google/wiki40b huggingface dataset:
שלווה מטרוולי

קריירה

בתחילת הקריירה מטרוולי שיחק בקבוצת הנוער "טרוּד" אדלֵר (אדלר הוא רובע בסוצ'י).
בשנים 1954-1953 מטרוולי שיחק בקבוצת הבוגרים ספרטק סוצ'י; בשנת 1955 הוא שיחק בקבוצת טורפדו גורקי (ניז'ני נובגורוד של ימינו) במשך עונה אחת; הוא הופיע במדיה ב-32 משחקים.
בשנים 1962-1956 מטרוולי שיחק בקבוצת טורפדו מוסקבה; בשנת 1960 הוא זכה איתה בשני תארים - גביע ברית המועצות ואליפות ברית המועצות. בסך הכול, מטרוולי הופיע במדי טורפדו מוסקבה ב-138 משחקים והבקיע 31 שערים לזכותה.
ב-28 בספטמבר של שנת 1958 מטרוולי ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת ברית המועצות; היה זה במשחק שמינית הגמר הראשון מול הונגריה במסגרת מוקדמות אליפות אירופה הראשונה בכדורגל; באותו משחק מול הונגריה, מטרוולי הבקיע את שערו הראשון בנבחרת, כאשר העלה את התוצאה ל-0:2 לטובת הסובייטים; המשחק הסתיים בניצחונה של ברית המועצות בתוצאה 1:3.
בשנת 1960 מטרוולי השתתף בטורניר  בשלב הגמר של יורו 1960, והיה לו תפקיד חשוב בניצחון הסובייטי בגמר הטורניר; הוא השווה את התוצאה ל-1:1 בדקה ה-49 של המשחק; התיקו חייב הארכה, שהסתיימה בתוצאה 1:2 לטובת ברית המועצות.
בשנת 1961 מטרוולי השתתף בארבעה מששת המשחקים של הנבחרת הסובייטית במוקדמות מונדיאל 1962; הוא הבקיע שני שערים במשחקים אלה (שניהם מול נבחרת נורווגיה, אך בשני משחקים שונים).
בשנת 1965 מטרוולי השתתף בכל ששת משחקיה של הנבחרת הסובייטית במוקדמות מונדיאל 1966 והבקיע שלושה שערים לזכותה; בשנת 1966 הוא צורף לנבחרת גם בנסיעתה למונדיאל באנגליה. מטרוולי השתתף במשחק הניצחון (1:2) של ברית המועצות על צ'ילה בשלב הבתים ובמשחק ההפסד (2:1) לפורטוגל בהתמודדות על המקום השלישי;  בעקבות זכייתה של הנבחרת במקום הרביעי, הוא זכה (עם חבריו לנבחרת) בתואר אמן ספורט ברמה בינלאומית של ברית המועצות.
בשנים 1971-1963 מטרוולי שיחק בקבוצת דינמו טביליסי בגאורגיה הסובייטית; בשנת 1964 הוא זכה עם הקבוצה באליפות ברית המועצות (זכייתו השנייה בתואר). בסך הכול, מטרוולי שיחק במדי דינמו טביליסי ב-237 משחקים והבקיע 57 שערים לזכותה.
בשנת 1968 מטרוולי שיחק במדי נבחרת פיפ"א במשחק הראווה של נבחרת ברזיל נגד שחקני שאר העולם.
ב-6 במאי של שנת 1970 מטרוולי ערך את הופעתו האחרונה במדי נבחרת ברית המועצות במשחק התיקו (0:0) נגד נבחרת בולגריה; בסך הכול, הוא שיחק ב-48 משחקים במדי הנבחרת והבקיע 11 שערים לזכותה.
בשנים 1977-1976 מטרוולי אימן את קבוצת דינמו טביליסי, ואילו בשנים 1979-1978 את דילה גורי; הוא זכה בתואר המאמן הנכבד של גאורגיה הסובייטית.
מטרוולי זכה בשני תארים ממלכתיים נוספים: עיטור "אות הכבוד" של ברית המועצות (1966) ועיטור הכבוד של גאורגיה (1996).
שלווה מטרוולי מת בשנת 1998 בטביליסי; על שמו נקרא האצטדיון המרכזי בעיר הולדתו - סוצ'י; בדצמבר של שנת 2014 בעיר נחנך פסלו של מטרוולי - ביוזמתה של הקהילה הגאורגית המקומית.
נכון לשנת 2014, מטרוולי ניצב במקום ה-49 במועדון המבקיעים של גריגורי פדוטוב, עם 113 שערים (המועדון הלא-רשמי מהווה רשימת דירוג של כדורגלנים סובייטים ורוסים, שהבקיעו 100 שערים ויותר במשחקים רשמיים בכל המסגרות).
אבי דנגור

ביוגרפיה

דנגור נולד וגדל בקריית אתא לאב פועל במפעלי הפטרוכימיה ואם רואת חשבון. במהלך גיוסו עבר בחינות לתיאטרון צה"ל, אך לא התקבל ושירת ברמת הגולן. לאחר שחרורו, טייל במזרח הרחוק וניסה להתקבל לבית הספר למשחק ניסן נתיב אך כשל ולמד משחק בבית הספר לתיאטרון חזותי בירושלים.
במהלך שנת הלימודים השנייה, נוצרה דמותו של אבי הזמר, דמות פרודית המהווה קריקטורה על זמר מזרחי, בדומה לזמר קוקו משידורי המהפכה. דנגור חיבר עם נדב הולנדר מספר שירים פרודיים. במהלך השנה השנייה ללימודים, השתתף באודישנים לעונה השישית של כוכב נולד, אך נתפס כפרודיה ולא עבר את האודישן.
עבודת הסיום שלו בלימודים הייתה ההצגה מייקל שהועלתה בשנת 2007 וזכתה להצלחה והכרה ממבקרי התיאטרון. ההצגה הצטרפה לרפרטואר ההצגות של תיאטרון תמונע וב-2010 זכתה בשלושה פרסים בטקס פרסי הפרינג' הישראלי קיפוד הזהב, ביניהם פרס ההצגה הטובה ביותר לשנת 2009.
בעקבות הצלחת ההצגה, פנה ערוץ 24 אל דנגור בבקשה להנחות תוכנית אירוח. התוכנית "אבי הזמר מארח" עלתה לבסוף בשנת 2012 ואירחה טאלנטים של שידורי קשת ובהם איל קיציס, ארז טל ואסי עזר. בזכות הצלחת התוכנית, פנה ערוץ הוט קומדי סנטרל בבקשה ליצירת תוכנית דומה וכך נוצרה התוכנית המוקומנטרית "החיים של אבי הזמר" העוסקת בחייו הפיקטיביים אך תוכנית זו לא זכתה להצלחה אלא לביקורות צוננות וירדה מהמרקע לאחר 8 פרקים.

טלוויזיה

בשנת 2012 השתתף בתוכנית "זנזורי" כנגרי, אחד ממורי הנהיגה, לצידו של יובל סמו. בשנת 2016 התארח דנגור בקומדיית הפשע "מטומטמת" בה גילם את דמותו של ניסו, ידידו ההומוסקסואל של לירז (משה אשכנזי). בשנת 2017 השתתף בסדרת הטלוויזיה "נופלות על הרגליים" בערוץ 2 לצד שני כהן ומילי אביטל כעוזר במשרד החקירות. בנוסף השתתף בקומדיית המצבים של ערוץ 10 "ויקי ואני" בתפקיד מבורך, אחיה של שרת החינוך ויקי זערור (מגי אזרזר). על תפקידו ב"ויקי ואני" דנגור היה מועמד לפרס השחקן הטוב ביותר בסדרה קומית בטקס פרסי האקדמיה לטלוויזיה וקולנוע לשנת 2017.
בשנת 2018 גילם את דמותו של ארז בסדרה "על הספקטרום" ששודרה ב-yes. מאוחר יותר באותה שנה החל לככב בקומדיה "מייקל" שיצר בהתבסס על הצגת הפרינג' שיצר, בתפקיד דובי.
בשנת 2019 דנגור כיכב בקליפ "תנין" של ערוץ הכיבוד בתור אליוט.

קולנוע

דנגור השתתף בסרט שביים שי כנות, "ארבע על ארבע", בו גילם דמות של מדען רוסי, לצד עוז זהבי ושלומי קוריאט. גילם חרדי בסרט "לפני הזיכרון" שיצר יהונתן אינדורסקי. ב-2018 השתתף בסרטו של אינדורסקי "דרייבר".

חיים אישיים

ב-2015 חשף בפוסט בדף הפייסבוק האישי את נטייתו המינית כהומוסקסואל.
דקלה אהרן-שפרן

דקלה אהרן-שפרן (נולדה בשנת 1980) היא עיתונאית ישראלית המשמשת כתבת הבריאות של תאגיד השידור הישראלי "כאן". מגישה מוסף חברתי בחדשות הערב עם גאולה אבן-סער. בעבר שימשה ככתבת הבריאות ברשת ב' של קול ישראל וכראש הדסק החברתי של "כאן".

ביוגרפיה

דקלה אהרן שפרן גדלה ברמת גן ולמדה בתיכון הרא"ה בעיר. היא בוגרת האוניברסיטה העברית במדעי הרפואה, בעלת תואר מוסמך בהיסטוריה של עם ישראל ויהדות זמננו ובוגרת לימודי עיתונות בבית הספר "כותרת". במהלך לימודיה לתואר השני זכתה אהרן-שפרן במלגות הצטיינות של המכון ליהדות זמננו באוניברסיטה העברית ובפרס שטרן לתלמידים מצטיינים. על עבודת המחקר שלה לתואר השני קיבלה אהרן-שפרן את פרס המחקר בתחום מורשת יהודי ספרד והמזרח מטעם מכון בן-צבי ומשרד החינוך.
בשנת 2011 החלה את עבודתה ברשות השידור ככתבת בירושלים. לאחר מכן עברה לסקר את תחום הדתות ואת תחום הבריאות ולהגיש יומנים ותוכניות.
באמצע 2017 מונתה לראשת תחום השוויון החברתי בתאגיד כאן ושימשה בתפקיד כחצי שנה, עד שמונתה לתפקיד כתבת הבריאות.

פרסומים בולטים

בשנת 2016 חשפה אהרן-שפרן את דבר ההפרדה בין יולדות יהודיות וערביות בבתי חולים ברחבי ישראל, חשיפה שעוררה דיון תקשורתי נרחב ושיח ציבורי סביב התופעה, בין השאר בשל תמיכה פומבית של חבר הכנסת בצלאל סמוטריץ' בהפרדה. היא עקבה מקרוב אחר הרפורמה בבריאות הנפש ואחר הגירעונות התקציביים של קופות החולים. כן פרסמה מחקר על הירידה בשיעור השימוש בתרופות בקרב חולים הצורכים קנאביס רפואי, ונתונים אודות מיעוט מצנתרי מוח בישראל.
בשנת 2014 זכתה אהרן-שפרן בפרס מנכ"ל רשות השידור על שם אילן רועה. חברי הוועדה נימקו את מתן הפרס כך: "דקלה אהרון היא עיתונאית מוכשרת, יצירתית, שדרית מיומנת, ומסקרת בהצלחה רבה את שני התחומים שהיא מופקדת עליהם".
אהרן-שפרן נשואה לאיש התקשורת קווה שפרן. הם הורים לשלוש בנות.
תותח תע"ש 120 מ"מ

רקע

כבר בשנות ה-50 של המאה ה-20 הפך התותח מחורק-הקנה בקליבר 105 מ"מ לכלי הנשק הראשי של רוב הטנקים המערביים. תותח בעל קנה-מחורק הוא תותח שבו על החלק הפנימי של הקנה חרוטים סלילים בורגיים שמטרתם לסובב את הקליע ובכך להקנות לו יציבות בעת מעופו באוויר (עקרון שימור תנע זוויתי ומומנט התמד). כושר החדירה של תחמושת חודרת שריון מסוג חץ המבוססת על חץ ממתכת בצפיפות גבוהה, תלוי באנרגיית הלוע שמספק התותח. עם התפתחות השריון של הטנקים, המוגבלות של אנרגיית הלוע שסיפק תותח ה-105 מ"מ נהייתה קריטית יותר למפתחי הטנקים. אומנם נעשו שיפורים בתותח ובתחמושת הקיימת, אך חברת ריינמטאל, אחת מחברות הנשק המובילות באירופה, החלה לפתח בשנת 1964 תותח חלק קדח (תותח עם קנה בו החלק הפנימי, הקדח, חלק) בקליבר 120 מ"מ, שהותקן לבסוף על טנקי הלאופרד 2 כעבור 15 שנה. תותח ה-120 מ"מ סיפק 50% יותר אנרגיית לוע, ובכך העלה את כושר החדירה של פגזי החץ. ישראל רצתה לרכוש את התותח, אך הדבר לא התאפשר מסיבות מדיניות, ולכן הטיל משרד הביטחון על תע"ש לפתח תותח 120 מ"מ ישראלי. הפיתוח החל ב-1983.

הפיתוח והשימוש

התותח MG251 פותח בשנים 1983–1988 עבור טנק מרכבה סימן 3 והצליח לעמוד בכל הדרישות שהציב צה"ל. התותח נחשף לראשונה ב-1989 אז הוכרז כנשק הראשי של מרכבה סימן 3. בשנת 2003 הותקן דור ב' של ה-MG251, דגם MG253, על מרכבה סימן 4.

תכנון, הנדסה וגרסאות

התותח (בשני דגמיו) דומה מאוד לתותח L44 של ריינמטאל המותקן על גבי טנקי המערכה לאופרד 2 הגרמני, M1 אברהמס, K1A1 של קוריאה הדרומית ו-Type 90 היפני. התותח שומר על הממדים הקומפקטיים יחסית של התותח הבריטי M68 בקליבר 105 מ"מ מחורק-הקנה המותקן על טנקי מרכבה סימן 1, מרכבה סימן 2 וטנקי ה-M60 פטון.
התותח מורכב מפלדה שחושלה בתהליך מיוחד על מנת לאפשר לו לעמוד בלחצים גבוהים יותר, מבלי לעבות את הדופן בצורה משמעותית לעומת תותח ה-105 מ"מ. קדח התותח (החלק הפנימי של הקנה) מצופה בכרום קשה כדי למנוע בלאי מכני ולהגדיל את אורך חיי הקנה.
התותח הוא חלק קדח על מנת להגדיל את אורך חיי הקנה וכן לאפשר ירי תחמושת חודרת שריון חזקה יותר, שמיוצבת על ידי סנפירים ולא על ידי ייצוב באמצעות סיבוב המגביל את ממדי וביצועי הפגז. כמו כן, תותח חלק קדח מאפשר, במידת הצורך, גם ירי של טילי נ"ט כגון להט.
תותח תע"ש משתמש במערכת רתיעה והחזרה שונה, המורכבת ממעכב (Retarder) קונצנטרי וריקופרטור (התקן שתפקידו לקלוט את החום המופק ולנצלו) פנאומטי, המחוברים לאצילי התותח. מערכת הרתיעה הייחודית מאפשרת עמידה ברתע גדול יותר (האופייני לתותחי 120 מ"מ) גם בזוויות הגבהה גדולות. 
ישנם שני דגמים לתותח: MG251 ו-MG253 (שמכונה לעיתים תותח תע"ש דור ב'). הדגם ראשון הוא בעל שרוול תרמי שפותח בידי וישאי, שבא עם מפנה גזים שניתן להסירו לתחזוקה ללא הסרת כל השרוול התרמי, בעוד שהדגם השני הוא בעל מערכת רתיעה מופעלת-גזים ושרוול תרמי חדש שפותח בידי חברת וישאי. השרוול התרמי של התותח הישראלי נחשב לייחודי וביצועיו הם מהטובים בעולם בהפחתת אפקטים כמו כיפוף הקנה עקב הבדלי טמפרטורות והגברת דיוק הירי.
שגרירות ישראל במוסקבה

היסטוריה

היחסים הדיפלומטיים בין ברית המועצות לישראל כוננו לראשונה במאי 1948. ביוני אותה שנה הוקמה לראשונה במוסקבה נציגות רשמית של מדינת ישראל, שהוגדרה אז צירות (ולא שגרירות) מטעמי צניעות. גולדה מאיר נשלחה לעמוד בראש הנציגות החדשה.
ב-1953 בעקבות משפט הרופאים, הפיגוע בצירות הסובייטית וניתוק היחסים הדיפלומטיים בין ברית המועצות לישראל, נאלץ הציר דאז, שמואל אלישיב, לעזוב את מוסקבה. ב-20 ביולי 1953, לאחר מותו של סטלין, נמסרה הודעה על חידוש היחסים, והציר אלישיב הגיש מחדש את כתב האמנתו. ב-1954 הועלה דרג היחסים בין המדינות והנציגות הפכה לשגרירות.
ביוני 1967, בעקבות מלחמת ששת הימים, נותקו היחסים בין שתי המדינות, והשגרירות נסגרה. היחסים חודשו רק ב-1987, וברמה קונסולרית בלבד.
בדצמבר 1991 חודשו היחסים הדיפלומטיים בין ישראל לברית המועצות ואריה לוין מונה לשגריר ישראל במוסקבה. במקביל, פתחה רוסיה שגרירות משלה ברמת גן, שאחר מכן עברה לרחוב הירקון בתל אביב.
איש הפיל (סרט)

תקציר העלילה

ד"ר פרדריק טרבס (אנתוני הופקינס) הוא רופא בבית חולים בלונדון. הוא מגיע למקום שבו יש תצוגה של עוותי טבע - תאומי סיאם, גמדים עוברים מעוותים בפורמלין ועוד. אטרקציית התצוגה היא של "איש הפיל" בבעלותו של בייטס (פרדי ג'ונס) שתמורת תשלום הוא פותח מסך ומרשה להתבונן באדם מעוות כולו בגוף ובפנים המכונה לכן "איש הפיל". טרבס מתעניין בתופעה ובתמורת תשלום מסכים בייטס לשלוח את מריק לזמן קצר לבית החולים.
מנהל בית החולים (ג'ון גילגוד) והאחות הראשית (ונדי הילר) מתנגדים לאשפוזו של מריק בבית החולים. טרבס מנסה לדבר עם מריק ששותק כל הזמן אבל לאחר השתדלותו של טרבס הוא מתחיל לדבר. טרבס מלמד אותו מספר פסוקים ממזמור כ"ג בתהילים כדי שיוכל להוכיח למנהל שאינו מפגר. לאחר מכן הוא מציג אותו לפני הרופאים כמקרה רפואי מעניין. כאשר מגיע המנהל הוא מדקלם את הפסוקים שלימד אותו טרבס אבל ממשיך גם הלאה ומסתבר שהוא יודע גם לקרוא.
מריק חוזר לבייטס שמצליף בו קשות על שאיחר להגיע. מריק מתמוטט וטרבס שקיבל הודעה על כך מגיע ולוקח אותו שוב לבית החולים. מריק מתאושש ומצבו משתפר אך חברי הוועד המנהל של בית החולים דורשים להעבירו למקום אחר כי אין לו ריפוי.
שמעו של מריק והטיפול בו מתפרסם בכל העיתונים ועושה רושם על המלכה ויקטוריה. היא שולחת את כלתה הנסיכה אלכסנדרה עם מכתב בו היא מבקשת מבית החולים להמשיך לדאוג למריק וכל חברי ההנהלה מצביעים לכן להשאירו.
עד מהרה הופך מריק לידוען ואנשי החברה הגבוהה מתחרים מי יוכל להזמינו לביתו לשתייה תה למרות
שהם נרתעים ממראהו. טרבס מביא את מריק לביתו ומציג אותה לאשתו (האנה גורדון) המתייחסת אליו כבן אדם והוא נפתח לפניה ומראה לה את תמונת אמו. ידוענית נוספת המתעניינת בו היא השחקנית מאדג' קנדל (אן בנקרופט) המבקרת אותו ומתעניינת בבריאותו.
שוער הלילה (מייקל אלפיק) של בית החולים מחליט להרוויח כסף ממריק. הוא מזמין אנשים תמורת כסף כדי לחזות במריק. בין המוזמנים גם מר בייטס. הם מתעללים במריק ושיא ההתעללות הוא כאשר השוער שולף מכיסו מראה ונותן למריק להתבונן בפרצופו המעוות. מריק מתמוטט, האנשים מתפזרים פרט לבייטס שחוטף אותו. הוא מעביר אותו עם הקרקס, מחוץ ללונדון וממשיך להתעלל בו.
בעזרת אנשי הקרקס מוברח מריק ללונדון. ביורדו מהרכבת כשפניו מכוסים מתחילים נערים להטריד אותו ולרוץ אחריו. עד מהרה נאסף קהל גדול ואחד מהם מוריד את הכיסוי ומגלה את פניו של מריק המוכר מהעיתונים כאיש הפיל. מריק מנסה לברוח אך הקהל רודף אחריו. כאשר הוא מגיע לקיר שחוסם אותו, הוא מסתובב לקהל וצועק בכל הכוח שנשאר לו את המשפט המפורסם ביותר בסרט: "אני לא חיה... אני לא איש הפיל... אני בן אדם..." ומתעלף.
שוטרים שמגיעים למקום, מזהים אותו ומביאים אותו לבית החולים. ד"ר טרבס נפגש אתו ומתנצל על כך שלא שמר עליו מספיק. מריק הסובל ממחלת ריאות חסימתית כרונית קשה נמצא באפיסת כוחות אך בעזרת טיפולם של טרבס והאחיות הוא מתאושש במקצת. טרבס לוקח אותו להצגת תיאטרון בו הוא יושב בתא כבוד עם הנסיכה אלכסנדרה. בסיום ההצגה יוצאת השחקנית קנדל ומציגה את מריק לקהל והוא זוכה למחיאות כפיים סוערות.
מריק חוזר לחדרו, מסיים בניית דגם של כנסייה ורוצה לישון בשכיבה כמו כל בן אדם. הוא מסיר את הכרים, שוכב פרקדן ושוקע בשינה ממנה לא קם.
יוסף בודנהיימר

קורות חייו

בודנהיימר נולד ב-1941 בקיימברידג' שבאנגליה, ועלה לישראל עם משפחתו בגיל שמונה. שירת בצה"ל בחטיבת הנח"ל. בעצתו של פרופ' זאב לב העדיף להישאר בארץ וללמוד פיזיקה באוניברסיטה העברית בירושלים על פני לימודים בארצות הברית, שם קיבל מספר מלגות לימודים. תחת הנחייתו של לב קיבל בודנהימר תואר דוקטור בשנת 1971. נושא הדוקטורט היה חקירת פרוצן באמצעות פיזור ראמאן.

מפעלו המדעי

עבודת הפוסט-דוקטורט של בודנהיימר עסקה בתחום ספקטרומטריית לייזר בקינגס קולג', אוניברסיטת לונדון.
מחקרו זה הצליח לגלות שני מעברי פאזה חדשים, ופיתח טכניקה ספקטרומטרית חדשה.
במהלך שבתון בשנת 1978–1979 במעבדות המחקר של קודאק, כחוקר-אורח הלא-אמריקאי הראשון, ביצע עבודה חלוצית בתחום הווידאו-דיסק.
עם ייסוד בית הספר הגבוה לטכנולוגיה בירושלים הצטרף למחלקה לאלקטרואופטיקה, ומונה לראש המחלקה בשנת 1982. בהמשך קיבל תואר פרופסור מן המניין, ובשנת 1989 התמנה לרקטור המוסד. משנת 1993 עד 2009 כיהן כנשיא בית הספר.
פרופ' בודנהיימר פרסם יותר מ-80 מאמרים בספרות המקצועית, והוא מחזיק באחד-עשר פטנטים בתחומי האלקטרו-אופטיקה. הוא שימש כיועץ לחברות היי-טק רבות בארץ ובארצות הברית ומכהן כחבר בוועדות מדעיות ולאומיות שונות.

פועלו בבג"ט

תחת הנהגתו נוסדו מכונים נוספים בבית הספר הגבוה לטכנולוגיה, וכן תוכניות לאוכלוסיות מיוחדות, דוגמת תוכניות לציבור החרדי המאפשרות השתלבותו בכוח העבודה הישראלי, ותוכנית לימודי הנדסה לבני העדה האתיופית.
פטר נאליץ'

ביוגרפיה

נאליץ נולד במוסקבה, הוא בוגר תואר באדריכלות ועבד שנתיים כאדריכל, ב-2007 הוא התפרסם ברוסיה כשפרסם באתר YouTube את הוידאו קליפ לשירו "גיטרה" ובנובמבר באותה שנה יצא המופע הראשון שלו. לאחר הצלחת המופע חבר למוזיקאים נוספים אשר הקימו יחד להקה בשם "השותפים המוזיקליים של פטר נאליץ'", אשר הופיעו במועדון לילה במוסקבה. הכרטיסים למופע נמכרו מראש חודשים קודם לכן. הלהקה ביצעה סיבוב הופעות במספר ערים ברחבי רוסיה וב-2008 הוציאו את אלבומם הראשון. ב-2009 הופיעו בפסטיבל ספינקס, פסטיבל מוזיקה בבלגיה.
ההרכב השתתף בתחרות הלאומית לבחירת נציג רוסיה לאירוויזיון 2010 ומתוך 25 מתמודדים זכו במקום הראשון. באירוויזיון שנערך באותה שנה בנורווגיה הם הופיעו תחת השם "פטר נאליץ וחברים", הם עלו לגמר ולבסוף סיימו במקום ה-11.
תמר חבלה

"תמר חבלה", או בקיצור "תמר", היא חברה ישראלית להנדסה המתמחה בתחומי החבלה והעיסוק בחומרי נפץ למגוון מטרות. בין עיסוקיה: הריסת מבנים באמצעות חומרי נפץ, השמדת חומרי נפץ בביטחה, חציבה וכרייה באמצעות חומרי נפץ, חפירה וקידוחי עומק. כמו כן, החברה מספקת שירותי הדרכה וסימולטורים בנושאי עבודה עם חומרי נפץ עם דגש על גיהות ובטיחות בעבודה וכן שירותי אבטחה. בנוסף למתן שירותים בכל התחומים הקשורים לחומר נפץ עוסקת החברה גם במחקר וניסויי מעבדה בתחום הכוללים יצירת ומיטוב חומרי נפץ למטרות שונות, אמצעים לגילוי וזיהוי חומרי נפץ ויצירת מאגרי מידע בנושא.
החברה הוקמה ב-1998 על ידי יוצאי צה"ל, בעיקר מחיל ההנדסה הקרבית, חטיבה טכנולוגית ליבשה (חט"ל) ויחידות מובחרות בצה"ל. החברה משתפת פעולה עם צה"ל ומעבירה השתלמויות לקציני חיל ההנדסה הקרבית וחט"ל. בשנים האחרונות עוסקת חברת תמר בפיתוח פיתרונות למלחמה במנהרות ההברחה של רצועת עזה. ב-2010 הוטל על חברת תמר חבלה לפוצץ סלע במשקל 800 טונות שהייתה סכנה שייפול על הכביש בירידה למכתש רמון. חברת תמר פוצצה את הסלע ב-27 באפריל 2010, הפיצוץ צולם בוידאו ושודר באתרי חדשות באינטרנט. ב-6 בנובמבר 2012 פוצצה החברה בית מלון נטוש בגובה 40 מטרים בבת ים. ב-21 באוגוסט 2015 פוצצה החברה את גשר מעריב לצורך בניית תחנת הרכבת הקלה בתל אביב.
חברת תמר הקימה ומנהלת את המעבדה הלאומית לזיקוקין די-נור. המעבדה הוסמכה על ידי מכון התקנים הישראלי, המוסד לבטיחות וגהות ומשרד הכלכלה, לבחינתם של הזיקוקין המיובאים ארצה. המעבדה משמשת כזרוע הביצועית של מכון התקנים בכל הנוגע למוצרים פירוטכניים וכן חברה בוועדות מומחים בתחום זה. בדיקות הזיקוקין נערכות בהתאם לתקנים האירופאים אשר אומצו בישראל. המעבדה עברה הכשרה במעבדה הלאומית לזיקוקין של צרפת (INERIS) ועובדת בשיתוף פעולה עם מעבדות הזיקוקין בסין ובצרפת. 
בין לקוחות החברה: משרד הביטחון, חברת החשמל, מפעלי ים המלח ומספר חברות הנדסה גדולות.
פו דמרון

רעיון

בשלבי הפיתוח של הכוח מתעורר, הדמות נקראה בהתחלה "ג'ון דו" ותוכננה להיות ג'די, ואז צייד גולגולות עם שותף מגזע ווקי.

תיאור

ליהוקו של אייזק לסרט הוכרז לראשונה ב-29 באפריל 2014. הדמות הופיעה לראשונה בתקציר באורך 88 שניות של הכוח מתעורר. התקציר פורסם על ידי לוקאס פילם ב-28 בנובמבר 2014, מטיס אקס ווינג פייטר. השם פו דמרון פורסם על ידי שבועון בידור בתוך דגם כרטיס מסחר שעוצב על ידי לוקאס פילם בסגנון Topps בדצמבר 2014. הדמות הייתה אחת מאלו שהשתתפו בצילומי וניטי פייר במאי 2015 של אנני לייבוביץ'. הוא נקרא על שמו של העוזר של התסריטאי/מביים  של הכוח מתעורר ג'יי ג'יי אברמס, מורגן דמרון.

בכוח מתעורר

פו דמרון הוא טייס מצליח של צי ההתנגדות של הגנרלית ליאה אורגנה, והרובוט BB-8 הוא הדרואיד אסטרומק שלו. הוא בנם של ותיקי מלחמת האזרחים הגלקטית. הוא נשלח על ידי ליאה לפלנטה ג'קו, במשימה להשגת חלק מפה שיוביל למיקום של אחיה, לוק סקייווקר. לפני שפו מספיק לעזוב עם המפה, המסדר הראשון תוקף והוא נלכד. הטייס נותן את המפה ל-BB-8, אשר נמלט אל מדבר בזמן שקיילו רן מענה את פו בחיפוש של מפה. פו ניצל על ידי חייל הסער הבוגד פין, והם נמלטים בלוחם Tie. הם מתרסקים על ג'קו, פין נפלט מן הספינה ומשוער שפו מת בזמן שכלי הרכב ההרוס נשאב אל תוך החול. פו מופיע שוב מאוחר יותר, לאחר שנזרק גם מההתרסקות, עכשיו כשהוא מוביל טייסת של טייסי X-Wing במתקפה על המסדר הראשון בטירה של מז קנטה. מאוחר יותר הוא מוביל את הטייסת שלו לתקוף את בסיס מחסל הכוכבים של המסדר הראשון, ויורה את היריות שגורמות לנשק הורס הפלנטות להתפוצץ.
מפרץ תוניס

מפרץ תוניס (בערבית: خليج تونس) הוא מפרץ גדול בים התיכון, אשר נמצא בצפון-מזרח תוניסיה. אורכו 63 קילומטרים.
העיר תוניס שוכנת בדרום-מערב המפרץ, יחד עם שרשרת של יישובים וערים נוספות השוכנות במפרץ. העיר תוניס ממוקמת במרכז המפרץ, כך שיש לה יתרון אסטרטגי של הגנה מפני תקיפות מהים. בחוף העיר ממוקם נמל גדול המשמש את כל תוניסיה. העיר העתיקה קרתגו, שהיא כיום אתר מורשת עולמית, ממוקמת בצפון המפרץ.
ג'יבל ראסיס , הר השוכן באזור המפרץ, מתנשא לגובה של 795 מטרים כ-15 קילומטרים מחוף המפרץ, והוא ההר הגבוה ביותר באזור.
רכינוע

רכינוע או סֶגְווֵיי (באנגלית: Segway) הוא כלי תחבורה בעל שני גלגלים, סוג של רכב חשמלי, אשר הומצא על ידי דין קיימן (שגם ייסד את ארגון FIRST) ונחשף לראשונה בדצמבר 2001. האקדמיה ללשון העברית בחרה לקרוא לסגוויי בשם "רכינוע", בשל תכונתו לנוע בהתאם לכיוון הרכינה של הגוף - רכינה קדימה תניע אותו קדימה ולהפך.
הרכינוע מייצב את עצמו באופן רציף באמצעות מחשבים ומנועים הנמצאים בבסיסו. על מנת לנוע קדימה, על המשתמשים להישען קדימה, בעוד תנועה לאחור מושגת באמצעות הישענות אחורה. הרכינוע מונע על ידי מנועים חשמליים המביאים אותו למהירות של עד 20 קילומטר לשעה.

הטכנולוגיה

הרעיון אשר עומד בבסיסו של הרכינוע הוא מנגנון האיזון אשר שומר על הנוסע יציב ומאוזן כל הזמן. המנגון פועל בטכנולוגיה של ייצוב דינמי, המדמה את פעולת ההליכה האנושית (כך האדם נמצא בזווית אך לא נופל). המנגנון כולל חמישה גירוסקופים ושני חיישני שיפוע, אשר קוראים תנועות גוף ביחס לקרקע בקצב של 100 פעמים בשנייה. לכלי אין דוושות או ידיות האצה ובלימה, וכדי להאיץ קדימה צריך להטות את הגוף קדימה, והטיית הגוף לאחור, תאט את הרכינוע עד כדי עצירה מוחלטת.
בעזרת הכידון אפשר לנוע לצדדים. הכלי גם בעל יכולת להסתובב סביב צירו, כלומר, אין צורך במרחב נוסף על מנת לבצע פנייה. (בדגמים מתקדמים, על הנוסע להישען בכיוון אליו הוא מעוניין לפנות והרכינוע יבצע סיבוב לכיוון זה).
הדגם הנפוץ של הרכינוע כונה i2 החל משנת 2006 ומתאים לנסיעה עירונית על מדרכות ומקומות צרים. דגם אחר, המכונה x2, רחב יותר ובעל צמיגים גדולים ורחבים, ומותאם גם לנסיעה בשטח לא סלול.

מכירות בעולם ובישראל

הרכינוע לא הגשים את התקוות הגדולות שנתלו בו. עד מרץ 2008, נמכרו בעולם 23,600 כלי רכינוע - הרבה פחות מתחזית המכירות שפורסמה עם תחילת שיווקו של הכלי. בישראל נמכרו עד אותה עת למעלה מ-250 כלים. בנמל התעופה בן-גוריון משתמשים ברכינוע לצורך פיקוח והגעה זריזה ממקום למקום ברחבי טרמינל 3.
אתרי תיירות מפעילים סיורי רכינוע מאורגנים, ביניהם: בנמל יפו, חיפה, זכרון יעקב, בהרצליה, בקיסריה, בפארק הירקון בתל אביב, באילת, נתניה, במושב אלוני הבשן שברמת הגולן ובטיילת ארמון הנציב בירושלים.
רוג'ר לטצ'פורד

רוג'ר לטצ'פורד (באנגלית: Roger Letchford) היה חייל בצבא הבריטי אשר השתתף בהצלתה של שרה חנה ריגלר היהודייה במהלך מלחמת העולם השנייה והשואה. בזכות מעשה ההצלה זכה לקבל את אות גיבור השואה הבריטי ואת אות חסיד אומות העולם מיד ושם.

פעילות בתקופת השואה להצלת יהודים

רוג'ר לטצ'פורד השתייך לקבוצת שבויי מלחמה בריטים אשר נשבו ב-1940 בצרפת, הוגלו מזרחה ונכלאו במחנה סמוך לחוף הבלטי, שם הועבדו בחוות גרמניות.
סטן וולס, אחד מהשבויים, מצא באסם החווה בו עבדו את שרה מטוסון בת ה-16, נערה יהודיה משאוולי שבליטא אשר חמקה מצעדת המוות ומצאה מסתור באסם. הוא נתן לה מזון והביא אותה לפני השבויים האחרים, ביניהם רוג'ר לטצ'פורד, והם נדהמו ממצבה הרפואי הקשה והתגייסו לעזור לה.
הקבוצה הבריחה אותה לתוך מחנה השבויים שלהם, מחנה B 20 בגרוס גולמקאו, שם הסתירו אותה בתוך מתבן והמשיכו לטפל בה. הם הביאו לה אוכל, טיפלו בכוויות הקור שלה, השיגו פראפין על מנת לטפל בכינים שבשערה, רחצו אותה ודאגו שתבריא. הסכנה שתיחשף הייתה רבה. מחוץ למגוריהם של חברי הקבוצה הייתה תחנת משטרה וריגלר הוחבאה במתבן מעל סוסיהם של השוטרים.
לאחר זמן קצר אולצו השבויים הבריטים לעזוב, אך בליל הפינוי שלהם דאגו למצוא אישה מקומית שתמשיך לטפל בריגלר עד הגעת הצבא האדום.
ריגלר שרדה את השואה, ולאחר שגילתה כי היא הניצולה היחידה ממשפחתה היגרה מאירופה לארצות הברית.

לאחר המלחמה

במשך שנים רבות ניסתה ריגלר לאתר את מציליה, אך רק 25 שנה לאחר סיום המלחמה היא הצליחה לאתר אותם וליצור עימם קשר.

הכרה והנצחה

רוג'ר לטצ'פורד הוכר על ידי יד- ושם כחסיד אומות העולם ב-15 במרץ 1989 והצטרף לשותפיו לקבוצה סטן וולס, ג'ורג' המונד, טומי נובל ואלן אדווארדס, אשר הוכרו כחסידי אומות העולם ב-2 בנובמבר 1988. שאר חברי הקבוצה: ביל קיבל, ברט המבלינג, ביל סקרוטון, ווילי פישר וג'ק בקלי, הוכרו כחסידי אומות עולם ב-11 באוקטובר 2011. ב-26 במרץ 2015 קיבלו רוג'ר לטצ'פורד ושאר שותפיו את התואר "גיבור השואה הבריטי" מממשלת בריטניה.
קוסו אלול

ביוגרפיה

אלול נולד בשנת 1920 בעיר מוּרוֹם  שבאימפריה הרוסית, ובשנת 1924 עלתה משפחתו לארץ ישראל. את חינוכו האמנותי החל בגימנסיה הרצליה בתל אביב, והמשיך בבית הספר הריאלי בחיפה אצל יצחק סירקין. בשנת 1938 למד פיסול בסטודיו של יצחק דנציגר בתל אביב. בשנת 1939, כשהיה בן 19, נסע ללמוד בארצות הברית במכון האמנות של שיקגו, שם למד עד שנת 1943. אחר-כך למד בניו יורק ובפילדלפיה. במלחמת העולם השנייה התנדב לשירות בצי האמריקני, ושירת בו שנתיים. בפברואר 1946 שב לארץ והשתקע בשפיה. במלחמת העצמאות ישב בקיבוץ עין חרוד והשתתף כחובש בקרבות על הגלבוע. במשך שנים שימש כמורה לאמנות בעין חרוד. אחר-כך עבר לרמת גן, והוסיף ללמד שם, עד 1955. בין תלמידיו: פנחס עשת, מתניה אברמסון ורפי לביא.
בשנת 1948 הצטרף אלול לקבוצת "אופקים חדשים" והציג בתערוכותיה.
בשנת תשי"א (1951) זכה בפרס דיזנגוף לפיסול, על פסלו "עציר".
משנות ה-50 לקח חלק פעיל בסימפוזיונים בארץ, ומשנת 1960 בסימפוזיונים בינלאומיים של פסלים, מהם ברלין (1963) ומונטריאול (1964), וכן הציג מיצירותיו בערי אירופה, בהן רומא וברלין. בסוף שנת 1962 יזם סימפוזיון בינלאומי לפיסול שהתקיים במצפה רמון. אירוע זה היה דוגמה להתעניינות הגוברת של הפסלים בנוף הארץ, בייחוד הנוף השומם והמדברי.
בשנת 1964 (לפי מקור אחר - ב-1969) היגר אלול לטורונטו, קנדה שם גר עד מותו בשנת 1995. בתקופת מגוריו שם הציב מעל 40 פסלים ברחבי העיר.
קוסו אלול נפטר מהתקף לב בטורונטו בנובמבר 1995, בגיל 75. היה אב לבנים אורן ורון, ובת, שפי-יה.

פסלים במרחב הציבורי

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.