google/wiki40b huggingface dataset:
ארמון תוצרת הארץ

ארמון "תוצרת הארץ" הוא מבנה גדול בלב מגרשי התערוכה הישנים בסמוך לנמל תל אביב. המבנה הוקם בשנת 1934, בתכנונו של ריכרד קאופמן, כמבנה העיקרי ביריד המזרח, בסגנון הבינלאומי.
המבנה הוקם במימון הסוכנות היהודית, קק"ל ובעלי מניות נוספים, ושטחו הכולל הוא 3,400 מ"ר ואורכו 80 מטר.
המבנה המרכזי של יריד המזרח, שנבנה על שטח של 3,400 מ"ר, עוצב בצורת ספינה שחזיתה פנתה מזרחה. חלל הפנים התנשא לגובה שלוש קומות, בצדו האחד ניצב מגדל תצפית ובצדו השני נבנה מעין אפסיס. בהמשך לחזיתו הבוהקת מלובן נמתחה כיכר ציבורית גדולה, כיכר פלומר, שבאחד מקצותיה הוצב פסל "הפועל העברי".

שימור

כיום, מן המבנה המקורי שרד רק ה"חרטום" או האפסיס המעוגל, שנהפך לבית עסק למרצפות וקרמיקה. שרידים של הארמון מפוזרים בשטח ועל הכיכר הוקם בשלב מאוחר יותר מבנה שחוסם את המבט ואת התנועה מהכניסה אל היריד.
"תל אביב תמיד רצתה ארמון, גם בשנות ה-30, כשבזירה האדריכלית שלט המודרניזם", טוען האדריכל ירמי הופמן, ראש מחלקת השימור בעיריית תל אביב. "אנשי העלייה השנייה והשלישית שהגיעו לארץ ישראל לא התנתקו מעולם מהמסורת האירופית. ארמון תמיד מייצג את הערכים של אותה חברה. במקרה של היריד, מדובר בארמון מודרניסטי שמייצג את הערכים של החברה שנבנתה כאן". הופמן תולה את חשיבותו של הארמון גם בהיבט האורבני: "אם מסתכלים על העיר במבט-על, כפי שהייתה בשנות ה-30, אפשר לראות איך הצירים האנכיים המרכזיים שלה - רחוב בן יהודה ורחוב דיזנגוף - מתנקזים אל יריד המזרח. בסיום שלהם נבנתה כיכר גדולה עם ארמון עברי. זה מחזיר אותי לתכנון של ערים כמו ניו דלהי, שכל הקונצפט שלה זה ציר עם ארמון בסופו, או מגדל אייפל והשדרה שלמרגלותיו בפאריס. לטעמי, תל אביב רוצה לחזור לארמון. עד היום נשאר שם החור הזה ודיזנגוף ובן יהודה מגיעים לשום מקום". "זה מבנה מאוד מורכב ואפילו מתעתע", הוא אומר. "הוא מתרחק במודע מכל העקרונות הקלאסיים של תכנון ארמון. את הפנים שלו הוא מפנה לעבר המזרח, ולא מערבה לעבר הים. יש בכך אמירה מאוד חזקה על אופי היחסים שדימיינו אנשי היישוב העברי עם ארצות ערב ובאמת יש שם תפישה של עיר אוטופית אידיאלית, איחוד של כל העולם, ממש בהתאם לתפישה האוניוורסלית המודרניסטית. לא במקרה בתמונות ההיסטוריות מופיע תמיד איזה איש עם כפייה".
כאפיה

כאפיה (בערבית: كُوفِيَّة , תעתיק מדויק: כוּפִיַּה, מן כופה שבעיראק); נקראת גם "חַטַּה" (בערבית: حَطَّة ) היא כיסוי ראש מסורתי ערבי אשר נפוץ בעיקר בירדן, בעיראק, בחצי האי ערב, במדינות הערביות באזור המפרץ הפרסי ובקרב הפלסטינים ועשוי בדרך כלל מכותנה או מפשתן. הכאפיה מלופפת סביב הראש באופנים שונים, בעיקר כדי לספק הגנה מפני חשיפה לשמש. באזורים מדבריים הכאפיה גם יעילה במיוחד משום שהיא מספקת הגנה על אזור הפה והעיניים מאבק ומחול. משום כך, הכאפיה נפוצה בעיקר באזורי אקלים מדברי.
הכאפיה מוצמדת לראש באמצעות פתיל בצורת טבעת (בדרך כלל מחבל כותנה) הנקרא "עִקַאל" בערבית, או "עָקָל" בעברית. מידת העיטור של העקל (כמו גם השימוש בעקל כפול ואף משולש) משמשת לראיה למעמדו של החובש.
צבעי הכאפיה, הדוגמה שעליה וקיום שנצים מעידים לרוב על שיוך שבטי או מדיני. בירדן, למשל, נפוצות כאפיות בצבע אדום (על בד לבן), ואילו בשטחי הרשות הפלסטינית - בשחור.
כאפיה לבנה עם עקל וסמל צה"ל הייתה חלק ממדי א' של חיילים דרוזים ובדווים בשנותיה הראשונות של מדינת ישראל (ראה תמונה).
כדורגל חופים

כדורגל חופים הוא משחק כדור בין שתי קבוצות על משטח חול. מקורו בברזיל. 
במשחק משתתפים חמישה שחקנים בכל קבוצה, ויש אפשרות להחלפתם בשחקנים מחליפים הממתינים בספסל. אחד מהשחקנים בכל קבוצה הוא שוער, ולו מותר לגעת בכדור בידו ברחבת השוער (שליש משטח המגרש). האחרים הם שחקני שדה המשחקים בעזרת הרגליים והראש בלבד. כל שחקן רשאי להחליף את השוער בתפקידו במהלך המשחק, אולם חובת המאמן לעדכן את שופט המשחק על דבר החילוף. כמו כן, מותר לבצע חילופי שחקנים ללא הגבלה, על פי החלטת מאמן הקבוצה.
משחק כדורגל חופים מתנהל על משטח חול כאשר השחקנים יחפים. אורך המשחק 36 דקות, המחולקות לשלושה שלישים בני 12 דקות כל אחד. המנצחת במשחק היא הקבוצה שכבשה מספר רב יותר של שערים בתום המשחק. במצב של שוויון בתום 36 הדקות, המשחק נמשך להארכה בת 3 דקות (בסגנון שער הזהב). אם גם בהארכה לא מושגת הכרעה, המשחק מוכרע על ידי בעיטות הכרעה.
על כל ניצחון, מקבלת קבוצה 3 נקודות, ועל הפסד היא לא מקבלת נקודות בכלל. אם הקבוצה נגררת לפנדלים ומנצחת, היא מקבלת 2 נקודות בלבד לטבלה.

המגרש

אורך המגרש בכדורגל חופים הוא בין 35-37 מטרים ורוחבו בין 26-28 מטרים.
הילדה זלוסצר

תולדות חייה

הילדה זלוסצר נולדה בעיר טוזלה שבבוסניה הרצגובינה (אז באוסטרו-הונגריה), בתם הבכורה של עורך דין יהודי אמיד, ד"ר יעקב זלוסצר, ושל ברתה לבית קאלאך (קלך). 
אביה של זלוסצר מילא תפקיד בכיר בממשל, והיה קצין בצבא האוסטרו-הונגרי, לכן נאלצה משפחתה לברוח לאוסטריה עם נפילת האימפריה האוסטרו-הונגרית בסוף מלחמת העולם הראשונה. זלוסצר ומשפחתה התיישבו בווינה שם סיימה את לימודיה.
זלוסצר ושתי אחיותיה חונכו להישגיות ולשוויון, אחיותיה- ארנה זיילר הייתה דוקטור למשפטים, ממנהיגות המחתרת האוסטרית האנטי נאצית ומילאה תפקידים בכירים במשרד החוץ האוסטרי לאחר מלחמת העולם השנייה, רות גוטמן הייתה ד"ר לרפואה וניצולת מספר מחנות ריכוז והשמדה. 
זלוסצר למדה היסטוריה ותולדות האמנות באוניברסיטת וינה וקיבלה תואר דוקטור ב-1926.
בשנים 1927–1936 ערכה את כתב העת הידוע לאמנות "בלוודר", לימדה במוסדות להשכלה גבוהה ושמה הלך לפניה בקרב חוגי האמנות באוסטריה ובגרמניה. זלוסצר הייתה מקורבת לחתן פרס נובל לספרות תומאס מאן ולחוגו האמנותי, ואף פרסמה מספר ספרים ומאמרים על יצירותיו של מאן. 
נוכח התגברות האנטישמיות באוסטריה ולאור העניין שגילתה באמנות עתיקה, היגרה ב-1936 למצרים. במצרים עסקה במחקר של האמנות המצרית העתיקה ולאחר מכן התמקדה באמנות קופטית. בשנים 1968-1946 הייתה זלוסצר פרופסור לתולדות האמנות באוניברסיטת אלכסנדריה. 
ספריה "פורטרטים מהמדבר", "האמנות במצרים הנוצרית", "מפורטרט המומיה לאיקון" ו"על ראשית האמנות הקופטית" (גרמנית, תורגמו לשפות שונות) הפכו לספרי בסיס ויסוד בתחום תולדות האמנות המצרית. 
כדי להימנע מגירוש ממצרים, בשל יהדותה, נישאה (באופן פיקטיבי) לאחד מבני המשפחות המכובדות במצרים.
למרות זאת, ולמרות תרומתה העצומה לחקר ההיסטוריה המצרית, גורשה זלוסצר ממצרים לאחר מלחמת ששת הימים בשנת 1968. 
בשנים 1972-1970 היא שבה להתגורר בווינה. לאחר מכן הייתה שנתיים פרופסור לתולדות האמנות באוניברסיטת קרלטון בקנדה. 
בשנים 1978-1975 הייתה פרופסור לתולדות האמנות באוניברסיטת וינה, ואז יצאה לגמלאות. במהלך השנים פרסמה זלוסצר עשרות מאמרים וספרים ונחשבה למומחית החשובה ביותר לנושא האמנות הקופטית. בשנות חייה המאוחרות יותר עסקה באמנות מודרנית ופרסמה מספר ספרים ומאמרים בנושא. 
את קורות חייה תיארה באוטוביוגרפיה "Eine Heimkehr gibt es nicht" ("אין שיבה הביתה").
זלוסצר הלכה לעולמה בווינה בגיל 96 ונקברה בחלקת הקבר המשפחתית, בבית הקברות המרכזי (באגף היהודי) בווינה.
Breathe (שיר של טיילור סוויפט)

רקע וכתיבה

השיר נכתב על ידי טיילור סוויפט וקולבי קאליי והופק על ידה ועל ידי נייתן צ'פמן. השיר הוא שיר בסגנון הקאנטרי-פופ, המשלב בתוכו גם את סגנון הרוק קל. בין היתר, נחשב השיר לשיר מסגנון מוזיקה עכשווית למבוגרים.
בארצות הברית, זכה השיר למעמד זהב על סך מכירות של כחצי מיליון עותקים.
דיוור אלקטרוני

חסרונות

בעוד שחברות רבות שומרות על קשר מתמיד ורצוי עם הלקוחות שלהן באמצעות דיוור אלקטרוני, מתפתות חברות רבות לשלוח דיוור פרסומי לאנשים אשר לא נרשמו ביוזמתם לקבלת דיוור זה. דיוור מסוג זה ידוע בשם דואר זבל. כיום ישנו חוק האוסר על דיוור פרסומי ללקוחות שלא נתנו את אישורם לקבל דיוור מסוג זה - תיקון לס' 30 לחוק התקשורת (בזק ושידורים), התשס"ח–2008 (המוכר כ"חוק הספאם"). החוק מגדיר דבר פרסומת כמסר המופץ באופן מסחרי, שמטרתו לעודד רכישת מוצר או שירות או לעודד הוצאת כספים בדרך אחרת, וכן בקשת תרומה או תעמולה, ומתייחס להודעת אי מייל בדיוור אלקטרוני, הודעת מסר קצר (sms) בדיוור סלולרי ומערכת חיוג אוטומטית המשגרת הודעות קוליות באמצעות הטלפון.
בנוסף להודעות מסחריות קיימות גם הודעות דיוג אשר מתחזות להודעות לגיטימיות או מציעות דילים מפוקפקים.
הסיבה לריבוי דואר הזבל נובעת מהסברה שאפילו אם אחוז קטן מאוד ממקבלי דואר הזבל יקנה מוצר או שירות כלשהו, די יהיה בכך כדי לכסות את העלויות למשלוח הודעות למיליוני אנשים. בגלל העלויות הנמוכות של הדיוור האלקטרוני, והזמינות שלו תופעת דואר הזבל נפוצה מאוד.
ספקיות הדואר האלקטרוני מנהלות מלחמה מתמדת בדואר הזבל, ובהתאם לכך מפעילות חוקים נוקשים והגבלות בנוגע למשלוח דואר אלקטרוני בכמויות גדולות. אחד האתגרים העומדים בפני מדוורים מורשים הוא התגברות על מנגנוני האנטי-ספאם שמפעילות חברות אלה.
במדינות שונות, ובהן ישראל, משלוח דיוור אלקטרוני מותר רק אם הנמען הסכים לכך מראש.

מדוורים מורשים

חברות רבות המתמחות בתחום הדיוור האלקטרוני מציעות מערכות דיוור אשר מסוגלות לנהל משלוחים של דיוור אלקטרוני בכמויות גדולות. מדוורים מורשים מאפשרים משלוח דיוור אלקטרוני רק לאנשים אשר ביקשו מרצונם החופשי לקבל דיוור בנושא כלשהו.
קיימות בשוק חברות המציעות מערכת למשלוח דיוור אלקטרוני. מערכת מסוג זה כוללת בדרך כלל רכיב המיועד לאחסון ותחזוקה של רשימת התפוצה, רכיב לעיצוב הקמפיין, ורכיב לבקרה סטטיסטית של תוצאות הקמפיין והחזר ההשקעה.
היתרונות בשימוש בשירותי חברה מקצועית לדיוור אלקטרוני הם שיפור העבירות (מדוורים מקצועיים מצויים בדרך כלל בקשר שוטף עם ספקיות הדואר הגדולות), ניהול אוטומטי של רשימת התפוצה (טיפול בבקשות הסרה מהרשימה וכו'), אפשרות למשלוח מתוזמן או מונחה אירועים, אפשרות לפרסונליזציה ולאפיון אישי של הדיוור, מערכת לעיצוב הדיוור ולבנייה נכונה של הקוד, מעקב אחר השינויים העדכניים בנושא תאימות ועבירות.
אחיעם שושני

אחיעם שושני (10 בפברואר 1916 – 26 במרץ 2005) היה פסל ישראלי שפיסל באבן. מ-1947 ולאורך רוב חייו התגורר בצרפת.

ביוגרפיה

שושני נולד בשנת 1916 בסמוך למושבה יבנאל.
לפני מותו ציווה חלק מיצירותיו, למעלה מתשעים פסלי אבן, ברונזה ועץ, לקק"ל, על מנת שזו תקים מוזיאון לזכרו. בשנת 2003 נפתח מוזיאון אחיעם לפיסול בפארק שוני בבנימינה, ובו מוצגים פסליו. לפי בקשתו של האמן, ובהתאם למשנתו, מותר לגעת בכל הפסלים במוזיאון. זאת כיוון שהאמין שלא ניתן לחוות פסל דרך חוש הראיה, אלא רק "דרך הידיים".
שושני, על אף שחי ויצר את יצירותיו בצרפת, הגדיר עצמו כפסל ישראלי, שמקורו בישראל, והִרבה לפסל דמויות מספר התנ"ך. למרות שיש דמיון בין סגנונו של שושני לבין הסגנון שאפיין את התנועה הכנענית, אין כל קשר בינו לבינם, והוא מעולם לא השתייך לתנועה זו. חלק מיצירותיו מוצגות גם במוזיאון הפתוח תפן.
רבן גמליאל הרביעי

רבן גמליאל הרביעי היה נשיא הסנהדרין בדור השני לאמוראים בארץ ישראל. בנו של רבי יהודה נשיאה, ונינו של רבי יהודה הנשיא, עורך המשנה.
לא נמסרו בשמו מאמרים בתלמוד הבבלי. התלמוד הירושלמי מספר עליו:
"ביקש רבן גמליאל בר רבי להנהיג את הדמאי בסוריה, ולא הניח לו רבי הושעיה."
על כיסאו ישב בנו, רבי יהודה נשיאה השני, שהיה תלמידו של רבי יוחנן.
זאב זכרין

קורות חייו

זאב זכרין נולד וגדל בשכונת "בית חזון" הסמוכה לכפר הרוא"ה ולמד בבית הספר מקווה ישראל. עם גיוסו לצה"ל התנדב לחטיבת הצנחנים. בצנחנים עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. עם סיום הקורס שב זכרין לחטיבה ושימש כמפקד מחלקה ובהמשך מונה למפקד פלוגה. כקצין צעיר בצנחנים השתתף, ב-20 בפברואר 1973, במבצע ברדס 54-55, שכלל פשיטה מהים על בסיסי מחבלים שלחופי טריפולי. במלחמת יום הכיפורים היה זכרין מפקד הפלוגה המסייעת בגדוד 202, עליו פיקד דורון רובין, ולחם בקרב ואדי מבעוק. לאחר שהשתלם במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה מונה למפקד גדוד 890 של הצנחנים, בין היתר במבצע צלצל.
לאחר מכן שימש זכרין כראש לשכתו של הרמטכ"ל, רפאל איתן, בין היתר במלחמת לבנון הראשונה. לאחר מכן השתלם בבית הספר לפיקוד ומטה של חיל הנחתים של ארצות הברית. בשנת 1985 שימש זכרין כמפקד עוצבת ברעם. זכרין דחף את הכוחות שבפיקודו לגלות יוזמה והתקפיות בלחימה כנגד מחבלי החזבאללה, ואף הוביל רבות מן הפעולות והמרדפים. בשנים 1986–1988 שימש זכרין כמפקד בית הספר לקצינים של צה"ל. לאחר מכן הועלה לדרגת תא"ל ובשנים 1988–1991 פיקד על יחידת הקישור ללבנון. 
עם שחרורו פנה לעסקים. בין היתר הכשיר זכרין את משמר הנשיאות של קונגו והיה נציגו של ארקדי גאידמק באנגולה.
אחותו היא אסתר בכרך יעקבי, אדריכלית פנים, נשיאת אגודת סיסטיק פיברוזיס ישראל ואלמנתו של גד יעקבי.
וולה סויינקה

ביוגרפיה וקריירה אקדמית

וולה סויינקה נולד באבאוקוטה, ליד העיר איבדן שבמערב ניגריה, במוצאו האתני הוא שייך לשבט יורובה. לאחר שסיים את לימודיו במכללה הלאומית של איבדן, הוא עבר לאנגליה והחל ללמוד באוניברסיטת לידס ספרות השוואתית ב-1960. הוא קיבל את מענק רוקפלר והוא חזר אל ניגריה והחל ללמוד דרמה אפריקאית. יחד עם הלימוד של הדרמה האפריקאית החל הסופר ללמד דרמה וספרות באוניברסיטאות שונות בניגריה, בערים איבדן ולגוס. בשנת 1973 השלים סויינקה את עבודת הדוקטורט שלו באוניברסיטת לידס.
החל משנת 1975 הוא פרופסור לספרות. בנוסף הוא היה לעיתים גם פרופסור אורח באוניברסיטאות קיימברידג', שפילד, וייל שם העניק הרצאות על ספרות השוואתית ודרמה אפריקאית.

פעילותו הפוליטית והאמנותית

במהלך מלחמת האזרחים בניגריה כתב הסופר מאמר בו הציע הפסקת אש עם המורדים מביאפרה ובעקבות כך הוא נעצר ב-1967 על ידי השלטונות הניגרים והואשם בשיתוף פעולה עם האויב. סונייקה היה לאסיר פוליטי והיה אסור בכלא הניגרי במשך שנתיים. ב-1969 הוא שוחרר מהכלא.
סויינקה כותב את שיריו, מחזותיו והרומנים שלו באנגלית.
סויינקה פרסם כ-20 יצירות ועבודות בתחום הדרמה (מחזות ומאמרים), שירה ורומנים. כמחזאי הושפע סויינקה ממחזאים מערביים ובמיוחד מהמחזאי האירי ג. מ. סיינג' (JM Synge), אך מאידך הוא ידע לשלב את הידע שרכש מתרבות המערב עם התיאטרון האפריקני המסורתי ומחזותיו מכילים לרוב פולקלור אפריקאי (הכולל מוזיקה וריקודים אפריקאים עממים), ובכתיבתו הוא משלב לעיתים את המיתולוגיה של שבטו יורובה אודות אוגון אל הברזל והמלחמה העומד במרכז הקיום (למשל, במחזהו ריקוד היערות, שנכתב לקראת קבלת העצמאות של ניגריה). את מחזותיו הראשונים כתב סויינקה בהיותו סטודנט בלונדון, ב-1958 כתב את המחזה שוכני הביצה וב-1959 את המחזה האריה ואבן החן. לאחר שחזר אל ניגריה ב-1960 הוא ייסד את קבוצת התיאטרון מסכות 1960. ב-1964 ייסד סויינקה תיאטרון בו הוא הפיק מחזות פרי עטו ואף השתתף בחלקם כשחקן. מחזותיו של סויינקה מגוונים, הם נעים בין קומדיות קלילות וסטיריות כמו המשפט של האח ג'רו (הועלה לפני קהל בין השנים 1960 ל-1963) מטורפים ומומחים (הועלה לפני קהל בין השנים 1970 - 1971) ומחזות בעלי גוון רציני ופילוסופי כמו ריקוד היערות, או מוות ופרשו של המלך (הועלה לפני קהל בין השנים 1976–1977). בין מחזותיו הרבים של סויינקה ניתן לציין את המחזה הקלאסי של אוריפידס "הבאקכות", אותו עיבד והתאים למציאות הניגרית ואף עיבד את המחזה לאופרה (בין השנים 1977- 1981 האופרה הוצגה לפני קהל).
סויינקה פרסם שני רומנים: The Interpreters ב-1965. זוהי יצירה מורכבת אודות שישה אינטלקטואלים ניגרים, יצירה זו הושוותה ליצירות של ג'יימס ג'ויס וויליאם פוקנר ב-1973 פרסם הסופר את הרומן Season of Anomy והוא מבוסס על הרהוריו של הסופר בתקופת מאסרו, ברומן זה מעמת הסופר את המיתוס אורפאוס עם המיתוס של אוגון אל הברזל והמלחמה האפריקאי. בנוסף כתב סויינקה שתי יצירות תיעודיות אוטוביוגרפיות, ב-1972 את איש מת, רשימות מהכלא, ויצירה תיעודית נוספת בשנת 1982 בשם Aké המתעדת את ילדותו של סויינקה; על יצירה זו זכה בפרס אניספילד-וולף בשנת 1983. סויינקה גם פרסם חמישה ספרי שירה ובשיריו יש סוג של התכתבות עם מחזותיו מבחינת הנושאים והסגנון בהם הם כתובים.
בשנת 2009 יצא לאור הסרט הדוקומנטרי "Wole Soyinka: Child of the Forest", בבימויו של אקין אומוטוסו, העוסק בדמותו של וולה סויינקה.
InstallShield

InstallShield היא תוכנה ליצירת תוכניות התקנה או חבילות תוכנה. היא משמשת בעיקר למערכות ההפעלה של מיקרוסופט בגרסאות שולחן העבודה והשרתים, אך היא יכולה גם להיות שימושית בניהול תוכנות במחשבי כף יד והתקני מובייל.
InstallShield מייצרת קובץ בעל סיומת exe. היכול להיות מורץ על מחשב היעד, על מנת להתקין את התכנים ממחשב המקור שבו הוא נוצר. ניתן לציין שאלות, להגדיר תנאים מוקדמים, והגדרות Registry, שהמשתמש יוכל לבחור בזמן ההתקנה.
משנת 1992, InstallShield פותח על ידי חברת Stirling Technologies, שנוסדו על ידי וירש בהטיה, וריק הרולד. Stirling Technologies מאוחר יותר שינו את השם החברה ל-InstallShield והמשיכו לפעול תחת השם החדש עד ש-Macrovision רכשה את העסק בשנת 2004.
טרלוב

תולדות היישוב

טרלוב נוסד בשנת 1550 בידי האציל הפולני אנדז'יי טארלו, אשר קרא את היישוב על שמו. המלך זיגמונט השני אוגוסט העניק ליישוב זכויות עיר, ואלה ניטלו ממנו בשנת 1869 בידי הרוסים.

יהודי טרלוב

בין מלחמות העולם נמנו ביישוב כ-1,000 יהודים, כמחצית תושביו, ורוב אנשיו נמנו על אגודת ישראל.
עם כיבוש האזור בידי הגרמנים בספטמבר 1939, הוטלו על יהודי היישוב גזירות שונות, ובהן החרמת רכוש, חובת תשלום סכומי כופר וחובת ביצוע עבודות כפייה.
בדצמבר 1941 רוכזו יהודי היישוב בגטו שהוקם בו, אליו הועברו אלפים מיהודי הסביבה, עד שמספר יושביו הגיע לכ-7,000 איש.
ב-29 באוקטובר 1942 פשטו על הגטו שביישוב אנשי ס"ס וחיילי עזר אוקראינים, וכל יושביו הועמסו בקרונות בקר, ונלקחו למחנה ההשמדה טרבלינקה. בעת האקציה נרצחו בגטו כ-100 יהודים. עשרות יהודים שהתגלו מסתתרים בשטח הגטו במצוד שנערך לאחר מכן נרצחו בבית העלמין היהודי ביישוב.
רוצח שכיר - מדריך שימושי לקבלן עצמאי

על הספר והוצאתו לאור

הספר שנקרא במקור: Hit Man: A Technical Manual for Independent Contractors נכתב בפסבדונים של סופרת בשם רקס פראל ויצא לאור בשנת 1983 על ידי פאלאדין – הוצאה לאור המתמחה בין היתר בכתיבת ספרי הדרכה מעוררי מחלוקת בנושאים כמו הכנת חמרי נפץ, קניבליזם, התאבדויות, ושימוש בכלי נשק.

בגירסתו הראשונה נכתב הספר כרומן המתאר עלילה הקשורה במתנקש שנשלח לרצוח עקרת בית בפלורידה, ודרך פעולתו. מאוחר יותר שונתה המסגרת והותאמה למדריכים דומים שיצאו במסגרת ספרי ההדרכה של פאלאדין, כך שהתפרשה כמדריך שימושי לרוצח שכיר בתחילת דרכו. הספר כלל הנחיות מפורטות כמו: איך לאסוף מודיעין, איזה כלי נשק לבחור, בחירת דרכי מילוט, איך לאסוף את התשלום ודרכים להעלמת הגופה. הספר הספיק להימכר ב-13,000 עותקים עד להפסקת הפצתו במהלך תביעה משפטית שהועלתה בהקשר לפרסומו.

התביעה

בשנת 1993 התרחש במדינת מרילנד שבארצות הברית רצח משולש של מילרד הורן, בנה והמטפלת שלו. הרוצח, ג'יימס פרי, בעל הרשעות פליליות בתחום האלימות, נלכד ונדון למוות. חקירתו הביאה לגילוי מי ששכר אותו - לורנס הורן, שביקש לקבל כספי פוליסת ביטוח חיים מחברת הביטוח שביטחה את מילרד הורן. במהלך המשפט התברר כי הרוצח רכש את מיומנותו באמצעות הספר של פאלאדין. משפחות הקרבנות תבעו את ההוצאה לאור בטענה שהספר שהוציאה עודד את הרוצח פרי, ויש לה אחריות לרצח המשולש. הפרופ' דוד סמולה שהעיד מטעם התביעה טען כי הוצאת פאלאדין "פדתה צ'קים מרוצחים בלי לדעת מי מקוראיה רוצח פוטנציאלי ומי סתם פנטזיונר".
 
משפט זה העלה לראשונה אל הדיון את שאלת חופש הביטוי של המו"ל המוגנת על ידי התיקון הראשון לחוקת ארצות הברית, ועל כך התבססה ההגנה, שטענה עוד כי אין הבדל בין פרסום הספר לבין סדרת טלוויזיה בנושא אלימות, סרט אימה או ספר אלים. 
בערכאה נמוכה הפסידו המשפחות, עקב הטיעון שהספר לא אומר "בצע רצח עכשיו!" אלא אומר "אם אתה רוצה להיות רוצח שכיר זה מה שעליך לעשות", וכן בגלל הטיעון שהספר אף אינו מסית לאלימות. המשפחות עירערו וזכו בערעור. בין היתר נקבע בפסק הדין כי "לא ניתן להתייחס לספר כתאורטי...פאלאדין סייעה ואף פעלה תוך דרגה מסוימת של כוונה... על פי כל חוק סייעה לביצוע פשע באמצעות ביטויים." ערעור נוסף הוגש לבית המשפט העליון, ותוך כדי הדיון, בחודש מאי 1999, החליטה חברת הביטוח של פאלאדין להתפשר עם המשפחות והסכימה לשלם פיצויים של מיליוני דולרים. כמו כן הסכימה להשמיד 700 עותקים של הספר שנותרו ברשותה, ולוותר על כל הזכויות הקשורות לספר.
ניצחונן של המשפחות לא הושלם, שכן לא הצליחו למנוע את המשך הפצתו של הספר. לאחר ביצוע הסכם הפשרה הועלתה גרסה מלאה של הספר באתרי אינטרנט שונים וככל הנראה נמצאת שם גם היום.
פול די שאיו

פול בלוני די שאיו (בצרפתית: Paul Belloni Du Chaillu; ‏31 ביולי 1831 - 29 באפריל 1903) היה נוסע, צייד, זואולוג ואנתרופולוג צרפתי-אמריקאי נודע.
התפרסם ב-1860 כאירופי המודרני הראשון שדיווח על קיומן של גורילות דמויות אדם, ועל הפיגמים במרכז אפריקה. בתקופה מאוחרת יותר של הקריירה שלו, חקר את הפרהיסטוריה של סקנדינביה.

ביוגרפיה

ההיסטוריה המשפחתית של די-שאיו לוטה בערפל, וישנם דיווחים שונים לגבי מקום הולדתו ובשאלת מוצאה של אמו. יש הסבורים כי די-שאיו הסתיר במכוון מוצא שחור שלו, בשל הדעות הקדומות ששררו באירופה כלפי האדם השחור, בתקופה בה חי ופעל.
בצעירותו ליווה די-שאיו את אביו, סוחר צרפתי, לחוף המערבי של אפריקה. והתחנך בגבון על ידי מיסיונרים. בתקופה זו רכש את ידיעותיו על המדינה, ההיסטוריה והטבע שלה, ילידיה והשפות בהן דיברו.
הוא נשלח בשנת 1855 על ידי האקדמיה למדעי הטבע בפילדלפיה כחלק ממשלחת לאפריקה. עד שנת 1859, הוא חקר את האזור המשווני של מערב אפריקה, וצבר ידע רב על הדלתא של נהר האוגואה . במהלך מסעותיו 1856–1859, נצפו על ידו מספר רב של גורילות, חיה שהייתה ידועה באירופה רק מדו"ח מהמאה ה-5 לפנה"ס, והייתה מוכרת למדע רק על ידי כמה שלדים. הוא הביא עמו לאירופה כמה גופות של גורילות, והציג את עצמו כאדם האירופי הלבן הראשון שראה אותם. הוא דיווח גם על כך שבשר הגורילות משמש לבני שבט הפאנג כתחליף לגופות האדם שנהגו לרכוש ולאכול בעבר.
די-שאיו מת כתוצאה משבץ מוחי בסנט פטרסבורג בה שהה בביקור לימודי, כחלק ממחקרו על העמים הסקנדינביים. הוא נטמן בבית העלמין "וודלוון" בברונקס, ניו יורק.
עמנואל מנדל

חייו

עמנואל מנדל נולד בשנת 1839 בבּוּנצלאוּ שבשלזיה תחתית (כיום בולסלבייץ בפולין).
למד רפואה בברסלאו ובברלין. את תואר הדוקטור שלו קיבל ב-1860 בנושא אפילפסיה. בתחילה עבד כרופא מיילד. לאחר קבלת התואר עבד במרפאה של אדוארד היימן. בעקבות מחלה קשה של ד"ר היימן החל ב-1864 לנהל את המרפאה, וב-1868 הקים מרפאה פסיכיאטרית ברובע פנקו בברלין. בהמשך התמחה בנוירולוגיה ובפסיכיאטריה וקיבל את ההסמכה כמרצה באוניברסיטה ב-1873.
מ-1884 לימד פסיכיאטריה באוניברסיטת ברלין וכן פסיכיאטריה משפטית, והתמנה למנהלה של המרפאה הפסיכיאטרית. ב-1885 התפטר מניהול המרפאה, ועשר שנים מאוחר יותר מכר אותה לגוסטב שולינוס (Scholinus). ב-1882 ייסד מנדל את כתב העת "כתב העת המרכזי לנוירולוגיה" (Neurologisches Centralblatt), שאותו ערך עד מותו. בכתב עת זה פרסם גם פרויד.
עמנואל מנדל היה חבר במפלגת הקדמה הגרמנית. ביוזמתו נבנה ב-1905 בית חולים ברובע פנקו בברלין. קהילת פנקו העמידה לזכרו ב-1911 פסל בדמותו בגן בית החולים; בשנת 1935 סילקו הנאצים את הפסל, ומאז נעלם.
מנדל היה חבר ברייכסטאג (הפרלמנט הגרמני) מ-1877 עד 1881 והיה מעורב בחקיקה בנושאי בריאות.

עבודתו

תחומי ההתעניינות של מנדל היו שיתוק מתקדם, מאניה ואפילפסיה. הוא דגל בסינתזה של פסיכיאטריה ונוירולוגיה. ב-1893 החל להשתמש בתמצית של Duboisia myoporoides, מין עץ הגדל באוסטרליה,  לטיפול במחלת פרקינסון. המרפאה והמעבדה שניהל היו קשורים (אך לא שייכים) לאוניברסיטה.
אחד מחיבוריו היה ספר לימוד לפסיכיאטריה לתלמידי רפואה (Leitfaden der Psychiatrie für Studirende der Medicin)
השריר מצדיד הזרת (כף יד)

השריר מצדיד הזרת (TA: Musculus abductor digiti minimi manus) הוא אחד השרירים בבליטת תת-כף היד (בליטה שרירית בבסיס הזרת). כיווץ השריר מרחיק את הזרת מיתר האצבעות וכן יש בכיווצו לסייע לכיפוף הזרת.

תיאור

תחילתו של השריר מצדיד הזרת בעצם העדשה והוא נאחז בחלק התיכון של בסיס הגליל המקורב של הזרת.

עצבוב

השריר מצדיד הזרת מעוצבב על ידי שורש העצב הצווארי השמיני (C8) ועל ידי שורש העצב החזי הראשון (T1) דרך הענף העמוק של עצב הגומד.
תחמוצת הפניום

מבנה

תחמוצת הפניום נמצאה בניסויים במספר מבנים גבישיים, ובהם מבנה קובי, טטרגונלי, מונוקליני ואורתורומבי.
שכבות דקות של הפניום, בדרך כלל בעובי של ננומטרים בודדים, המשמשות במספר התקני מיקרואלקטרוניקה מודרניים (ראו: שימושים), הן לעיתים קרובות בעלות מבנה אמורפי. בגלל יתרונות אפשריים של המבנה האמורפי, לעיתים מסגסגים את תחמוצת ההפניום עם תחמוצת סיליקון או תחמוצת אלומיניום על מנת להעלות את טמפרטורת ההתגבשות של החומר.

מיקרואלקטרוניקה

טרנזיסטורי MOSFET.
אחרי למעלה מעשור של מחקר אינטנסיבי באקדמיה ובתעשייה, בשנת 2007 הוציאה יצרנית המעבדים אינטל את המעבדים הראשונים הכוללים תחמוצת המבוססת על הפניום כמבודד השער של הטרנזיסטור, בדור ה-45 ננומטר. מדובר בדור הראשון של מבודדי השער המכונים high-k dielectrics, או חומרים דיאלקטריים בעלי מקדם גבוה. חומרים אלה החליפו את תחמוצת הסיליקון אשר שימשה כמבודד השער מאז הימים הראשונים של טרנזיסטורי ה-MOSFET. החלפת תחמוצת הסיליקון יצרה אתגרים רבים, במיוחד בתחומי הנדסת חומרים, והיא נועדה על מנת לאפשר להמשיך במגמת המזעור של ההתקנים, או בשמה הפופולרי חוק מור.
המקדם הדיאלקטרי של תחמוצת ההפניום הוא 4-6 פעמים גבוה יותר מזה של תחמוצת הסיליקון אותה החליף, והערך המדויק תלוי בעיקר במבנה הגבישי ובהרכב הכימי של התחמוצת. השיטה הנפוצה ביותר לגידול שכבות דקות של תחמוצת הפניום היא Atomic Layer Deposition, אולם ניתן לגדל את התחמוצת גם באמצעות שיטות כגון MOCVD, נידוף באמצעות קרן אלקטרונים, ו-reactive sputtering. שינויים קטנים בפרמטרים של גידול התחמוצת יכולים להביא לשינויים ניכרים בריכוז הפגמים, הזיהומים, ההרכב והמבנה הגבישי, ובכך להשפיע בצורה משמעותית על התכונות החשמליות של התחמוצת.
זכרונות. תחמוצת הפניום מתאימה לשימוש גם כשכבה המבודדת בזיכרונות פלאש. לאחרונה תחמוצות הפניום מושכות עניין גם ביישומים של זכרונות מסוג resistive switching. ביישומים אלה משתמשים לפעמים בתחמוצות עם פגמים כגון העדרויות חמצן.
קבלים. תחמוצת הפניום שימושית גם בקבלי מיקרואלקטרוניקה מסוג מתכת-מבודד-מתכת (MIM), וזאת בעיקר בזכות המקדם הדיאלקטרי הגבוה, פער האנרגיה המתאים וההתאמה לתהליכי הייצור.

שימושים נוספים

תחמוצת הפניום משמשת גם בציפויים אופטיים, וגם ביישומים מיוחדים של בידוד תרמי, כמו למשל בצמדים תרמיים היכולים להגיע לטמפ' של 2500 מעלות צלזיוס.