google/wiki40b huggingface dataset:
טיפול תרופתי בסוכרת

שילובי אינסולין

שילובים אלו של אינסולין יכולים לכלול פרוטאמין אינסולין ואינסולין לטווח קצר - למשל 75/25, 70/30, 50/50.

אינסולין בשאיפה

ב-2015 אישר ה-FDA לשימוש את האינסולין הראשון בשאיפה (שם מסחרי - Afrezza). זה אינסולין קצר טווח לטיפול בסוכרת מסוג 1 ו-2.

תרופות המעלות רגישות לאינסולין

תרופות המעלות רגישות לאינסולין (באנגלית: Sensitizers) פועלות על הורדת התנגודת לאינסולין. בשונה מתרופות אחרות, קבוצת תרופות אלו אינן מורידות את רמות הגלוקוז מיידית אלא ההשפעה שלהן אורכת מספר שבועות.

תרופות הגורמות להפרשת אינסולין

תרופות הגורמות להפרשת אינסולין (באנגלית: Secretagogues) פועלות על תאי בטא בלבלב וגורמות לעלייה בהפרשת אינסולין.

טיפול אלטרנטיבי

מספר צמחים רפואיים נחקרו באשר לטיפול בסוכרת, אולם נכון ל-2013, עדיין אין ידע מחקרי מספק על מנת לקבוע את יעילותם. בקינמון נמצאו תכונות הקשורות להורדת רמות הסוכר, אך טרם נמצא קשר מספק כדי לקבוע האם נטילת קינמון מסייעת לטיפול בסוכרת. תוספי כרומיום ו-vanadyl sulfate הם חומרים אלטרנטיביים נוספים אשר קיימים לגביהם מחקרים פרה-לימינריים, אך גם במקרים אלו, יעילותם טרם הוכחה באופן חד משמעי.
תעלול קטלני

תקציר העלילה

רולי טיילר (בריאן בראון), מומחה לאפקטים מיוחדים עם מוניטין שנבנה על ידי עבודתו הרבה על סרטים רבים בתקציב נמוך (סרטי אימה, בעיקר), נשכר על ידי מחלקת המשפטים של ארצות הברית במטרה לביים את הירצחו של הגנגסטר הנודע ניקולאס דה-פרנקו (ג'רי אורבך), על מנת שיוכל להיכנס אל התוכנית להגנת עדים. רולי מסכים, אולם העניינים מסתבכים. במקביל, בלש משטרת ניו יורק ליאו מקארת'י (בריאן דנהי) חוקר את מעשה הרצח (מבלי לדעת שהוא מזויף), כאשר רולי הוא החשוד המרכזי, ולא מבין מדוע משרד המשפטים אינו משתף פעולה עם חקירתו - עד אשר האמת במלואה נחשפת.

ביקורות ותגובות

הסרט קיבל ביקורות חיוביות ולציון 85% באתר ריכוז הביקורות Rotten Tomatoes, מתוך 20 ביקורות.
קרואטיה במשחקים האולימפיים לנוער

אולימפיאדת הנוער סינגפור (2010)

המשלחת הראשונה של קרואטיה למשחקים האולימפיים לנוער הייתה לאולימפיאדת הנוער סינגפור. המשלחת כללה 25 ספורטאים שהתחרו ב-12 ענפי ספורט. המשלחת זכתה בשלושה מדליות, מתוכן מדליית זהב יחידה. המשלחת הגיעה להישגים משמעותיים בענף השחייה עם זכייה במדליית זהב במשחה 50 מטר בסגנון שחיית חזה לנערים, והעפלה לארבעה גמרים בהם סימו במקום הרביעי במשחה 200 מטר בסגנון שחיית גב לנערים, במקום החמישי במשחים 50 מטר בסגנון שחייה חופשית ו-100 מטר בסגנון שחיית חזה לנערים ובמקום השישי במשחה 100 מטר בסגנון שחיית גב לנערים. נבחרת הנערים בכדורסל זכתה במדליית כסף והמשלחת זכתה במדליית ארד בג'ודו בקטגוריית משקל עד 63 ק"ג נערות. המשלחת הפעילה לשני גמרים בענף האתלטיקה בהם סיימה במקום החמישי בקפיצה משולשת לנערות ובמקום התשיעי בקפיצה במוט לנערים. כמו כן, המשלחת דורגה במקום השישי בענפים התעמלות בתרגיל קרקע לנערים ובטורניר הנערות בירי ברובה אוויר למרחק של 10 מטרים בענף הקליעה. ספורטאי המשלחת לא הגיעו להישגים בענפים חתירה, טאקוונדו, טניס, טניס שולחן, טריאתלון וקאנו/קיאק.

אולימפיאדת הנוער נאנג'ינג (2014)

המשלחת לאולימפיאדת הנוער נאנג'ינג מנתה 24 ספורטאים שהתחרו ב-13 ענפי ספורט. המשלחת זכתה בחמישה מדליות, מהן שלושה מדליות זהב. המשלחת, כמעט בדומה לאולימפיאדת הנוער סינגפור, הגיעה להישגים משמעותיים בענף השחייה עם זכייה במדליית זהב במשחה 50 מטר בסגנון שחיית חזה לנערים, והעפלה לשני גמרים בהם סיימו במקום החמישי במשחה 100 מטר בסגנון שחיית חזה לנערים ומקום שמיני במשחה 800 מטר בסגנון שחייה חופשית לנערים. המשלחת זכתה במדליות זהב גם בענפים ג'ודו בקטגוריית משקל עד 78 ק"ג לנערות וטאקוונדו בקטגוריית משקל עד 55 ק"ג לנערות. המשלחת קצרה הישגים בענף האיגרוף עם זכייה במדליית כסף בקטגוריית משקל כבד לנערים ומדליית ארד בקטגוריית משקל בינוני לנערים. ספורטאי המשלחת דורגו במקום החמישי בענפים התעמלות בתרגיל סוס סמוכות, חתירה בטורניר הזוגות לנערים וקליעה בטורניר הנערות בירי ברובה אוויר למרחק של 10 מטרים. בענף השיט המשלחת דורגה במקום השביעי בשיוט במפרשית מדגם ביט. המשלחת העפילה לרבעי גמר בטורניר הנערים בתחרות הרומח בסיף ובענף טניס שולחן בטורנירי היחידים נערות והזוגות מעורב. ספורטאי המשלחת לא הגיעו להישגים בענפים בדמינטון, טניס וקשתות.

משחקי החורף

קרואטיה השתתפה לראשונה במשחקי החורף האולימפיים לנוער באולימפיאדת הנוער אינסברוק ושלחה משלחת המונה תשעה ספורטאים שהתחרו בשישה ענפי ספורט. המשלחת הגיעה להישגים נאים בענפים סקי אלפיני עם דירוג המקום השישי במסלול סלאלום ענק לנערים ובמקום התשיעי במסלול סלאלום לנערים ומסלול משולב (סופר סלאלום ענק וסלאלום) לנערים, והוקי קרח בה דורגו במקום השישי בתחרות הכישורים לנערים. ספורטאי המשלחת לא הגיעו להישגים בענפים ביאתלון, גלישת שלג, לוז' וסקי למרחקים. המשלחת לאולימפיאדת הנוער לילהאמר כללה שבעה ספורטאים שהתחרו בחמישה ענפים. המשלחת השתפרה מעט בהישגיה בענף הסקי אלפיני עם דירוג במקום הרביעי במסלול הסלאלום לנערים ובמקום החמישי במסלול סלאלום ענק לנערים. ספורטאי המשלחת לא הגיעו להישגים בענפים ביאתלון, בובסלי, גלישת שלג וסקי למרחקים.
ריצ'רד בונג

רב-סרן ריצ'רד איירה "דיק" בונג (24 בספטמבר 1920 - 6 באוגוסט 1945) היה טייס קרב אמריקאי. הוא אלוף ההפלות של כל הזמנים בחיל האוויר האמריקאי עם לפחות 40 ירוטים של מטוסי קרב יפנים בזמן מלחמת העולם השנייה. בונג נמנה בין מקבלי מדליית הכבוד של ארצות הברית. את כל ניצחונותיו האוויריים רשם במטוס הקרב האמריקאי P-38 לייטנינג.

ראשית חייו

בונג היה אחד מתוך תשעה ילדים להורים מהגרים משוודיה, גדל בחווה בפופלר שבויסקונסין. הוא התעניין במטוסי קרב מגיל צעיר והיה בונה דגמי מטוסים.
החל את לימודיו באוניברסיטת ויסקונסין בשנת 1938. בהיותו סטודנט נרשם לתוכנית לאימון טייסים אזרחיים וכן לקח שיעורי טיסה פרטיים. בשנת 1941 הצטרף לשורות חיל האוויר האמריקאי. אחד ממדריכי הטייס שלו היה בארי גולדווטר. כישוריו של בונג כטייס קרב הופגנו בטיסת אימון בצפון קליפורניה. הוא קיבל את כנפי הטייס שלו, ונהיה לסגן משנה בחיל האוויר ב-9 בינואר 1942.

בשירות חיל האוויר האמריקאי

ב-12 ביוני 1942 ביצע טיסה ביעף נמוך מעל לביתו של טייס שזה עתה נישא. הוא ננזף וקורקע זמנית בגין שבירת חוקי הטיס, יחד עם עוד שלושה טייסי P-38 שביצעו תרגילי אוויר שונים בקרבת גשר שער הזהב. מפקד להק הטיסה שלו נזף בו לאחר סדרה נוספת של תעלולים, ולאחר מכן אמר: "היינו זקוקים לילדים כמו הבחור הזה". הוא נשלח למערכה בדרום מערב האוקיינוס השקט.
ב-10 בספטמבר 1942 בונג צוות לטייסת הקרב התשיעית ("האבירים המעופפים") שבסיסם היה בדרווין אוסטרליה. בזמן שאנשי הטייסת חיכו להגעת מטוסיהם מסוג P-38, הם צורפו לטייסת קרב אחרת והתאמנו במטוסים מדגם P-39 כדי לצבור ניסיון קרבי. ב-27 בדצמבר 1942 זקף לזכותו את 2 הפלותיו הראשונות של מטוסים יפנים בקרב בונה-גונה. על הפלות אלה עוטר במדליית כוכב הכסף.
ב-26 ביולי 1943, בונג יירט 4 מטוסי קרב יפניים וזכה לעיטור צלב השירות המצוין. בעת חזרתו לארצות הברית בנובמבר ובדצמבר 1943, פגש את מרג' וטנדל בפגישת מחזור והחל לצאת עימה. לאחר שחזר לחזית בדרום האוקיינוס השקט בינואר 1944, הוא כינה את מטוסו מרג' וקישט את אף המטוס בתמונתה. עד לאפריל 1944 הספיק להפיל 27 מטוסי קרב של היפנים, ובכך שבר את שיאו של אדי ריקנבקר שהפיל 26 מטוסי אויב במלחמת העולם הראשונה. 
בחודש ספטמבר 1944 התייצב למערכה בפיליפינים, לאחר שחזר לארצות הברית בחודש מאי. הוא לא נדרש להשתתף בקרבות אוויר אבל בחר לעשות כן וכך צבר 40 הפלות של טייסי האויב עד לדצמבר 1944. בינואר 1945 נשלח על ידי מפקד חיל האוויר חזרה לארצות הברית ושם נישא לבחירת ליבו. הוא לקח חלק במספר פעילויות של יחסי ציבור, כגון עידוד של מכירת איגרות מלחמה.
בונג החשיב את כישורי הירי שלו לנמוכים ועל מנת לפצות על כך הוא נהג להתקרב ככל האפשר אל המטרה על מנת לא להחטיא. במספר פעמים הוא טס דרך הריסות של מטוס אויב שהתפוצץ, ופעם אחת הוא למעשה התנגש במטרה שלו והחשיב זאת לניצחון "סביר".

מותו

לאחר שירותו הצבאי, נהפך לטייס ניסוי עבור חברת לוקהיד בברבנק קליפורניה והטיס מטוס מדגם P-80. ב-6 באוגוסט 1945, משאבת הדלק הראשית של המטוס התקלקלה בזמן ההמראה. או שבונג שכח להפעיל את משאבת הדלק המשנית או שמסיבה כלשהי לא היה מסוגל לעשות זאת. הוא נטש את המטוס, אבל היה בגובה נמוך מדי והמצנח שלו לא נפתח. הידיעה על מותו הופיעה בעמודי העיתון הראשיים לצד הידיעה על הטלת פצצת האטום על הירושימה.
נכון לזמן ההתרסקות, בונג צבר 4 שעות ו-15 דקות של טיסה (ב-12 טיסות) במטוס מדגם P-80. למטוס הוספה משאבת דלק נוספת (לפני ההתרסקות) שגם אותה שכח בונג להפעיל בטיסות קודמות. באוטוביוגרפיה שלו, צ'אק ייגר כתב שהפנה זעם כלפי טייסי ניסוי שנהרגו כדרך להתמודד עם הצער הרב על אובדנם.
גדעון קרמר

חייו

קרמר נולד בריגה להורים ממוצא גרמני-יהודי. אביו הוא ניצול שואה. קרמר החל לנגן בכינור בגיל ארבע ולמד אצל אביו וסבו, שניהם כנרים מקצועיים. בהמשך למד בבית הספר למוזיקה של ריגה ואצל דוד אויסטרך בקונסרבטוריון של מוסקבה. בשנת 1967 זכה בפרס שלישי בתחרות על שם המלכה אליזבט בבריסל, בלגיה; אחר, בשנת 1969, זכה בפרס שני בתחרות הכינור הבינלאומית במונטריאול, קנדה ואז בפרס ראשון בתחרות פגניני בגנואה; בשנת 1970 קיבל שוב פרס ראשון בתחרות הבינלאומית על שם צ'ייקובסקי במוסקבה.
הקונצרט הראשון של קרמר במערב התקיים בגרמניה ב-1975. בהמשך הופיע בפסטיבל זלצבורג בשנת 1976 ובניו יורק ב-1977.
אשתו הראשונה הייתה הכנרית טטיאנה גרינדנקו.
בשנת 1980 יחד עם אשתו השנייה, אלנה בשקירובה, בתו של הפסנתרן דמיטרי בשקירוב עזב את ברית המועצות והתיישב בגרמניה. בשנת 1981 ייסד קרמר פסטיבל מוזיקה קאמרית בלוקנהאוס, באוסטריה, שתוכניותיו התמקדו בחדיש ובחורג מן המוסכמות; מאז 1992 נודע הפסטיבל בשם "קרמראטה מוזיקה" ובשנת 1996 ייסד קרמר את "קרמראטה בלטיקה", תזמורת קאמרית המורכבת מנגנים צעירים מן המדינות הבלטיות. כמו כן היה בין מנהליו האמנותיים של פסטיבל "ארט פרויקט 92" במינכן והוא מנהל פסטיבל "מוזיקזומר" בגשטאט, שווייץ.
קרמר עשה לו שם ברפרטואר הרחב שלו, המשתרע מאנטוניו ויוואלדי ויוהאן סבסטיאן באך עד מלחינים עכשוויים. הוא הפיץ את יצירותיהם של מלחינים כמו אסטור פיאצולה, ג'ורג'ה אנסקו, פיליפ גלאס, אלפרד שניטקה, ארוו פרט, של בן ארצו, פטריס ואסקס ושל ג'ון אדמס, בין השאר. עם המלחינים הרבים שהקדישו לו יצירות נמנים סופיה גוביידולינה ("אופרטוריום") ולואיג'י נונו ("לה לונטנאנצה נוסטלג'יקה אוטופיקה פוטורה"). בין שותפיו לנגינה ואלרי אפאנאסייב, מרתה ארחריץ', אולג מייסנברג, מישה מייסקי, יורי בשמט וואדים סחרוב. יש לו רשימת הקלטות עניפה עם חברת "דויטשה גרמופון", שעמה הוא מקליט מאז 1978; כמו כן הקליט לחברות פיליפס רקורדס, דקה, ECM ונונסאץ'.
באוסף הכינורות העתיקים של קרמר כינור גוארנרי דל ג'זו משנת 1730 וכינור סטרדיוואריוס משנת 1734, המוכר בכינוי "ברון פייטיץ'-הרמן". הכינור הנוכחי שלו הוא אמאטי משנת 1641.
בתו של גדעון קרמר - ליקה קרמר - היא שחקנית קולנוע, במאית ומגישת תוכניות טלוויזיה ברוסיה.
ווסגוס

ווסגוס (בלטינית: Vosegus) או ווסאגוס (Vosagus) או ווסאקיוס (Vosacius) הוא אל הציד והיערות במיתולוגיה הקלטית, וכן האל של אזור ווז' (בצרפת של ימינו) - הקרוי על שם האל.
בפסל של האל שהתגלה באזור שטרסבורג, ובחפצים שהתגלו מתוארת דמותו של ווסגוס כמחזיק קשת ומגן, ולצידו הולך כלב. 
מרכזו הפולחני היה על הר דונון.
שלוש כתובות המוקדשות לאל התגלו במערב גרמניה ושנים נוספות במזרחה של צרפת. באחת הכתובות מכונה האל בכינוי "סילווסטריס" - "של היערות" (Silvestris)
עם המפגש בין התרבות הקלטית ותרבות האימפריה הרומית זוהה האל עם האל מרקוריוס מהמיתולוגיה הרומית.
לגונת טרוק

מלחמת העולם השנייה

במהלך מלחמת העולם השנייה, שימשה לגונת טרוק כמעגן הצי הקיסרי היפני. המקום נחשב כעמיד ביותר מבין כל המוצבים היפניים באוקיינוס השקט. מחלקת ההנדסה האזרחית ומחלקת הבינוי של הצי בנו כבישים, תעלות, בונקרים ומערות על מספר איים. במהלך המלחמה נבנו אף חמישה מסלולי המראה, בסיסי מטוסים ימיים, מעגן ספינות טורפדו, תחנות תיקונים לצוללות, מרכז תקשורת ותחנות מכ"ם. על מנת להגן על מתקנים אלה, הותקנו מערך תותחי חוף ועמדות מרגמה. בלגונה עגנו אוניות מערכה, נושאות מטוסים, סיירות, משחתות, מכליות, אוניות משא, גוררות, שולות מוקשים, נחתות וצוללות. לעיתים תוארה לגונת טרוק כמקבילה לפרל הארבור.
הצי האמריקאי השתמש באיי מרשל לאחר כיבושם כקרש קפיצה לתקיפת לגונת טרוק, בבוקר ה-17 בפברואר 1944. מבצע כדור ברד נמשך שלושה ימים, בעוד ההפגזות האמריקאיות משמידות כמעט כל דבר בעל ערך - 60 כלי שיט ו-275 מטוסים ירדו למצולות, אולם היפנים הסיגו את מרבית כליהם הגדולים.
תקיפות אלה למעשה חיסלו את מעמדה של לגונת טרוק כאיום על כוחות בעלות הברית באוקיינוס השקט; חיל המצב היפני באטול אניווטוק אשר באיי מרשל איבד תקווה לזכות בתגבורת במהלך הפלישה אשר החלה ב-18 בפברואר 1944, דבר אשר סייע לכוחות האמריקאיים בכיבוש האי. לגונת טרוק בוּדדה על ידי כוחות בעלות הברית (בעיקר כוחות אמריקאיים), בעודם ממשיכים בהתקדמות לכיוון איי יפן, על ידי כיבוש איים נוספים כגון גואם, סאיפאן, פלאו ואיוו ג'ימה. בהיותם מבודדים, אזלה אספקת המזון של הכוחות היפנים בטרוק ובשאר האיים באוקיינוס השקט, והם עמדו בפני רעב, טרם כניעת יפן באוגוסט 1945.

כיום

בשנת 1969, חקרו האקולוג ז'אק קוסטו ואנשי צוותו את לגונת טרוק. בעקבות סרטו הדוקומנטרי משנת 1971 על הלגונה ושברי הספינות שבו, הפך המקום לאתר צלילה פופולרי, והוא מושך חובבי שברי ספינות מכל העולם, בשל מצבם הטוב של השברים בו. חלק מהשברים, אשר מפוזרים סביב מספר איים בקבוצה, נמצאים בעומק של פחות 15 מטר ובמים צלולים. הודות להגנת הלגונה אין במקום זרמי ים, דבר המאפשר לצוללים להקיף בקלות את השברים, בהם ניתן למצוא מסיכות גז, מטעני עומק ואף שרידי גופות. בבטן הספינות הגדולות ניתן למצוא שורות על גבי שורות של מטוסי קרב, טנקים, בולדוזרים, קרונות רכבת, אופנועים, טורפדו, מוקשים ימיים, פצצות, ארגזי תחמושת, מכשירי רדיו ועוד אלפי אמצעי לחימה שונים, חלקי חילוף וחפצים אחרים. שבר בעל עניין מיוחד הוא שברה של הצוללת שינוֹהארה (I-169), אשר טבעה בעת ניסיון לצלול על מנת להתחמק מהפצצות. צוללת זו לקחה חלק במתקפה על פרל הארבור.
השברים מכוסי האלמוגים מושכים מגוון רחב של בעלי חיים ימיים, כגון תריסניות, צבי ים, וכרישים. בשנת 2007 תועדו 266 זני דגי שונית בלגונה.
אלכסנדר הרביעי (אפיפיור)

ביוגרפיה

נולד בשם רינאלדו די ג'ן בג'ן (כיום במחוז רומא), הוא היה, מצד אמו, בן למשפחת דה קונטי די סגני, רוזני סגני, כמו אינוקנטיוס השלישי וגרגוריוס התשיעי. דודו גרגוריוס התשיעי מינה אותו לחשמן המגן של מסדר הפרנציסקנים בשנת 1227, לקמרגלנגו של הכס הקדוש  מ-1227 עד 1231 ולבישוף אוסטיה בשנת 1231 (או 1232). הוא הפך לדיקן מועצת הקרדינלים בשנת 1244 (או 1240). לאחר מותו של אינוקנטיוס הרביעי בשנת 1254 הוא נבחר לאפיפיור בנאפולי ב-12 בדצמבר 1254.
אלכסנדר הרביעי ירש את אינוקנטיוס כאפוטרופוס של קונרדין, המלך האחרון מבית הוהנשטאופן, שהבטיח לו הגנה; אבל בתוך פחות משלושה שבועות הוא קשר אתו בהתנצלות, והתנגד במרירות לדודו של קונרדן מנפרד. אלכסנדר הרביעי איים על החרם ונגע נגד מפלגת מנפרד ללא השפעה. הוא גם לא הצליח לגייס את מלכי אנגליה ונורווגיה במסע-צלב נגד בית הוהנסטאופן. רומא עצמה הפכה גם לגיבלינית נגד האפיפיור, שנסוג לוויטרבו, שם מת ב-1261. הוא נקבר בקתדרלת ויטרבו, אך קברו נהרס במהלך שיפוצים מהמאה ה-16.
בדוגמטיות של אלכסנדר היה אותת על ידי המאמצים לאחד את הנצרות האורתודוקסית המזרחית עם הכנסייה הקתולית, על ידי הקמת האינקוויזיציה בצרפת, על ידי טובות הנאה למסדר המנדיקנטים, ועל ידי ניסיון לארגן מסע צלב נגד הטטרים לאחר הפשיטה השנייה נגד פולין ב-1259.
ב-26 בספטמבר 1255 הקים אלכסנדר הרביעי את מסדר הקדושה קלרה מאסיזי, מייסדת המסדר הדתי לנשים הנקרא "קלרות המסכנות". ב-29 באוקטובר 1255, בבולה האפיפיורית "בנינה אופרטיו", הכריז אלכסנדר על "הידע שלו" על הסטיגמטה המיוחסת לפרנציסקוס מאסיזי.
ב-27 בספטמבר 1258 הכריז אלכסנדר בבולה אפיפיורית, כי "ניחוש או כישוף" לא ייחקר על ידי האינקוויזיטורים של הכנסייה, שהוטל עליהם לחקור כפירה. עבירות של קסמים יש להשאיר לרשויות המקומיות, אלא אם כן היה להן "ידע בכפירה גלויה", אשר כללה "התפללות על מזבחיהם של אלילים, הקרבת קורבנות, התייעצות עם שדים, או ניסיון לעורר תגובות מהם". בתקופה זו בהיסטוריה של הכנסייה, השימוש בקסמים לא נראה ככפירה מטבעו, אלא מושרש באמונות טפלות או באמונות שגויות.
ב-14 במאי 1254, זמן קצר לפני מותו, העניק אינוקנטיוס הרביעי את סיציליה, אחוזה פיאודלית של האפיפיור, לאדמונד, הבן השני של הנרי השלישי, מלך אנגליה. אלכסנדר אישר את המענק ב-9 באפריל 1255, תמורת 2,000 אונקיות של זהב לשנה, שירות של 300 אבירים במשך שלושה חודשים בעת הצורך, וכן 135,541 מרקים לפצות את האפיפיור עבור הכסף שהוא השקיע בניסיון להדיח את מנפרד, מלך סיציליה. ניסיונותיו הכושלים של הנרי לשכנע את נתיניו לשלם את המיסים הנדרשים כדי לעמוד בדרישותיו של אלכסנדר היו אחד הגורמים בסכסוך בין המלך לפרלמנט, שהגיע לשיאו במלחמת הברונים השנייה. ב-12 באפריל 1261, זמן קצר לפני מותו, הוציא אלכסנדר בולה אפיפיורית עבור המלך הנרי, שפטר אותו ואת אצילי הממלכה שלו משבועות שנקבעו בהוראות אוקספורד, שמילאו תפקיד במלחמה.
ג'ובאנה ד'ארקו

היסטוריה

כאמור, העלילה מבוססת באופן רעוע על סיפורה של ז'אן ד'ארק, הגיבורה הצרפתית. בניגוד לגיבורה המקורית, שהובסה בקרבות בסוף ימיה, והוצאה להורג על ידי האנגלים בהתעלמות מוחלטת מצד שארל השביעי על אף שהייתה בידו האפשרות להציל אותה, גיבורת האופרה נאהבת על ידי המלך, ואף זוכה לניצחון טרם מותה בקרב. מאחר שהאופרה נכתבה באיטלקית, תורגמו שמות הגיבורים לאיטלקית - שארל הפך לקרלו וז'אן לג'ובאנה.
האופרה מוצגת לעיתים נדירות, לרוב בפרויקטים מיוחדים המציגים את כל עבודותיו של ורדי. למרות זאת קיימות מספר הקלטות מלאות של האופרה, ואף לפחות גרסה מצולמת אחת שיצאה לאור ב-DVD.
רונן דיגמי

ביוגרפיה

דיגמי עשה את שירותו הצבאי בחיל השריון. הוא פיקד על גדוד 52 של חטיבה 401 במהלך הלחימה ברצועת עזה בשנים 2007-2008, פעילות עליה זכתה היחידה בפרס הרמטכ"ל ליחידות מצטיינות. במבצע עופרת יצוקה שירת כסגן מפקד חטיבה 401. בתפקידו הבא שירת כראש זירת דרום באגף המבצעים. באוגוסט 2012 מונה למפקד חטיבה 130, חטיבת שריון במילואים ופיקד עלייה עד סגירתה ב-2014. לאחר מכן שימש ראש מטה עוצבת עידן. באוגוסט 2015 מונה למפקד מחוז הדרום בפיקוד העורף.
דיגמי נשוי ואב לחמישה, בעל תואר שני בלימודי ביטחון מאוניברסיטת חיפה
מישור אייברי

גילוי המישור

לא ידוע מתי התגלה המישור או נראה לראשונה, אך על פי המשוער ראו אותו בינואר 1909 חברי המשלחת הצרפתית לאנטארקטיקה בראשות ז'אן-באטיסט שארקו ממיקומם במצר מאתה. המישור מופתה באמצעות תצלומי אוויר ובהתבסס על פי סקרים שנערכו על הקרקע על ידי סקר שטחי החסות של איי פוקלנד, בשנים 1946–1962.

מקור השם

ההוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים של בריטניה נתנה למישור את שמו בשנת 1955.
המישור נקרא על שמו של סרן ג'ורג' אייברי (George Avery), שהיה רב החובל בספינה לייבלי (Lively), אשר, יחד עם סרן ג'ון ביסקו שהיה רב החובל בבריג טולה (Tula), חקרו אזור זה בחצי האי האנטארקטי בפברואר 1832.
אתר ההנצחה לחללי חיל הלוגיסטיקה

מבנה האתר

האנדרטה היא מבנה פיסולי מורכב ומופשט הבנוי מקורות בטון צבועות לבן ומקורות פלדה צבועות שחור היוצרות יחד מבנה המתנשא עד לגובה 12 מטרים. ניגודי הצבעים באתר מסמלים את השכול והכאב אל מול הצמיחה ואת היגון אל מול רצון החיים. מבנה האנדרטה מייצג את תפקיד החיל בארגונים לוגיסטיים ותחזוקתיים ואת מורכבות תפקידו.
מאחורי האלמנט המרכזי באנדרטה ניצב קיר מעוגל עליו חקוקים שמותיהם של כ-600 חללי החיל ובהמשך הקיר סמל החיל והפסוק "בְּאַחַת יָדוֹ עֹשֶׂה בַמְּלָאכָה וְאַחַת מַחֲזֶקֶת הַשָּׁלַח" (נחמיה, ד', י"א). כמו כן ניצבים במקום שלושה תרנים לדגלים וכן להדלקת משואה.
אל מול האנדרטה בנויים רחבת מסדרים ותיאטרון. בשל מיקומה המרכזי יחסית וגודל התיאטרון שבה, נערכים בה גם טקסים של חיילות נוספים כמו למשל טקסי סיום טירונות של משמר הגבול.
האנדרטה הוקמה ביוזמת עמותת אזרחים להנצחת מורשת חיל התחזוקה ותוכננה ונבנתה על ידי מרכז בינוי 5600 בצה"ל.
ניקולס סמית' (שחקן)

ביוגרפיה

סמית' נולד בבנסטד שבסארי, בנו של מודד מוסמך. הוא למד בבית הספר סנט ג'ון בלת'רהד. הוא למד לנגן ולשיר, ולמד משחק באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה (RADA). אחר כך הופיע בתיאטרון רפרטוארי, על הבמות בווסט אנד, בתיאטרון בריסטול אולד ויק ובתיאטראות ברודוויי.
תפקידיו הראשונים בטלוויזיה היו כניצב בתוכניות שונות של רשת ITV. התפקיד הראשון שבו דיבר היה במיני-סדרה "The Dalek Invasion of Earth" מתוך הסדרה "דוקטור הו" בשנת 1964. סמית' הצליח לשכנע את הבמאי ריצ'רד מרטין להרחיב את הדמות שגילם, ולס, והוא הופיע בשלושה מתוך ששת פרקי הסדרה. בהמשך שיחק בתפקידים קטנים בסדרות טלוויזיה כגון "המלאך", "הגומלים", "The Champions" ו-"Ace of Wands". ב-1969 הופיע בדרמה התקופתית "The First Churchills" בה גילם את דמותו של טיטוס אוטס.
ב-1972 שודר פרק פיילוט של הסדרה "מישהו מטפל בך?", בה סמית' גילם את מר קת'ברט רמבולד, מנהל מחלקת הביגוד של כלבו בדיוני בלנודון בשם "האחים גרייס".
סמית' הופיע בסדרה עד סיומה ב-1985, וכן בסרט הספין-אוף משנת 1977, ובסדרת ההמשך הקומית "Grace & Favour" (ששודרה בארצות הברית בשם "Are You Being Served? Again! ") בשנים 1992 ו-1993. עם מותו של פרנק ת'ורנטון ב-16 במרץ 2013, היה סמית' השחקן האחרון מהסדרה המקורית שנשאר בחיים.
החל מספטמבר 1972 במקביל לעבודתו בסיטקום "מישהו מטפל בך?" שיחק סמית' בתפקיד השוטר ג'ף ייטס בסדרה "Z-Cars". הופעתו האחרונה בדמות ייטס הייתה בפברואר 1975. תפקידיו בקולנוע כוללים את הסרטים "Salt and Pepper", "נאהבים לנצח" (1969), "כיסאות לוהטים" (1970), "סיפורי קנטרברי" (1972) בבימויו של פייר פאולו פזוליני, ובסרט "עלילות אחיו הפיקח של שרלוק הולמס" (1975) בתפקיד הנקסטון.
ב-1978 הופיע סמית' בתפקיד מר פוסטר, מנהל בית הספר, בסדרת הטלוויזיה "וורזל גאמידג'".
ב-1986 שיחק סמית' בדמות סר ג'ון טריימיין בסיבוב הופעות הבריטי של המחזמר "Me and My Girl", תפקיד אותו גילם בווסט אנד, פרנק ת'ורנטון שכיכב לצדו בסיטקום "מישהו מטפל בך?". ב-1987 הצטרף לצוות שחקני התוכנית "And There's More" ושיחק לצדה של ג'ואן סימס במערכונים אחדים בהם גילמו דמויות של בני זוג זקנים.
ב-1994 הופיע סמית' במיני-סדרה "מרטין צ'זלוויט" על פי הרומן מאת צ'ארלס דיקנס. ב-2005 שיחק בתפקיד משנה בדמות הכומר קלמנט הדג'ס בסרט זוכה האוסקר "וולאס וגרומיט והארנב הקטלני". ב-2008 גילם דמות של ויקאר בפרק בסדרה הקומית "בערוב ימי היין".
ב-2010 הופיע סמית' בתוכנית הטלוויזיה לילדים "M.I. High" בתפקיד פרופסור קוואקרמאס.

חיים אישיים

סמית' היה אביה של השחקנית קתרין ראסל. הוא נפטר ב-6 בדצמבר 2015 אחרי שהיה מאושפז במשך שבעה שבועות בגלל שנפגע בראשו בנפילה בביתו ברובע סאטון שבלונדון.
אלכסנדר שפיגלבלט

קורות חיים

אלכסנדר שפיגלבלאט נולד בעיר קמפולונג ברומניה. אביו, שמואל שפיגלבלאט, היה בן למשפחת שענים. שפיגלבלאט למד ב"חדר" ובגימנסיה ממלכתית. בין השנים 1941–1944, בעת מלחמת העולם השנייה, נשלח עם משפחתו לטרנסניסטריה. את רוב שהותו שם העביר עם משפחתו בעיירה קופייגורוד עד השחרור ב־22 במרץ 1944
אחרי השחרור מהמחנות עבד כצורף ואחר כך למד ספרות רוסית באוניברסיטת בוקרשט. בין השנים 1954–1958 היה מרצה בחוג לספרות רוסית באוניברסיטה זו ובבית הספר לספרות ולביקורת ספרותית ע"ש מיכאי אמינסקו בבוקרשט.
בשנת 1964 עלה לישראל והתיישב בפתח תקווה. בין השנים 1971–1998 היה (לצדו של אברהם סוצקבר) מזכירה של מערכת הרבעון הספרותי ביידיש "די גאלדענע קייט" שהופיע בתל אביב.
אלכסנדר היה חבר במערכת כתב העת ביידיש "איקוף בלעטער", שנסגר ב-1963, ובדפים ביידיש של "כתב העת של הפדרציה של הקהילות היהודיות". בישראל שימש כתב בעיתון ביידיש "לעצטע נייעס" ובעיתון ברומנית "ויאצה נואסטרה". השתתף בספר היובל לשלמה ביקל בשנת 1969. תרגם מעברית לשפות אחרות.
ב-1984 זכה בפרס איציק מאנגר ליצירה ספרותית ביידיש.
א-דוסתור

היסטוריה

העיתון א-דוסתור נוסד בראשית שנת 1967, לאחר שממשלת וספי א-תל חוקקה חוק עיתונות שביטל את רישיונותיהם של כל העיתונים הקיימים והגביל בצורה נוקשה את ההיתרים להקמת עיתונים חדשים. המניע לחקיקת חוק העיתונות היה המאבק הקשה בין המשטר הירדני לבין ארגון אש"ף שדרש הקמת ישות פלסטינית עצמאית בגדה המערבית. א-דוסתור הוקם כעיתון בפיקוח ממשלתי בעמאן בירת ירדן, ובמקביל הוקם עיתון אל-קודס בירושלים, גם הוא בפיקוח ממשלתי. הגיליון הראשון של העיתון התפרסם ב-28 במרץ 1967. עורכו הראשון (עד לפברואר 2009) היה נביל שריף.
א-דוסתור היה במשך עשרות שנים אחד משני יומונים בירדן, וכאמור, היה נתון לפיקוח ממשלתי חריף (הממשלה החזיקה בכ-35% ממניות העיתון). רק בראשית שנות ה-90 של המאה ה-20, כאשר החל בירדן תהליך של דמוקרטיזציה וליברליזציה, נפתחו עוד מספר עיתונים יומיים. גם לאחר תהליך זה אושר במרץ 1993 חוק עיתונות חדש, שתחם נושאים אסורים לפרסום והגביל את החופש העיתונאי במדינה. בשנת 1998 הפיק העיתון מהדורה אלקטרונית, ובכך היה לעיתון הראשון בשפה הערבית שעושה כן.

העיתון כיום

מערכת א-דוסתור שוכנת בעמאן. העורך הראשי של העיתון מאז פברואר 2009 הוא מוחמד חסן א-תל. צוות העיתון כולל כ-600 עובדים. העיתון מציג על פי רוב עמדות פרו-פלסטיניות ואנטי-ישראליות.
המהדורה היומית של העיתון כוללת מדור חדשות, מדור חדשות חוץ, מדור חדשות ספורט ומדור שונות. בימי שישי מתפרסם מוסף תרבות, ובימי רביעי מוסף שסוקר את האירועים השבועיים.
שלמה בן יעיש

דון שלמה בן יעיש (Abenaes; בפורטוגזית: אלווארו מנדש, Alvaro Mendes; ‏ 1520–1603) היה דיפלומט, איש עסקים ואיש ציבור מבני האנוסים ששב ליהדות, והיה בעל השפעה רבה בחצרם של מלכי אירופה בני זמנו, כמו גם בחצר הסולטאן העות'מאני. היה ממשיכם של דון יוסף נשיא ודונה גרציה בחידוש היישוב היהודי בטבריה במהלך המאה ה-16.

קורות חיים

בן יעיש נולד בטאווירה שבדרום פורטוגל בשם אלווארו מנדש בשנת 1520 למשפחת אנוסים. לאחר שקיבל הכשרה כצורף נסע בשנת 1545 להודו שם רכש ממון אישי רב בסחר ביהלומים במכרות סמוך למדרס. ב-1555 שב לפורטוגל, ועוטר בתואר אבירות, אביר מסדר סנטיאגו, על ידי ז'ואאו השלישי, מלך פורטוגל.
הוא החל בקריירה דיפלומטית, ושהה בשליחותו של ז'ואאו במדריד, פירנצה, פריז ולונדון. בפריז שהה 16 שנים וזכה לחסדה של המלכה קטרינה דה מדיצ'י. כאשר אוחדו פורטוגל וספרד, בשנת 1580, תחת שלטונו של פליפה השני, מלך ספרד, נמנה עם נאמניו של הטוען לכתר, אנטוניו דה קראטו. 
בשנת 1585 הגיע בן יעיש לסלוניקי ושם חזר אל היהדות בפומבי, עם משפחתו. הוא נטש את השם "אלווארו מנדז" ונקרא "שלמה בן יעיש" (ובשפות אירופיות: "Solomon Abenaes"). בשל עושרו והשפעתו בחצרות מלכי אירופה התקבל אצל סולטאן האימפריה העות'מאנית מוראט השלישי. הסולטאן העניק לו את התואר "דוכס מיטילני" (האי לסבוס), ולבקשתו מונה כשליט טבריה, וזאת לאחר מותם של דון יוסף נשיא ודונה גרציה, שחכרו מן הסולטאן את "טבריה ושבע ערי הפריזי אשר בסביבתה". הוא שלח לטבריה את בנו יעקב (שנולד כ"פרנסיסקו מנדש") אך על אף שיעקב בנה מספר מבנים בטבריה, ושמר על היישוב היהודי שם, נראה כי לא נחן במרץ ובמעשיות של אביו, והעדיף את לימוד התורה על העיסוק בדיפלומטיה וממשל, ולאחר מותו של בן יעיש לא הצליח לשמור על מפעלו בטבריה.
הודות לקשריו הענפים בחצרות מלכי אירופה, שמר על מעמדו בחצר הסולטאן עד מותו. הוא נחשב לכוח המניע מאחורי הברית האנגלו-טורקית כנגד פליפה השני, ונהנה מאמונה וידידותה של אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה ושל מזכירה פרנסיס וולסינגהם באמצעות קשריו עם רופאה האישי, המומר רודריגו לופז.
מערכת היחסים בין בן יעיש, רופאה של המלכה רודריגו לופז והטוען לכתר אנטוניו דה קראטו, הגיעה לסיום טראגי ב-1593, כאשר דה קראטו, שהסתכסך עם לופז ובן יעיש, העליל על לופז כי זה רצה להרעיל את המלכה, והביא לתלייתו הפומבית. על אף שבן יעיש עשה כמיטב יכולתו כדי להציל את לופז, וכשל, לא פחתה השפעתו בחצר המלוכה האנגלית ובחצר הסולטאן. ב-1603 נפטר.