הארטילריה בווילהלמסהאפן, ובמקביל מונה לחבר בוועדת המשנה של ועדת השלום מטעם חיל הים. בתפקיד זה, הוא ניסה לשאת ולתת עם נציגי מדינות ההסכמה על ארטילריית החופים הגרמנית. ב-29 ביוני של אותה שנה הוא הועלה לדרגת קורבטנקפיטן, וב-5 בפברואר 1921 הועבר למחלקת החימוש הימית. ב-11 בינואר 1926 מונה לקצין ראשון על ספינות הקו "בראונשוויג", וב-1 בפברואר של אותה שנה הועבר למלא את אותו התפקיד על ה"שלזוויג-הולשטיין". ב-1 באפריל 1927 הוא קודם לדרגת פריגטנקפיטן. ב-1 בדצמבר קודם לדרגת קפיטן צור זה, וב-1 באוקטובר 1934 לדרגת קונטר אדמירל. ב-1 באוקטובר 1934 מונה לראש מחלקת החימוש של הצי.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה מילא תפקידי מטה שונים והועלה לדרגת גנרל-אדמירל. ב-31 באוגוסט 1942 הוא התפטר משירות פעיל. למרות זאת, במאי 1945 הוא נידון ל-25 שנות מאסר בידי בית משפט רוסי, בעוון פשעי מלחמה. הוא שוחרר כעבור עשר שנים, ופרש לביתו במערב ברלין. הוא נפטר ב-31 במאי 1976 בגיל 91.
תאודור זלוציסטי

תולדות חייו ופועלו

תאודור זלוציסטי נולד בשנת 1874 באחוזת בורחסטובה (Borchestowa) שבקרבת העיר דנציג, אז בקיסרות הגרמנית, לאביו זאב וולף, שהיה שוחט.
החל ללמוד רפואה באוניברסיטת ברלין, ושם היה שותף, לצדם של היינריך לווה, ארתור הנטקה, שמריהו לוין, ליאו מוצקין ומרטין בובר, להקמת אגודת הסטודנטים הציוניים בברלין "ישראל הצעיר" (בגרמנית: Jung Israel, "יונג ישראל"; 1892), שב-1895 שינתה את שמהּ ל"התאחדות הסטודנטים היהודים" (Vereinigung Jüdischer Studenten, ובראשי תיבות: V.j.St), כמשקל נגד ל"אגודת הסטודנטים הגרמניים" האנטישמית.
בשנת 1897, בעת לימודיו בברלין, נבחרו זלוציסטי ואשתו לצירים לקונגרס הציוני הראשון שנערך בבזל. אשתו של זלוציסטי, חולדה תומשבסקי, הייתה אחת הנשים היחידות מבין צירי הקונגרס.
משנת 1900 עבד כרופא עיניים בברלין.
במקביל, כתב בעיתוני יהדות גרמניה, 'די ולט' (גרמנית: "העולם") של תאודור הרצל ו-"Ost und West" (גרמנית: "מזרח ומערב") מייסודו של דייוויס טריטש.
בשנת 1912 היה בין יוזמי החלטה שקראה לכל חברי התנועה הציונית ליישם את רעיון העלייה לארץ ישראל באופן אישי, ובשנת 1913 הגיע לביקור בארץ ישראל. במהלך מלחמת העולם הראשונה שירת כרופא באיסטנבול, סייע לפליטים יהודיים מארץ ישראל שהגיעו לטורקיה, ופעל אצל השלטונות הטורקים להקל על יהודי ארץ ישראל. בשנת 1921 עלה עם אשתו לארץ ישראל בעלייה השלישית, השתקע בעיר תל אביב ועבד בהּ כרופא. בנוסף, כיהן כחבר מועצת עיריית תל אביב והיה חבר בהנהלת העירייה.
בשנת 1932 היה ממייסדי "התאחדות עולי גרמניה", כיהן כנשיאהּ הראשון עד 1935 לצד הרופא ד"ר ארנסט לוי (באופן רשמי נבחר זלוציסטי בינואר 1933 לנשיא יחיד, אך בפועל הוסיף לוי לעמוד עמו בראש ההתאחדות, ונשא בעיקר הנטל), ושימש עורך בטאון ההתאחדות "MB-יקינתון".
זלוציסטי חיבר ספר על משה הס כסוציאליסט ציוני, הוציא לאור את כתביו, ותרגם את ספרו 'רומא וירושלים'. כן עסק בחקר יהדות מזרח אירופה ובספרות יידיש, ותרגם ספרים מיידיש לעברית ולגרמנית. בנוסף, חיבר מאמרים בנושאי רפואה, וב-1937 כתב את "קלימטולוגיה ופתולוגיה בארץ ישראל", ספר יסוד בתחום.  
בערוב ימיו עבר זלוציסטי לחיפה, והתגורר בבית בשכונת אחוזה שתוכנן בידי האדריכלית לוטה כהן, מחלוצות האדריכלות בארץ ישראל.
תאודור זלוציסטי נפטר בשנת ב-1943, ונקבר בבית הקברות טרומפלדור.
על שמו קרויים רחובות בתל אביב, בירושלים ובחיפה (רח' הרופא).
אוניברסיטת קייב

היסטוריה

האוניברסיטה הוקמה בשנת 1834 על פי צו הצאר ניקולאי הראשון, שקבע כי יש להקים בעיר קייב אוניברסיטה קיסרית על שם ולדימיר הראשון, וזאת על בסיס אוניברסיטת וילנה, שנסגרה בעקבות המרד הפולני בשנים 1830–1831. זו הייתה האוניברסיטה השנייה בשטח אוקראינה, לאחר שבשנת 1804 הוקמה אוניברסיטה בחרקוב. הלימודים החלו ביוני 1834. עד לשנת 1842 לא היה לאוניברסיטה בניין קבוע, והלימודים נערכו בבניינים שונים על בסיס השכרה. בניין האוניברסיטה ("הבניין האדום") הוקם בשנת 1842 והוא משמש את המוסד עד היום. בשנת 1835 נוספה לפקולטה לפילוסופיה גם פקולטה למשפטים, ובשנת 1841 פקולטה למדעי הרפואה.
בשנת 1838 עזבו את המוסד כמעט כל חברי הסגל והסטודנטים ממוצא פולני, והאוניברסיטה נסגרה לתקופה קצרה. הפעילות חודשה, ובשנת 1860 מספר הסטודנטים עלה ל-1,000. בשנת 1863, על רקע מרד ינואר, התרחש גל נוסף של עזיבת סטודנטים פולנים ומספר הסטודנטים ירד לכ-480. בשנת 1917 למדו באוניברסיטה 5,300 סטודנטים.
לאחר מהפכת אוקטובר 1917 נסגרה האוניברסיטה, והיא נפתחה מחדש בשנת 1919. בשנת 1920 נסגרה בפעם השנייה ועל בסיסה הוקמו מספר מוסדות להשכלה גבוהה. בשנת 1933 הוקמה האוניברסיטה מחדש וכללה 7 פקולטות. במרץ 1939 היא נקראה על שם טאראס שבצ'נקו.
לפני תחילת מלחמת העולם השנייה הייתה האוניברסיטה השלישית בגודלה בברית המועצות. במלחמה היא פונתה תחילה לחרקוב, ואחר כך לאסיה המרכזית. חודשיים לאחר שחרור קייב מכיבוש הנאצי חידשה האוניברסיטה את פעילותה. בשנת 1949 היא כללה 12 פקולטות.
בשנת 1994 קיבלה האוניברסיטה מעמד של אוניברסיטה לאומית והיא מתוקצבת ישירות מתקציב המדינה.
Load

ניתוח מוזיקלי

מבחינת הסגנון המוזיקלי, Load מהווה הקצנה של האלבום השחור מבחינת התרחקות מהסגנון המקורי של הלהקה ומעבר לסגנון מתון ופופולרי יחסית.
אחד המאפיינים הבולטים באלבום הוא שהוא מכיל לא פחות משלושה שירים שקטים ורגועים: "Hero of the Day" ("גיבור היום"), "Bleeding Me" ("אני המדמם") והמפורסם מכולם: "Mama Said" ("אמא אמרה").

מבחינת התוכן, Mama Said דומה מאוד ל-"Dyers Eve" מ- ...And Justice for All, כיוון שגם הוא מהווה ביקורת נוקבת על אמו של הדובר. אך בניגוד ל-Dyers Eve, המאופיין בנגינה טכנית, מהירה ואגרסיבית, Mama Said הוא שיר אקוסטי, מלודי ובעל מנגינה עדינה ומלאת רגש.
שיר מפורסם נוסף מ-Load הוא השיר הקצבי "Ain’t My Bitch", המאופיין במנגינה שמחה וקליטה.
Load הוא האלבום הארוך ביותר של מטאליקה, אם כי אורכם של השירים הוא קצר יחסית לאלבומים הקודמים. יוצא דופן מבחינה זו הוא השיר האחרון באלבום The Outlaw Torn שהוא אחד השירים הארוכים ביותר של הלהקה יחד עם ...And Justice for All ו-To Live Is To Die מהאלבום ...And Justice for All ו-Suicide & Redemption מהאלבום Death Magnetic. השיר The Outlaw Torn קוּצָר בכדקה מסיבות טכניות, אך הוא מופיע בגרסה מלאה בסינגל The Memory Remains ואורכו בגרסה זו מגיע ל-10 דקות ו-46 שניות, מה שהופך אותו לשיר הארוך ביותר של מטאליקה.
בנוסף לכך, Load הוא האלבום הראשון שהוקלט בחצי טון נמוך יותר.

עיצוב העטיפה

האומן השנוי במחלוקת אנדרס סראנו, עיצב את העטיפה לאלבום זה וקרא ליצירה "זרע ודם 3", על שם המרכיבים המצולמים בתמונה, אם כי הספרה שלוש סופחה באופן שרירותי. האומן לא עיצב את העטיפה בשביל מטאליקה אלא התמונה המקורית נקנתה על ידי קירק האמט, גיטריסט הלהקה, בסן פרנסיסקו והוא קבע כי היא תתאים לעטיפת האלבום.

ביקורת

על אף שהאלבום מכר מיליוני עותקים, הוא נכשל יחסית לקודמיו. הסיבה העיקרית היא שינוי באופיה של הלהקה.
חברי הלהקה שינו את תדמיתם הקשוחה המקורית, כאשר בחרו להיפרד משיערם הארוך אשר ליווה אותם מתחילת דרכם. (יש לציין שג'ייסון ניוסטד גילח את ראשו עוד בשנת 1993 ולג'יימס הטפילד הייתה תספורת מאלט לפני שהסתפר ב-1996). בנוסף, שינוי מהותי בסגנון המוזיקלי באלבום על מנת לפנות ל"מיינסטרים" המוזיקלי, נתפס בעיני רבים מן המעריצים כאקט של זניחת המעריצים לטובת מיסחור ופנייה לקהל חדש וגדול יותר. זאת בניגוד לאלבום השחור אשר גם הוא התקרב יותר אל המיינסטרים המוזיקלי ונטה יותר לכיוון ההבי מטאל הקלאסי ולהארד רוק אך למרות זאת זכה לביקורות חיוביות מהמעריצים מאחר שסגנונות אלו שימשו באלבום בתור פן מוזיקלי חדש והלהקה לא זנחה את מאפייניה הבסיסיים. בניגוד לזאת באלבום load ניסתה הלהקה להיראות לגמרי בתור להקת הארד רוק מודרנית ולכן בוקרה על כך.
הפרדוקס הוא, שדווקא שאיפתה של הלהקה להתחבב על ההמונים גרמה לכישלונה המסחרי, בעוד שה"שחייה נגד הזרם" בתחילת דרכה גרמה להצלחה מסחרית גדולה.
קיריל לברוב

משפחתו וצעירותו

קיריל לברוב נולד בלנינגרד למשפחה מבוססת. הוריו היו שחקני תיאטרון, סבו שהיה מנהל גימנזיה בתקופת האימפריה הרוסית ועזב את המדינה לאחר מהפכת אוקטובר. בשנת 1937 לאור סכנות של הטיהורים הגדולים, הוריו של לברוב עזבו את העיר ועברו לקייב בו המשיכו לשחק בתיאטרון המקומי. קיריל לברוב נשאר בלנינגרד עם סבתו. בתחילת מלחמת העולם השנייה הם פונו מהעיר לסיביר. קיריל לברוב עבד תחילה בחקלאות ואחר כך כפועל ייצור במפעל לייצור נשק. בתחילת 1943 הוא התנדב לצבא האדום. לאחר סיום בית הספר לטכנאי חיל האוויר הוא הועבר ליחידה שפעלה בחזית נגד יפן. עד שנת 1950 שירת בחיל האוויר הסובייטי באיי קוריל. בהיותו בצבא החל לשחק בתיאטרון לחובבים.

קריירה כשחקן

לאחר שחרורו מהצבא, הוא לא היה יכול להתקבל לבית הספר למשחק, כי באופן פורמלי לא הייתה לו תעודה על סיום בית הספר. הוא נסע לקייב, התקבל לתיאטרון בו עבד אביו והחל ללמוד משחק תוך כדי העבודה. במשך חמש שנים למד משחק מאביו ותוך עזרה צמודה מהמנהל האמנותי של התיאטרון, קונסטנטין חוחלוב. כאשר חוחלוב הועבר ללנינגרד, הוא הציע ללברוב לעבור ביחד איתו. בשנת 1956 החל לברוב לשחק בתיאטרון הדרמה הגדול בלנינגרד תחת גאורגי טובסטונוגוב. הוא שיחק בתיאטרון זה עד לשנת 1989. לאחר פטירת טובסטונוגוב הוא מונה למנהלו האמנותי של התיאטרון וכיהן בתפקיד זה עד לשנת 2007.
במקביל לעבודה בתיאטרון שיחק לברוב בסרטים. תפקידים ידועים במיוחד היו בסרט "חיים ומתים" (1966) ו"האחים קרמזוב" על פי פיודור דוסטויבסקי. סרט זה, שצולם ב-3 פרקים, התחיל איוואן פירייב שסיים רק את הפרק הראשון, ולאחר פטירתו, לברוב ביחד עם מיכאיל אוליאנוב ביימו את הפרקים הנוספים.
בשנות ה-2000 שיחק לברוב במספר סדרות טלוויזיה. בין תפקידיו הנודעים היו פונטיוס פילאטוס ב"האמן ומרגריטה" ושדרן רדיו בסדרה "לנינגרד". הופיע גם בתפקיד משני במיני-סדרה ההיסטורית קזארוזה. בסך הכול השתתף ב-74 סרטים.
מת בשנת 2007 בגיל 81 בסנקט פטרבורג.
מנחם נחום מצ'רנוביל

תולדותיו

נולד בעיר נורינסק, במדינת ווהלין שבמערב אוקראינה, לרב צבי בנו של רבי נחום גאון שיש המזהים אותו עם רבי "אדם בעל שם".
בעודו ילד נתייתם מאביו, ובחינוכו טיפל דודו רבי נחום אחי אביו.
בהיותו אברך נמשך לתנועת החסידות של הבעל שם טוב, ולאחר פטירתו קיבל את מרותו של ממשיך דרכו רבי דוב בער ממזריטש.
עוד בחיי רבו החל רבי נחום לנסוע לעיירות בווהלין לעורר את העם בדרשות מוסר וחסידות. לאחר פטירת רבו המגיד ממזריטש, הוא החל לנהוג באדמורו"ת בנרינסק, פראהאביטש (פוהרבישצ'ה), ואחריה בצ'רנוביל. רבים מהצדיקים בזמנו הסתופפו בצילו. 
נפטר בי"א בחשוון ה'תקנ"ח, ונטמן בעיר צ'רנוביל. דברי תורתו יצאו בספר "מאור עיניים" אשר נחשב לאחד מספרי היסוד של החסידות. דברי תורתו על הש"ס הודפסו בסוף הספר מאור עיניים, תחת הכותר "ישמח לב".
ציון ציפורה

ציון ציפורה (במקורות אתיופים: ציון מוגסה) הייתה קיסרית אתיופיה ואשתו של הקיסר האתיופי זרע יעקב. נולדה ב-1437 ונרצחה ב-1462. ציפורה הייתה נסיכה מהממלכה היהודית של ביתא ישראל וככל הנראה השתייכה לשושלת הגדעונים, אשר נישאה לקיסר האתיופי ב-1445 לאחר שזה התאהב בה בשל יופיה, הקיסר דרש מציפורה שתתנצר ואכן היא התנצרה אך רק למראית עין ואימצה את השם "וולטה קדיסן". למרות שלזרע יעקב היו מספר נשים כדוגמת הקיסרית הלני וציפורה הייתה רק אשתו השלישית, בכל זאת היא זו שהייתה האישה החזקה והקיסרית בפועל וכן גם זכתה לכינוי "האם הקיסרית". ציפורה ילדה לקיסר שלושה בנים: אסקל ("צאגה אמלק"), באדה מריאם הקיסר לעתיד ומאדאם. ציפורה הקיסרית המשיכה לנהוג כיהודיה בסתר ותקשרה באופן סמוי עם ביתא ישראל ושימשה למעשה כמרגלת.
במהלך תקופת מלוכתה, קרובי משפחתה היהודים ובראשם המלך גדעון החמישי, השתמשו במידע שהובא להם מציפורה על מנת לפלוש לאתיופיה ולהדיח את הקיסר שהיה נוצרי קנאי. בשנת 1462 הלחימה החלה במה שנודע כמרד ציפורה. תוכניתו של המלך גדעון הייתה לכבוש את האימפריה האתיופית ולהכתיר את בנה של ציפורה, אסקל. המועד שבחרו ביתא ישראל לפלוש לאימפריה הנוצרית היה כאשר הקיסר היה עסוק בלחימה בסולטונות אדאל. המידע על עזיבתו של הקיסר את עיר הבירה לעבר אזורי הקרבות בדרום המוסלמי הודלף על ידי ציפורה, והיהודים החלו לנוע עם כוחות רבים מסאמיאן מזרחה, ללב האימפריה הנוצרית. המידע על הפלישה היהודית הגיעה לבסוף אל הקיסר והוא עזב מידית את אזורי הקרבות בדרום. זרע יעקב גייס את צבאו ונלחם כנגד היהודים מלחמה חסרת רחמים שבה לבסוף ניצח צבא אתיופיה את היהודים. סופה של ציפורה היה קשה ואכזרי: היא נרצחה בידי בעלה -הקיסר מול עיני ילדיהם המשותפים. ציון ציפורה נקברה בסתר על ידי בנה באדה מריאם בכנסיית מקדס מריאם שליד העיר דברה ברהן.
רציף ויקטוריה

רציף ויקטוריה (באנגלית: Victoria Embankment) הוא חלק מרציפי התמזה. הרציף מצוי לאורך הגדה הצפונית של התמזה בלונדון שבאנגליה.

היסטוריה

רציף ויקטוריה הוקם בשנת 1870 על ידי ג'וזף באזאלגט, במטרה להקים ללונדון מערכת ביוב מודרנית. לצורך זה הוקם הרציף ותחתיו הוקמה מערכת הביוב של לונדון. על הרציף נבנה כביש במטרה להקל על עומסי התנועה בסטרנד וברחוב פליט.
הרציף נבנה על שטח שיובש מנהר התמזה, ומתחתיו נבנתה גם מנהרת קו דיסטריקט של הרכבת התחתית של לונדון. כמו כן נמצאים על הרציף גנים נרחבים ועליהם פסלים ואנדרטאות.

מיקום הרציף

רציף ויקטוריה מתחיל בגשר וסטמינסטר, צפונית לארמון וסטמינסטר. הרציף נמשך צפונה מעבר לגשר הנגרפורד וגשר ווטרלו. הרציף מסתיים בגשר בלקפריירס.

אתרים תיירותיים לאורך הרציף

על גדת הרציף נמצאת מחט קלאופטרה ואוניית הוד מלכותה פרסידנט עוגנת לידו דרך קבע, על הרציף נקבעה בשנת 2005 אנדרטת הקרב על בריטניה.
מאקי צוקדה

קריירה

צוקדה התחרתה פעמיים במשחקים האולימפיים בשנים 2004 ו-2008. באתונה 2004 היא זכתה במדליית הזהב. היא התחילה בשלב שמינית הגמר וניצחה באיפון את ג'סיקה מלון האוסטרלית, ברבע הגמר היא ניצחה שוב באיפון את מרינה פרוקופייבה האוקראינית ובחצי הגמר ניצחה בניקוד ווזארי את תאה דונגזאשווילי הרוסייה. בגמר היא התמודדה מול דיימה בלטראן הקובנית וכדקה מפתיחת הקרב קיבלה הקובנית ניקוד ווזארי לאחר שהצליחה בעזרת תרגיל אוסוטו-גרי להטיל את צוקדה. לאחר שהטילה אותה ניסתה הקובנית להמשיך לריתוק אך צוקדה ניצלה זאת להתחמק ולבצע ריתוק מצדה שהצליח והעניק לה איפון וניצחון. בבייג'ינג 2008 צוקדה זכתה במדליית הכסף כאשר הגיעה לגמר לאחר שניצחה באיפון את שלושת קרבותיה הראשונים. בגמר היא התמודדה מול טונג וון הסינית ולאחר שהובילה בווזארי לאורך רוב הקרב, הפסידה צוקדה באיפון 17 שניות לסיום לאחר תרגיל מוצלח של הסינית.
צוקדה מחזיקה בשש מדליות מאליפויות העולם, מדליית זהב (2007), שתי מדליות כסף (2003 ו-2007) ושלוש מדליות ארד (2005, 2009 ו-2010). במשחקי אסיה היא זכתה במדליית כסף (2002) ובאוניברסיאדה היא זכתה במדליית כסף (2001).
במהלך הקריירה צוקדה זכתה במדליות רבות בתחרויות מהסבב העולמי וביניהן מדליות זהב מטורנירי טוקיו ופריז היוקרתיים.
מרדכי עובדיהו

מרדכי עובדיהו (גוטסדינר) (23 במאי 1909 – 8 בפברואר 1981) היה סופר עברי, עיתונאי, עורך פרסומים ומזכירו של חיים נחמן ביאליק.

ביוגרפיה

מרדכי עובדיהו נולד בשנת תרס"ט (1909). בשדליץ, פולין. לאלתר דוד הכהן, עסקן ציוני דתי מצאצאי רבי עקיבא איגר.  עלה ארצה בשנת 1931 ופנה ללמוד בבית הספר החקלאי מקווה ישראל. שם התגורר פרק זמן קצר בחדר אחד עם המשוררים נתן אלתרמן ואבות ישורון.
זמן מה היה מזכירו האישי של חיים נחמן ביאליק, ושהה עם המשורר בלונדון. לימים פרסם יומן מורחב על תקופה זו בשם "מפי ביאליק", תש"ח, שיצא בכמה מהדורות.
מרדכי עובדיהו כתב כמה ספרי סיפורים קצרצרים, בנוסח גרשון שופמן, יעקב קלצקין ופטר אלטנברג האוסטרי. מרדכי עובדיהו נפטר בתל אביב בשנת 1981.
משחק תפקידים ממוחשב

הגדרות משחקי תפקידים

קיימות דעות חלוקות לגבי מה ניתן להגדיר כמשחק תפקידים ומה לא. ההגדרה הרחבה ביותר כוללת כל משחק פעולה או הרפתקאות בו קיימת עלילה כלשהי, ובו מופיעים מאפייני הסוגה. משחקי מכות דוגמת מורטל קומבט אינם נחשבים כמשחקי תפקידים, כיוון שאין בהם כל התייחסות לעלילה ואין התפתחות של הדמויות.
גיימרים אחרים טוענים שכדי שמשחק-מחשב יוכל להחשב למשחק תפקידים, משחק צריך לכלול דיאלוג בין הדמויות, כאשר לשחקן אפשרות בחירה מה לומר. זוהי ההגדרה הנפוצה בקרב שחקני משחקי התפקידים השולחניים, כיוון שמשחקי מחשב שעונים על הגדרה זו הם דומים יותר למשחקי תפקידים הקלאסיים. עיקר המשחקים העונים על הגדרה זו מבוססים על שיטות משחקי-תפקידים קיימות, כגון באלדורז גייט ונוורווינטר נייטס אשר מבוססים על שיטת מבוכים ודרקונים.
המחמירים ביותר עם ההגדרה טוענים, שמשחק תפקידים צריך להתמקד במשחק האופי של הדמות, ולא בקרבות. לפעולותיו של השחקן צריכה להיות השפעה ממשית על עלילת המשחק, דמויות צריכות להתייחס אליו באופן שונה בהתאם לפעולות שהוא מבצע, ו"התפתחות הדמות" צריכה להיות יותר עמוקה מאשר הפיכתה למהירה או חזקה יותר. ישנם הטוענים שמשחקים כגון פליינסקייפ: טורמנט ופולאוט הם בין היחידים שראויים באמת להיקרא משחקי-תפקידים ממוחשבים.
Google Store

באינטרנט

באינטרנט, חנות גוגל החליפה את Devices section באתר Google Play.

אולם תצוגה פופ-אפ

באוקטובר 2016 פתחה גוגל את Made by Google, אולם תצוגה מוקפץ זמני בשכונת סוהו בעיר ניו יורק. החלל הציע הצצה למוצרי חומרה שפיתחה החברה לאחרונה, כולל הטלפון החכם פיקסל, הרמקול החכם של Google Home, ואוזניות Daydream View.

הקנייה הכי משתלמת

בנובמבר 2016 פתחה גוגל את "גוגל שופ", חנות בתוך חנות בה גוגל מציגה את מוצרי החומרה שלה. חנויות Google, הזמינות במיקומי Best Buy הנבחרים בקנדה, מעניקות לגוגל נוכחות קמעונאית שהייתה "המפתח לבניית בסיס לקוחות פרימיום של מכשירים ניידים שניתן להעריך ונאמן, וזה לא משהו שלגוגל היה באמת עם תוכנית Nexus הקודמת שלה". החנויות הן "גוגל באופן מובהק", עם אסתטיקה חזותית, יחד עם "ריהוט מודולרי שנוצר בהתאמה אישית, המקנן כאשר חדר המגורים מוגבל, אך יכול להכיל בקלות, נניח, קבוצה קטנה של תלמידים עם מושבי שרפרף בצביטה". בהערה לאתר האינטרנט TechCrunch אמרה ג'נל פישר, מנהלת השיווק הקמעונאי של גוגל, כי "אנחנו אוהבים את זה כשאנשים יכולים להיכנס, לגלות, לשחק וליהנות וזה פשוט קשור לטכנולוגיה". כל Google Shop "יכולה להיות בעלת תוכן דיגיטלי ייחודי המותאם לעיר בה היא נמצאת".

פרסים

חנות גוגל קיבלה את פרס ובי לשנת 2016 בקטגוריית מוצרי האלקטרוניקה.