פניציה

צפון

חברת פניציה הוקמה בשנת 1934 כעסק משפחתי לצורך הקמת מפעל לייצור זכוכית לחלונות במפרץ חיפה, על מגרש של הקרן הקיימת. ב-12 בפברואר 1935 הונחה אבן פינה למפעל. הנהלת החברה כללה את בוקסבאום מהולנד, מיכאליס מגרמניה, קופרמן מרומניה, ושני נציגים של חברת "יפיקו": ע. ניומן וד"ר קוזמירק. לצורך הקמת המפעל הוציאה ממשלת המנדט חוק מיוחד הפוטר  ממכס מכונות למפעלים לייצור זכוכית. בינואר 1936 הוסק התנור וב-25 בפברואר 1936 הוחל בייצור הזכוכית. בהקמת המפעל הושקעו 53,000 לא"י ועבדו בו כ-70 פועלים. המפעל פעל זמן קצר לייצור דוגמיות שנטען שהיו ברמה גבוהה ואז הפסיק לפעול למספר חודשים לצורך תיקון יסודי של האמבטיה בעונה המתה, אולם העבודה במפעל לא חודשה ובשנת 1939 התנהלו סביב החברה הליכי כינוס נכסים. בתחילת 1941 נמכר המפעל לסולל בונה שפעלה להפעילו מחדש. בנובמבר 1942 דווח שהמפעל החל לייצר זכוכית באיכות טובה "אבל יש עוד כמה דברים הטעונים שכלול והשלמה". העבודה במפעל הושבתה במשך כמה חודשים בשנת 1943 וחודשה באוקטובר 1943. העבודה התנהלה באופן רצוף והעובדים נדרשו לעבוד במשך חודש רצוף ללא ימי מנוחה.
בשנת 1945 עבדו במפעל בחיפה כ-220 עובדים והוא היה המפעל היחיד במזרח התיכון לייצור שמשות. כ-60% מהתוצרת של פניציה נמכרה בשנים 1944–1945 בארץ ישראל והשאר במדינות שכנות. תוצרת המפעל שעמדה על כ-150 אלף ממ"ק בשנת 1941-1942 עלתה לכ-555 אלף ממ"ק בשנת 1945–1946. בשנים 1945–1946 הורחב המפעל בחיפה והוקם בו בניין לייצור בקבוקים וכלי בית מזכוכית שהחל לפעול ביולי 1947. 
ב-27 בפברואר 1949 הונחה אבן פינה למפעל שלישי של פניציה בחיפה. בשנת 1955 זכתה פניציה בפרס קפלן.
כמפעל הסתדרותי, הייתה הנהלת החברה כפופה להחלטות של ההסתדרות. בתחילת 1972 הוחלט להצמיד את שכר עובדי פניציה לדירוג עובדי המתכת. מאיר עמית, מנכ"ל "כור תעשיות", טען שהחלטה זאת היא גזר דין מוות לפניציה.
ב-1989 הוכרזה פניציה כמונופול בתחומי הזכוכית השטוחה, זכוכית הביטחון ומכלי הזכוכית.
באוקטובר 1989 נמכר המפעל בחיפה לוויליאם דווידסון, הבעלים של "תעשיות גארדיאן". המפעל, בניהולו של עודד טירה, עבר מהעסקת 380 עובדים, להעסקת 220 עובדים, תוך שמירה על היקף הייצור. החברה ייצאה כ-25% מתוצרתה. רוב הייצוא היה לאיטליה, בעיקר זכוכית דקה לתמונות. המפעל ייצא גם מסכים לטלוויזיות, מקלחונים וזכוכית מחוסמת. בשנת 1994 עבר המפעל בחיפה לפארק תעשייה ציפורית ועל האתר של המפעל הישן הוקם קניון חוצות המפרץ. בשנת 2012 עבר המפעל משבר כלכלי והוא נמכר לחברת פורטיסימו קפיטל.

ירושלים

בינואר 1944 נפתח מפעל של פניציה בירושלים בשיתוף האוניברסיטה העברית, לייצור כלי זכוכית עדינים. עם שאר מפעלי סולל בונה, נכלל פניציה בקונצרן כור שהוקם ב-1944. בשנת 1969 עבר המפעל למבנה חדש והעסיק 58 עובדים.

דרום

בראשית ימי פניציה, במהלך מלחמת העולם השנייה, נעשו ניסיונות להביא חומר גלם למפעל מהנגב, ולימים נטען שהדבר נעשה בגלל שמקורות האספקה נותקו במהלך המלחמה. בתחילת שנות ה-50 הועבר חול מהמכתש הגדול לחיפה, אולם עלויות ההובלה היו גבוהות מעלות ייבוא החול מחוץ לארץ, ולכן עלה הרעיון להקים מפעל זכוכית בבאר שבע ובינואר 1952 הונחה אבן פינה למפעל. ביוני 1952 פורסם בעיתונות שעם פתיחת המפעל בבאר שבע ייפסק ייבוא הזכוכית לישראל, אולם זמן קצר לאחר מכן הופסקו עבודות הבנייה של המפעל, בנימוק של פגמים בבנייה ואתר המפעל נותר שומם עם שתי שורות של עמודים ענקיים. ההחלטה שלא לבנות את המפעל נתקבל לאחר שהתברר שההערכות לגבי הביקוש לזכוכית היו מופרזות ואף המפעל בחיפה עבד רק בכמחצית כושר ייצורו. בשנת 1955 הוחלט להשתמש במבנה בבאר שבע להקמת מפעל ללבני שמוט. 
בשנת 1958 עלתה תוכנית להקים מפעל זכוכית בירוחם, שנדחתה בהיעדר ביקוש מספיק לזכוכית בישראל. בראשית 1960 הוחלט שוב על ידי כור, לאור התעוררות בביקוש, להקים מפעל זכוכית בנגב. 
באמצע שנות ה-60 הוקם מפעל של פניציה בירוחם לייצור בקבוקי זכוכית קטנים לתרופות ומוצרי קוסמטיקה. במקביל הקימה גם חברת המשקאות "טמפו" מפעל לייצור בקבוקי זכוכית חד פעמיים, שהחל לפעול בתחילת 1968. במהלך השנים התקיימו מגעים בין פניציה לטמפו על שיתוף פעולה, ובאוגוסט 1976 נחתם הסכם על הקמת חברה משותפת לשיווק משותף של בקבוקי הזכוכית. המפעל של פניציה נפגע בשריפה בתחילת 1978 והושבת למשך חודשים רבים. חלק מהעובדים הועברו לעבוד במפעל של טמפו. בשנים 1978-1979 רכשה פניציה את מפעל הזכוכית של טמפו. אולם באותה תקופה ירדה הצריכה של בקבוקי זכוכית בישראל והמפעל נדרש להתייעל על ידי פיטורי עובדים. 
באוקטובר 1987 קרס התנור במפעל בירוחם והמפעל הושבת למספר חודשים. המפעל שוקם ובמאי 1989 חזר לייצר בקבוקים וצנצנות שכולם יועדו למשק הישראלי. למרות היותו מונופול בייצור בקבוקי זכוכית בישראל, לא הצליח המפעל למכור את כל תוצרתו וסבל מהפסדים כבדים. בתחילת ינואר 1990 ההנהלה השביתה את רוב הפעילות במפעל והוציאה את העובדים לחופשה ללא תשלום. בכור הוחלט לסוגרו אם לא יגיע לאיזון תפעולי עד אמצע 1991. בסוף 1990 הציבה החברה אולטימטום בפני העובדים שאם לא יחתמו על הסכם הבראה שכלל פיטורי 50 מתוך 240 עובדים, המפעל ייסגר.
בשנת 2017 החלה חסידות גור בחרם על תוצרת המפעל, משום שהוא פועל גם בשבת, כחלק מאילוצי ייצור הזכוכית. חרם זה, יחד עם תחרות מצד יבוא זול, הביאו בשנת 2019 להודעה של הנהלת המפעל על כוונה לפטר את עובדיו. משרד הכלכלה הבטיח למפעל סיוע כספי, על מנת למנוע את הפיטורים.