google/wiki40b huggingface dataset:
שלום סמיד

ביוגרפיה

סמיד נולד לבית חסידי במחוז לובלין בפולין. בצעירותו כתב בעיתון מקומי ביידיש. בגיל 17 הצטרף לתנועת השומר הצעיר, ומאוחר יותר לתנועת החלוץ. בשנת 1937 עלה לארץ ישראל, והיה בין מקימי קיבוץ נגבה ב-1939. במהלך מלחמת העצמאות, השתתף סמיד במערכה על נגבה. בשנת 1950 שימש כמזכיר סמינר הקיבוצים בתל אביב.
מתייה קסוביץ

ביוגרפיה

קסוביץ נולד בפריז לבמאי היהודי-צרפתי ממוצא הונגרי פטר קסוביץ (נ' 1938). אמו, העורכת שאנטל רמי, היא צרפתייה בת למשפחה קתולית.
לקסוביץ' בת בכורה מהשחקנית ז'ולי מאודואֶש ושתי בנות עם השחקנית Aurore Lagache.

בימוי

קסוביץ התגלה לראשונה לצרפת ולעולם כבמאי בשנת 1995 כאשר ביים וכתב את סרט הפשע "השנאה" בכיכובו של ונסן קאסל.
קסוביץ זכה בתואר הבמאי הטוב ביותר בפסטיבל קאן. במסגרת פרס סזאר זכה הסרט בקטגוריית סרט השנה וקסוביץ זכה בפרס העריכה הטובה ביותר ביחד עם השחקן סקוט סטיבנסון. כמו כן זכה בפרס לומייר לסרט הטוב ביותר ולבמאי הטוב ביותר.
בשנת 2000 כתב וביים את המותחן הפסיכולוגי הצרפתי "נהרות הארגמן". לסרט ליהק את כוכבי הקולנוע הצרפתיים ז'אן רנו וונסן קאסל. על עבודתו זו היה קסוביץ מועמד בפעם השנייה לפרס במאי השנה של פרס סזאר והאקדמיה האירופאית.
ב-2003 ביים את סרטו ההוליוודי היחיד, מותחן האימה "גוטיקה", בכיכובן של זוכות האוסקר האלי ברי ופנלופה קרוז. הסרט, אותו הפיק רוברט זמקיס, היה לרווחי ביותר בקריירה של קסוביץ עם הכנסות של למעלה מ-140 מיליון דולרים.
ב-2008 ביים וכתב את התסריט לסרט הפעולה הבדיוני "בבילון לספירה". לסרט לקח קסוביץ את כוכב סרטי הפעולה וין דיזל, מה שעזר לכסות את עלויות ההפקה.

משחק

התפרסם לראשונה בקולנוע הצרפתי בדרמה "גיבור בזכות עצמו" בתור אלבר דֶאוּס, אזרח צרפתי בתקופת מלחמת העולם השנייה. לאחר מכן השתתף בהפקה של לוק בסון, "האלמנט החמישי", ובעיבוד הקולנועי של אביו הבמאי פטר קסוביץ לספר השואה "יעקב השקרן".
ב-2001 התפרסם בקומדיה הצרפתית המצליחה "אמלי" בתפקיד נינו בו מאוהבת גיבורת הסרט אמלי פולן (אודרי טוטו).
בנוסף שיחק בדרמת הפשע "משחקים מפתים" בתור יורי בן דודה של הכלה הרוסייה נדיה (ניקול קידמן) המוזמנת דרך האינטרנט.
ב-2002 שיחק בסרט השואה "אמן" בתור הכומר ריקרדו פונטנה המנסה לשכנע את הוותיקן לעצור את הפתרון הסופי.
ב-2005 השתתף בדרמה ההיסטורית של סטיבן ספילברג " מינכן" אודות "מבצע זעם האל". בסרט גילם את הצעצוען הבלגי רוברט שמתמחה בחומרי נפץ, מצוותו של סוכן המוסד אבנר קאופמן (אריק באנה).
שמעון כהן (מוזיקאי)

קורות חיים

סיים את האקדמיה למוזיקה על שם רובין בתל אביב. למד הלחנה אצל אלכסנדר אוריה בוסקוביץ' ופאול בן-חיים ופסנתר אצל אמה גורוכוב.
החל את דרכו כפסנתרן, אך במשך הזמן עבר להלחנה, לעיבודים ולניצוח, תחילה ב"קול ישראל". 
ביצירותיו חיבורים סימפוניים, קונצ'רטי לכלי סולו, מוזיקה קאמרית, מוזיקה לתיאטרון ובה להצגות "אות בארץ הפלאות", "במזל דגים", "הנסיך הקטן" ועוד. מוזיקה לסרטים "שני קוני למל", "פרקי אליק" וסרטים דוקומנטריים. פרקי מקהלה ושירים.
יצירותיו מנוגנות ומושמעות בארצות הברית, באירופה וכמובן בישראל, וזכו לביצועים של מיטב התזמורות, לרבות בניצוחו, ובהן התזמורת הפילהרמונית הישראלית, התזמורת הסימפונית ירושלים, תזמורת הטיילת של בוסטון, התזמורת הפילהרמונית של לוס אנג'לס, התזמורת הסימפונית של לונדון, התזמורת הסימפונית של סנטה ברברה, התזמורת הסימפונית של גואטמאלה ועוד.
כפסנתרן הוא מבטא את רוח נעימות מלחיני ישראל בפירוש הייחודי שלו בנגינה מבריקה וביכולת טכנית מרשימה. עיבודיו לטובי הזמרים נכנסו לפנתיאון הזמר העברי. ערך וניצח על עשרות מופעים ברדיו ובטלוויזיה כשהבולטים ביניהם אירועי ההוקרה של התזמורת הפילהרמונית הישראלית למלחינים אלכסנדר ארגוב ומשה וילנסקי בהגיעם לגבורות וכן תוכניות רבות של מחזמר. ליווה בפסנתר את הזמרת שושנה דמארי במשך עשרים ושבע שנים. 
בפסטיבל הזמר והפזמון 1966 זכה השיר שעיבד "ליל הסתיו" למילים של חיה כהן וולחן של חיים צור בביצוע של אריק איינשטיין ויפה ירקוני בביצועים שונים.
בשנת 1967 יצא לראשונה תקליט ובו אוסף נעימות ישראליות מנוגנות בפסנתר בלווית התזמורת הסימפונית ירושלים שנקרא "נעימות זהב לפסנתר". הביצוע הבולט בתקליט הוא הלחן "כלניות", שהפך להיות הסמל המסחרי שלו. בפסטיבל הזמר והפזמון 1967 זכה השיר שעיבד "מי יודע כמה" למילים של רימונה די-נור וללחן של יעקב הולנדר בביצוע של מייק בורשטיין.
בפסטיבל הזמר והפזמון 1969 זכה השיר שעיבד "בלדה לחובש" למילים של דן אלמגור וללחן של אפי נצר ובביצוע של יהורם גאון.
בשנים 1970 עד 1974, ניצח על תזמורת פסטיבל שירי הילדים, מהראשון עד לחמישי.
בין השירים עליהם ניצח: "למה ככה" (אבי טולדנו ועירית ענבי), אן דן די נו" (יפה ירקוני), "איזה יום שמח" (שולה חן), "חג יובל" (אבי טולדנו), "מפרשי זהב" (לואיג'י), "שרה שרה שיר שמח" (אף אוזן גרון), "שובב עם לב זהב" (ששי קשת), ועוד אחרים...
בעיבודיו בולטת טביעת האצבעות שלו כמו בשיר שנודע מפי הזמרת אסנת פז "שיר שלכת אדומה", שבפתיחה הוא מבצע בפסנתר את הקטע הווירטואוזי.
בשנת 1988 הוא הקים יחד עם מאיר ניצן את התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון והיה מנהלה המוזיקלי ומנצחה בשנתיים הראשונות. בשנת 1992 הוא ייסד את התזמורת הקאמרית אשדוד (כיום התזמורת הסימפונית אשדוד) והיה מנהלה המוזיקלי ומנצחה (1992-‏1994). 
שמעון כהן הוא חתן פרס "עיל"ם" ו"אשכולות" לשנת 1998 על מפעל חיים ופרס אנגל של עיריית תל אביב-יפו לשנת 2001. בשנת 2015 זכה בפרס אריק איינשטיין בקטגוריית מוזיקה אמנותית.
משל הכבשים והעתודים

הכבשים והעתודים או "משפט העמים" הוא הצהרה של ישו המתועדת בפרק כ"ה של בשורת מתי בברית החדשה. היא מאופיינת לעיתים כמשל, אם כי בניגוד לרוב המשלים, היא אינה מתיימרת לספר סיפור על אירועים המתרחשים לדמויות כלשהן. על פי התאולוג האנגליקני צ'ארלס אליקוט, "אנחנו בדרך כלל מדברים על חלקו המסכם של פרק זה כמשל 'הכבשים והעתודים', אך ברור מלכתחילה שהוא עובר את תחום המשלים אל תוך המציאות האלוהית, וכי הכבשים והעתודים יוצרים רק תיאור עזר". פרשה זו מסכמת את החלק של בשורת מתי המכונה בשיטת אוליבט (הקטע בבשורות הסינופטיות הידועות כאפוקליפסות הקטנות בשל הלשון האפוקליפטית שבהן, הכוללת אזהרתו של ישו לתלמידיו ומאמיניו שהם עתידים להיקלע לרדיפות וצרות גדולות עד לניצחון המלא והקמת מלכות אלוהים), והיא מקדימה את תיאורי בשורת מתי על הצליבה ועינויי ישו ותחייתו.
למשל זה ולמשל עשר הבתולות ולמשל כיכרי הכסף באותו פרק "יש מכנה משותף, שמגמתם להנחות את התלמידים בצורך המיידי לתובנה שיש לשקוד ולפעול נכון בהתאם ללימוד, אך לכל אחד מהם יש מטרה נפרדת משלו".

נוסח הפסקה

הנוסח של הקטע מופיע בבשורה של מתי והוא החלק האחרון של קטע המכיל סדרה של משלים. בבשורת מתי כ"ה: 46-31:
31 וְהָיָה כִּי יָבוֹא בֶּן־הָאָדָם בִּכְבוֹדוֹ וְכָל־הַמַּלְאָכִים הַקְּדֹשִׁים עִמּוֹ וְיָשַׁב עַל־כִּסֵּא כְבוֹדוֹ׃ 32 וְנֶאֶסְפוּ לְפָנָיו כָּל־הַגּוֹיִם וְהִפְרִיד בֵּינֵיהֶם כַּאֲשֶׁר יַפְרִיד הָרֹעֶה בֵּין הַכְּבָשִׂים וּבֵין הָעַתּוּדִים׃ 33וְהִצִּיב אֶת־הַכְּבָשִׂים לִימִינוֹ וְאֵת הָעַתּוּדִים לִשְׂמֹאלוֹ׃ 34 אָז יֹאמַר הַמֶּלֶךְ אֶל־הַנִּצָּבִים לִימִינוֹ בֹּאוּ בְּרוּכֵי אָבִי וּרְשׁוּ אֶת־הַמַּלְכוּת הַמּוּכָנָה לָכֶם לְמִן־הִוָּסֵד הָעוֹלָם׃ 35 כִּי רָעֵב הָיִיתִי וַתַּאֲכִילֻנִי צָמֵא הָיִיתִי וַתַּשְׁקוּנִי אֹרֵחַ הָיִיתִי וַתַּאַסְפוּנִי׃ 36 עָרוֹם וַתְּכַסּוּנִי חוֹלֶה וַתְּבַקְּרוּנִי בַּמִּשְׁמָר הָיִיתִי וַתָּבֹאוּ אֵלָי׃ 37 וְעָנוּ הַצַּדִיקִים וְאָמְרוּ אֲדֹנֵינוּ מָתַי רְאִינוּךָ רָעֵב וַנְּכַלְכְּלֶךָ אוֹ צָמֵא וַנַּשְׁקֶה אוֹתָךְ׃ 38 וּמָתַי רְאִינוּךָ אֹרֵחַ וַנַּאַסְפֲֶָ אוֹ עָרֹם וַנְּכַסֲֶָּ׃ 39 וּמָתַי רְאִינוּךָ חוֹלֶה אוֹ בַּמִּשְׁמָר וַנָּבֹא אֵלֶיךָ׃ 40 וְהַמֶּלֶךְ יַעֲנֶה וַיֹאמַר אֲלֵיהֶם אָמֵן אֹמֵר אֲנִי לָכֶם מַה־שֶׁעֲשִׂיתֶם לְאֶחָד מֵאַחַי הַצְּעִירִים הָאֵלֶּה לִי עֲשִׂיתֶם׃ 41 וְאָז יֹאמַר גַּם אֶל־הַנִּצָּבִים לִשְׂמֹאלוֹ לְכוּ מֵעָלַי אֲרוּרִים אֶל־אֵשׁ עוֹלָם הַמּוּכָנָה לַשָּׂטָן וּלְמַלְאָכָיו׃ 42 כִּי רָעֵב הָיִיתִי וְלֹא הֶאֱכַלְתֶּם אוֹתִי צָמֵא הָיִיתִי וְלֹא הִשְׁקִיתֶם אוֹתִי׃ 43אֹרֵחַ הָיִיתִי וְלֹא אֲסַפְתֶּם אוֹתִי עָרוֹם וְלֹא כִסִּיתֶם אוֹתִי חוֹלֶה וּבַמִּשְׁמָר וְלֹא בִקַּרְתֶּם אוֹתִי׃ 44 וְעָנוּ גַם־הֵם וְאָמְרוּ אֲדֹנֵינוּ מָתַי רְאִינוּךָ רָעֵב אוֹ צָמֵא אוֹ אֹרֵחַ אוֹ עָרוֹם אוֹ חוֹלֶה אוֹ בַמִּשְׁמָר וְלֹא שֵׁרַתְנוּךָ׃ 45 אָז יַעֲנֶה אֹתָם לֵאמֹר אָמֵן אֹמֵר אֲנִי לָכֶם מַה־שֶׁלּא עֲשִׂיתֶם לְאֶחָד מִן־הַצְּעִירִים הָאֵלֶּה גַּם־לִי לֹא עֲשִׂיתֶם׃ 46 וְהָלְכוּ אֵלֶּה לְמַעֲצֵבַת עוֹלָם וְהַצַּדִּיקִים לְחַיֵּי עוֹלָם׃
— הבשורה על-פי מתי, פרק כ"ה, פסוקים 31–46, בתרגום דליטש
הסתדרות נשים עבריות

הסתדרות נשים עבריות היה ארגון נשים יהודי שפעל בארץ ישראל בשנים 1920–1933. עיקר עיסוקו היה בסיוע לנשים הרות ולאמהות צעירות ועבודה סוציאלית. הארגון הקים את תחנות "טיפת חלב" הראשונות בארץ ישראל. בשנת 1933 התאחד הארגון עם הפדרציה הארצית של ויצו. הארגון המאוחד, שנקרא הסתדרות נשים ציוניות, היה לחלק מויצו העולמית.

הקמת ההסתדרות

התארגנות הסתדרות נשים עבריות החלה על בסיס מקומי בירושלים. בת-שבע קסלמן, פעילת הדסה מארצות הברית שהגיעה לארץ-ישראל בשנת 1919, נפגשה בתנאים הקשים של הלידה וגידול התינוקות בירושלים, ובשיעור תמותת התינוקות הגבוה. היא הגתה את הרעיון של ארגון נשים מקומי, שיפעל בשיתוף פעולה עם הדסה. יושבת ראש הארגון הראשונה הייתה הנרייטה סאלד, שאף היא עלתה באותה תקופה מארצות הברית. אספת ההקמה שלו נערכה בירושלים ביולי 1920, ונכחו בה כ-100 נשים מכל העדות. בשנים הבאות נוספו על הסניף הירושלמי ארבעה סניפים נוספים, בתל אביב, חיפה, צפת וטבריה.

תחומי פעילות ומטרות

למרות עיסוקה בסיוע לזולת, לא הייתה הסתדרות נשים עבריות ארגון צדקה מסורתי. היא נועדה גם לארגן את הנשים המקומיות ולמשוך אותן לעבודה ציבורית. כבר באספת ההקמה התקבלה החלטה, שההסתדרות תארגן את כלל הנשים, גם מגישות העזרה וגם אלה העלולות להזדקק לה. לשם כך נקבעו דמי חברה נמוכים. החידוש היה בתפיסה, שהנזקק אינו מקבל נדבה אלא את המגיע לו כחבר בקהילה. מטרת הסיוע הוא הפחתת מספר הנזקקים ושיפור החברה. 
אחד מתחומי הפעילות העיקריים של ההסתדרות היה רפואה לנשים הרות ולתינוקות, ובכלל זה רפואה מונעת. תחנות הסיוע לאם ולילד ("טיפת חלב"), שהוקמו בהתחלה בירושלים ולאחר מכן באזורים אחרים, נועדו לספק ליווי רפואי לאמהות ולידיהן, אבל גם לספק הדרכה וייעוץ. במקביל התחילה לסייע למשפחות במצוקה, והקימו מרכזים ללימוד עברית, תפירה ולפעולות תרבותיות. פעילותה הייתה מאורגנת ומתוכננת והניחה את היסודות לעבודה הסוציאלית המקצועית בארץ. יש לציין שמרבית הפעילות היו בעצמן עולות חדשות, שהמפגשים החברתיים של ההסתדרות סיפקו להן מסגרת חברתית ותרבותית וכלי להתגברות על קשיי השפה. ממפגשים חברתיים אלה יצאו גרעיני ההתנדבות שנועדו לעזור לאחרות.

האיחוד עם ויצו

החל מאמצע שנות ה-20 החלו דיונים על איחוד ארגוני הנשים הפעילים בארץ ישראל. מטרות האיחוד היו יצירת עצמאות וריכוז הכח מול ההחלטות שהתקבלו בחו"ל מצד אחד, וריכוז מאמצי גיוס הכספים מצד שני. ניסיונות אלה נתקלו בקשיים על רקע ההבדלים בגישה ובדגשים של הארגונים השונים, אבל לבסוף הצליח המהלך ובשנת 1933 התאחדה הסתדרות הנשים העברית עם הפדרציה הארצית - ויצו. הגוף המאוחד נקרא הסתדרות נשים ציוניות, ופעל תחת כנפי ויצו העולמית.
האנדרטה ליום האדמה בסכנין

הקמת האנדרטה

לאחר אירועי האדמה ב-1976 בהם נהרגו שישה מפגינים ערבים הוקמה ועדה בכפרים של ההרוגים במטרה למצוא דרך להנכיח את זכרם. הוועדה למען ההגנה על אדמות פלסטינים החליטה להקים אנדרטה בסכנין שתנציח את ששת ההרוגים, שמתוכם שלושה היו תושבי העיר. הוועדה יצרה קשר עם עבד עאבדי, באותם ימים אמן צעיר מחיפה, שיקים את האנדרטה. עבדי היה מודאג שהעבודה על האנדרטה תהפוך אותו לנרדף על ידי השלטון ולכן פנה לפסל גרשון קנספל להצטרף אליו בהקמת האנדרטה. האמנים יצרו שתי אנדרטאות אחת ליד השנייה. האנדרטה הקטנה יותר מבין השניים היא פסל של מחרשה ומולה עומדת האנדרטה המרכזית והמסיבית המתעסקת ביחסים בין האדם לאדמה. האנדרטה בנויה בצורת סרקופג ובארבע פאותיו תבליטים, בצד אחד אנשים משיטים יד לאדמה בואריציות שונות ובצד אחר אנשים שרויים על האדמה הנראים ללא רוח חיים. האנדרטה ממוקמת בבית הקברות המוסלמי, אך אין עליה סממנים דתיים למעט המילה שהיד, שהפכה להיות גם מונח חילוני בלאומיות הערבית והפלסטינית. בקדמת האנדרטה מופיעים שמות ההרוגים, מתחת לאלו ציטוט מהקוראן "הם הקריבו את עצמם שנוכל לחיות.." המהווה אף הוא שימוש חילוני-לאומי בפסוק מהקוראן. מאורעות יום האדמה והקמת האנדרטה מהווים נקודת מפנה בחברה הפלסטינית: זוהי פעם ראשונה שהלאום הפלסטיני וחיבורו אל האדמה מקבל ביטוי במרחב  הציבורי. בשנים הבאות יקומו עוד עשרות אנדרטאות המנציחות מאבקים וזיכרון פלסטיניים.

סיפורה של אנדרטה: יום האדמה בסכנין עבד עאבדי וגרשון קניספל

ב-2006 הוצגה בחיפה וביפו תערוכה שמתחקה אחר הקמתה של האנדרטה בסכנין ב-1976, ומכילה בתוכה אלמנטים מתכנון האנדרטה וביניהם המודל הראשוני, הדפסים וציורים ואלו לצד צילומים מסכנין בהפגנות יום האדמה לאחר הקמת האנדרטה. התערוכה שנאצרה על ידי טל בן צבי מלווה גם בטקסטים שהופיעו במארז דפוס שיצא לאור ב-1978 וכלל מאמרים של סמיח אל קאסם, גרשון קנספל, עבד עאבדי ויהושוע סובול. זה האחרון חזר למאמר שכתב חודש לפני יום האדמה ב-1976 בו הוא ביקר את המדיניות של ממשלת ישראל דאז כלפי הפקעת הקרקעות ואת התקשורת הישראלית שהתעלמה מהנושא, "הטלוויזיה שלנו, המכסה כל ניפוח לחיים של חבר כנסת מסוים, לא מצאה לנכון לסקר בהרחבה או בצמצום את המתרחש בכפרים הערביים". הוא מתאר את ה"אזרח התמים" המובל על ידי ייצוג התקשורת ואינו מבין את גודל הפקעת הקרקעות ואת התסיסה המתרחשת בקרב הציבור הערבי כתגובה. וכך הוא מסיים את דבריו: "טראגי הדבר, שמעשה יצירה משותף מעין זה בין יוצר ערבי ויוצר יהודי מוצא את ביטויו באנדרטה לזכרם של הקורבנות...מאז ראשיתו של הקונפליקט היו המטיפים להבנה ואחווה...וקולם היה קול קורא במדבר. ביום שאמונתם תהיה לנחלת הרוב- ישכון השלום וישרור הצדק בין עמינו".
ווין פדרמן

ביוגרפיה וקריירה

פדרמן נולד בלוס אנג'לס ולו חמישה אחים. הוא יהודי במוצאו. גדל בסילבר ספרינגס, מרילנד, ובגיל 10 עבר עם משפחתו לפלנטיישן, פלורידה. הוא הופיע בלהקת חתונות כמתופף מגיל 14. למד באופן עצמאי לבצע פיתומות.
בשנת 1977 החל פדרמן ללמוד משחק בבית ספר טיש לאמנויות שבאוניברסיטת ניו יורק תחת המורה למשחק סטלה אדלר. פדרמן ערך מופע משלו בשם Comedy Tonight עם השחקנית דונה מרפי. 
לאחר סיום לימודיו ביצע מופע יחיד  ב-13th Street Theater. הוא גם כיכב בהצגה שלגיה ושבעת הגמדים שהועלתה במקום, בה גילם שישה תפקידים שונים. בהמשך החל לבצע במועדונים שונים בניו יורק מופעי סטנדאפ. במופעיו הוא שילב מוזיקה ואותן סיים בנגינת רוק כבד עם יוקללה אלקטרוני. הופעת הבכורה של פדרמן בטלויזיה הארצית התרחשה בשנת 1986, בעת שהופיע בתוכנית סטנדאפ קומדי המשודרת בסינדיקציה בארצות הברית. 
בשנת 1987 עבר פדרמן ללוס אנג'לס והופיע במועדוני סטנדאפ שונים ובכ-200 קולג'ים. היה ממקימי קבוצת האלתורים No Fat Guy עם מייק ריידר, סקוט לרוז וסטיב הייטנר. 
הוא השתתף במגוון רחב של פרסומות, בין היתר למקדונלדס, הולידיי אין, סוזוקי סמוראי (באנגלית), פורד, הנבחרת האולימפית האמריקאית, פורד ועוד. הוא השתתף בשלושה פרקים בפרקליטי אל איי ובשלושה פרקים בסיטקום Living Single.
בשנת 1992 השתתף לראשונה בתוכנית שהונחתה אז על ידי ג'יי לנו, The Tonight Show. מאז הופיע פעמים רבות בתוכנית. כן הופיע ב-Comedy Showcase ובסדרה Premium Blend. ב-2004 הופיע במופע משלו בתוכנית Comedy Central Presents. בשנת 2000 השתתף בפרק בסדרה "תיקים באפלה". 
פדרמן שיחק במספר סרטים בהם:לא רק בלונדינית, 50 דייטים ראשונים, המלאכיות של צ'רלי: בהילוך גבוה, בתול בן 40, הדייט שתקע אותי.
ג'ון סאבאג'

ביוגרפיה

סאבאג' נולד באולד בת'פייג שבמדינת ניו יורק. הוא בנם של מיוריאל, עקרת בית, ושל פלויד יאנגס, סוכן ביטוח ששירת במהלך מלחמת העולם השנייה בגוודלקנל עם חיל הנחתים. אחיותיו הן רובין יאנג, אשת תקשורת ברדיו ובטלוויזיה, וגייל יאנגס שהיא שחקנית. אחיו הוא השחקן ג'ים יאנגס.
התפקיד הגדול הראשון של סאבאג' היה בדמות סטיבן בסרט "צייד הצבאים" משנת 1978, המתאר את סיפורם של חבורת עובדי פלדה אמריקאים ממוצא רוסי בתקופת מלחמת וייטנאם. ב-1979 שיחק בתפקיד ראשי בסרט "שדה הבצל" המבוסס על סיפור אמיתי אודות השוטר קארל הטינגר  ומאבקו האישי אחרי שהיה עד לרצח שותפו.
ב-1979 שיחק סאבאג' באחד מתפקידיו המפורסמים ביותר בדמות קלוד הופר בוקובסקי בסרטו של מילוש פורמן "שיער", סרט המושפע מתרבות ילדי הפרחים של שנות ה-60 . בסרט המלחמה "הקו האדום" בבימויו של טרנס מאליק היה לסאבאג' תפקיד קטן. בסוף שנות השבעים של המאה העשרים הופיע סאבאג' בברודוויי במחזה "American Buffalo" מאת דייוויד מאמט יחד עם רוברט דובאל. ב-1991 השתתף בתפקיד ראשי בסרט "Door to Silence", סרטו האחרון של הבמאי האיטלקי לוצ'יו פולצ'י , שהוא מותחן פסיכולוגי שצולם בלואיזיאנה.
בהמשך שיחק סאבאג' בתפקידים שונים על המסך הקטן כמו גם על מסכי הקולנוע. הוא הופיע בעונות הראשונה והשנייה של סדרת הטלוויזיה "מלאך שחור" בדמות דונלד לידקר, וגילם את קפטן רנסום בשני פרקים בסדרה "מסע בין כוכבים: וויאג'ר".
תפקיד נוסף שלו בטלוויזיה הוא בדמות הנרי סקודר בסדרת הטלוויזיה "קרניבל" בהפקה של HBO. ב-2005 הופיע סאבאג' בסדרה "חוק וסדר: מדור מיוחד". הוא היה הקריין באלבום "This Town" של סטיב סמית' מלהקת דרטי וגאס . האלבום יצא ב-18 בפברואר 2008. בספטמבר 2009 הופיע סאבאג' בפרק בעונה השנייה של הדרמה "פרינג'" של רשת פוקס.
ב-2012 שיחק סאבאג' בתפקיד משנה בקומדיה הרומנטית "רשימת חיסול". ב-2013 כיכב במערבון "The Sorrow" בבימויו של ורנון מורנטנסן יחד עם קירק האריס, ריאן באלאנס ומייקל מדסן.

חיים אישיים

ב-1967 התחתן סאבאג' עם סוזן יאנג, ונולדו להם שני ילדים. בני הזוג התגרשו ב-1969. בשנת 1993 נשא לאישה את סנדי שולץ.
בית ברוס

בית ברוס (באנגלית: House of Bruce) היה בית מלוכה בסקוטלנד במהלך המאה ה-14. שני מלכים מבית זה משלו בסקוטלנד.

היסטוריה

מקורו של בית ברוס בנורמנדי שבצרפת במאה ה-11. מקור שמה של המשפחה בעיר ברויס (בריקס של ימינו), בו בנה אדם דה ברוס טירה. צאצאו, רוברט דה ברוס הגיע לאנגליה עם ויליאם הכובש. בעקבות עזרתו בכיבוש אנגליה, העניק לו ויליאם הכובש אדמות באזור יורקשייר. בנו, רוברט ברוס, לורד אנאנדייל קיבל מדייוויד הראשון, מלך סקוטלנד אדמות באנאנדייל ותואר אצולה סקוטי, אולם הוא איבד את התואר והאדמות בשל תמיכתו בצבא האנגלי בקרב הנס (Battle of the Standard) בשנת 1138. האדמות והתואר הושבו לבנו הצעיר מאוחר יותר.
נכדו של רוברט ברוס, לורד אנאדייל, שנקרא אף הוא רוברט, נשא בשנת 1219 לאישה את איזבלה, בתו השנייה של דייוויד מסקוטלנד, רוזן הנטיגדון (ונכדתו של דייוויד הראשון, מלך סקוטלנד). נישואים אלה קישרו את משפחת ברוס עם משפחת המלוכה הסקוטית. רוברט, לורד אנדייל החמישי, הוכרז יורש העצר למלך אלכסנדר השלישי שהיה באותה עת בלא ילדים, אולם לאחר מכן נולדו למלך שלושה ילדים, ורוברט לא זכה בכתר.
חיים יהודה הורוביץ

חיים יהודה הורוביץ (~ה'תר"ם, 1880 - ה'תש"ב, 1942) היה עסקן ושתדלן חסיד בעלז מסטז'יז'וב וז'שוב, בעל קשרים בממשל הגליצאי ולאחריו בזה הפולני.

ביוגרפיה

נולד למשפחת רבנים חסידיים מיוחסת. צאצא של הרב נפתלי צבי הורוביץ, מייסד חסידות רופשיץ ואדמו"רה הראשון. אביו, הרב אלתר זאב הורוביץ, היה אחד משני רבנים שטענו לכתר רבנות הקהילה היהודית בסטז'יז'וב, ובנו של הרב אברהם אבא הורוביץ שהיה רב בעיר שנדישוב. אמו הייתה הרבנית יהודית רדימישלר, בתו של הרב סנדר רדימישלר מהעיר מעליץ.
בבגרותו החל לעסוק בעסקנות לטובת הקהילה היהודית, הוא לא תכנן לכהן כרב והחל ליצור קשרים במסדרונות השלטון. בין חבריו היו אישים שנעשו לימים בעלי עמדות מפתח וראו בו מי שדרכו יוכלו להוביל מהלכים מול הקהילה היהודית. מאידך, כאביו היה ממתנגדי התנועה הציונית, ובשל כך עורר את חששם והתנגדותם של אנשי התנועה בעירו.
בשל קשריו בממשל, נקרא בקרב היהודים בכינוי "שר החוץ של בעלז". הוא התגורר בז'שוב.
לאחר פטירת אביו, הביא למינויו של בנו הרב קלונימוס קלמן הורוביץ כרבה הרשמי האחרון של סטז'יז'וב. הבן נמלט עם פרוץ מלחמת העולם השנייה למזרח פולין ונשלח בידי הסובייטים לרוהאטין שבה שהה עד כיבוש האזור בידי הנאצים, מקום קבורתו לא נודע.
ר' חיים יהודה הורוביץ התגורר עם משפחתו בז'שוב, הוא ובני משפחתו גוועו ברעב בעת שהסתתרו במרתף סמוך לביתם.
קרב אבידוס

רקע

לאחר הניצחון האתונאי בקרב קינוסמה נקראו כל הספינות מאזור הים האגאי לחבור יחדיו, אל מה שנראה כקרב הבא בין הכוחות. הצי האתונאי יצר בסיס לכוחותיו בססטוס, משם יכל להגיב במהירות לכל מהלך שהצי הספרטני, אשר מוקם באבידוס, ינסה לעשות. מינדרוס, המצביא הספרטני זימן את דוריאוס המצביא הסירקוזי ו-14 הספינות שלו להצטרף אליו באבידוס, בתקווה ליצור כוח ימי גדול מספיק כדי להשיג ניצחון ברור. דוריאוס הפליג צפונה מרודוס עם כוחותיו לעבר הלספונטס (הדרדנלים). לפני הגיעו של דוריאוס לאבידוס, הבחינו בו תצפיתנים אתונאיים, מה שהבריח אותו לחוף. קסנופון מדווח שהוא נתפס ברואיטון, ולעומתו דיודורוס סיקולוס מדווח שמקום תפיסתו היה בדרדנוס. קגן מציע סברה לפיה דוריאוס הונס לעבר החוף ברואיטון, ולאחר הצליח להתקדם מעט לעבר אבידוס לפני שנתפס בפעם השנייה בדרדנוס.
כאשר מינדרוס שמע על מצוקתו של דוריאוס, הוא מיהר להגיע לאבידוס ממקום מושבו בטרויה. באותו הזמן, האחשדרפן פארנאבאזוס, שהחליף את קודמו טיספרנס וייצג את האינטרסים של הממלכה הפרסית, הנהיג את צבאו לתמוך בדוריאוס מהאדמה. מינדראוס הוביל את ספינותיו מחוץ לאבידוס כדי לסייע לדוריאוס, והאתונאים שראו את המלך הזה החלו להוציא את ציים מססטוס.

מהלך הקרב

מינדרוס, לאחר שילוב כוחותיו עם דוריאוס פיקד על 97 ספינות הצי האתונאי מנה 74 ספינות הספרטנים נערכו עם ספינותיהם כשלגבם נמצא החוף האסייתי של הדרדנלים. מינדרוס פיקד על הצד הימני ודוריאוס על הצד השמאלי; האתונאים הסתדרו מול הכוח הספרטני כשתראסיבולוס מפקד על צד ימין ותראסילוס מפקד על הצד השמאלי.
הקרב החל עם סימון מהמפקדים לצי שהועבר על ידי חצוצורות. הקרב התחיל כשהכוחות של שני הצדדים יחסית שווים. נווטי הספינות ניסו לנגח את ספינות האויב בעוד צוות הלוחמים עמד בסיפון וניסה לפגוע באויבים כל אימת שהספינות התקרבו מספיק ליצור מגע. במהלך יום הלחימה אף אחד מהצדדים לא הצליח להשיג יתרון מובחן על פני השני, עד אשר אלקיביאדס הגיע עם 18 ספינות מסאמוס וחבר לצי האתונאי. בתחילה, חשבו שני הציים שהתגבורת הגיעה עבורם, אולם אלקיביאדס סימן את ספינותיו בדגלים אדומים, כסימן שנקבע מראש בין המפקדים האתונאים כסימן לכוחותיהם. כאשר הבינו הספרטנים שאלו ספינות אתונאיות, הם ברחו לעבר אבידוס, אולם ספגו אבידות קשות בעת הנסיגה בשל התקפותיהם של האתונאים. בסיכום הקרב, האתונאים הצליחו לתפוס 30 ספינות ספרטניות ולהשיב עוד 15 ספינות שהספרטנים לקחו מהם בקרב קינוסמה.
הלנה, נסיכת בוואריה

ביוגרפיה

הלנה נולדה ב-4 באפריל 1834 בעיר מינכן שבממלכת בוואריה. אביה היה מקסימיליאן יוזף, דוכס בבוואריה ואמה הייתה לודוביקה, נסיכת בוואריה. סבה מצד האם היה מקסימיליאן הראשון יוזף, מלך בוואריה. ילדותה עברה עליה בטירת פוסנהופן שליד אגם סטרנברג, אשר אותה רכש אביה. היא כונתה בידי אחיה ואחיותיה "ננה". כאשר הייתה הלנה בת 18, דודתה, הארכידוכסית סופיה, בחרה בה ככלה עבור בנה פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה בן ה-23. ההצעה נשלחה בסתר, והלנה יצאה יחד עם אמה ועם אחותה אליזבת, אשר כונתה "סיסי", כדי לפגוש את החתן המיועד בבאד אישל. עם זאת, כאשר נערך המפגש, התאהב פרנץ יוזף בסיסי דווקא, והודיע שהוא מעוניין להינשא לה ולא להלנה. הנישואים אכן נערכו, והלנה הדחויה והמושפלת שקעה בדיכאון. אמה חששה שהיא מתכננת להפוך לנזירה, והחלה לחפש עבורה חתן בקדחתנות. 
בגיל 22, הלנה כבר נחשבה ל"רווקה זקנה" וטרם נמצא עבורה חתן. עם זאת, היא לא נטרה כל טינה לאחותה, והן שמרו על קשר עד סוף ימיהן. אמה הציעה להשיא אותה למקסימיליאן אנטון, נסיך טורן וטקסיס. משפחת הנסיך הסכימה מיד, בלי להיוועץ כלל בהלנה או במקסימיליאן. אביה של הלנה הזמין את משפחת הנסיך למסע ציד בפוסנהופן, אשר במהלכו הלנה ומקסימיליאן נפגשו והתאהבו. אולם דודנה של הלנה, מקסימיליאן השני, מלך בוואריה, סירב לאשר את הנישואים. הסיבה לכך הייתה שלמרות שמשפחת נסיכי טורן וטקסיס הייתה אחת המשפחות העשירות ביותר בארץ, הם לא נחשבו אציליים מספיק עבור נסיכה מבית ויטלסבאך. עם זאת, סיסי, שכעת הייתה קיסרית אוסטריה, הפעילה את השפעתה על המלך, והנישואים נערכו ב-24 באוגוסט 1858. למרבה האירוניה, מבין חמש בנותיהם של מקסימיליאן יוזף ולודוביקה, נישואיה של הלנה היו היחידים שהיו מאושרים באמת. 
ב-1867 מת בעלה בגיל 36 בלבד. הלנה ירשה את כל נכסיו, וניהלה אותם בצורה מעולה ואף את שאר נכסי המשפחה שלו. ב-1888 היא העבירה את הרכוש להנהלת בנה אלברט, והשקיעה את שארית חייה בתפילות ופעילות צדקה. ב-1890 חלתה הלנה בסרטן הקיבה, ונפטרה ב-16 במאי של אותה שנה בגיל 56. אחותה סיסי הייתה לצדה ברגעיה האחרונים.
אינדונזיה במשחקים האולימפיים לנוער

אולימפיאדת הנוער סינגפור (2010)

המשלחת הראשונה של אינדונזיה למשחקים האולימפיים לנוער הייתה לאולימפיאדת הנוער סינגפור. המשלחת כללה 14 ספורטאים שהתחרו בשבעה ענפי ספורט. המשלחת זכתה במדליית ארד יחידה. המשלחת הגיעה להישגים בענף ההרמת משקולות עם זכייה במדליית ארד בקטגוריית עד 53 ק"ג לנערות וסיום במקום החמישי בקטגוריית המשקל עד 62 ק"ג לנערים, ובענף הבדמינטון עם העפלה לרבע הגמר בטורניר היחידים לנערים. ספורטאי המשלחת השתתפו גם בענפים אופניים, קשתות ושחייה. המשלחת סיימה במקומות האחרונים בענפים טאקוונדו וטניס.

אולימפיאדת הנוער נאנג'ינג (2014)

המשלחת לאולימפיאדת הנוער נאנג'ינג הייתה המשלחת הגדולה ביותר שאינדונזיה שלחה עד כה. המשלחת מנתה 27 ספורטאים שהתחרו בעשרה ענפים. המשלחת זכתה במדליית ארד יחידה. המשלחת הגיעה להישגים בענפים בדמינטון עם זכייה במדליית ארד בטורניר הנערים והעפלה לרבע גמר בטורניר הנערות, בהרמת משקולות עם סיום במקום הרביעי בקטגוריית משקל עד 63 ק"ג לנערות, ובשחייה עם העפלה לגמר במשחה 200 מטר בסגנון שחיית פרפר לנערות. ספורטאי המשלחת התחרו גם בענפים אתלטיקה, חתירה, כדורעף חופים, קליעה, קשתות ושיט. נבחרות הכדורסל לנערים ולנערות סיימו במקומות האחרונים בטורניר.
נועם גרשוני

ביוגרפיה

גרשוני, בנם של פנינה ומשה, נולד בכפר סבא, למד בבית ספר יסודי בן-גוריון, בחטיבת הביניים בר-לב ובתיכון כצנלסון בעיר. הוא ניגן בחצוצרה בקונסרבטוריון ובתזמורת הייצוגית העירונית.
בצה"ל שירת כטייס מסוק קרב AH-64 אפאצ'י בטייסת 190 של חיל האוויר. במלחמת לבנון השנייה נפצע קשה בהתנגשות מסוקים שבה נהרג רב-סרן רן כוכבא וסבל משברים מרובים ופציעות בארבע הגפיים. אחרי שיקום רפואי הצטרף לבית הלוחם בתל אביב והחל להתאמן בטניס כיסאות גלגלים. מלבד הטניס, מתנדב גרשוני בהוסטל "מקום אחר" בתל אביב ומלמד מתמטיקה לבני נוער.
בדצמבר 2010 זכה בגמר טורניר בינלאומי בצ'כיה לטניס כיסאות גלגלים. באותו טורניר זכה גם בתחרות הזוגות עם נציג צרפת. אחרי תחרות זו דורג 29 בעולם.
בספטמבר 2011 העפיל לגמר אליפות ארצות הברית.
בנובמבר 2011 זכה בגמר תחרות המאסטרס בבלגיה, אליה מוזמנים ארבעת השחקנים הטובים בעולם. מדובר בפעם הראשונה ששחקן ישראלי העפיל לגמר היחידים בתחרות.
בינואר 2012 זכה בגמר האליפות הפתוחה של סידני אוסטרליה בטניס בכיסאות גלגלים, לאחר שגבר על המדורג מספר שתיים בעולם דייוויד וגנר.
באפריל 2012 גבר על האלוף הפאראלימפי של משחקי 2008 פיטר נורפוק וזכה בטורניר פנסקולה בפלורידה.
במאי 2012 העפיל עם שרגא ויינברג לשלב חצי הגמר בתחרות זוגות, במסגרת הטורניר הבינלאומי ביפן לטניס כיסאות גלגלים.
ב-1 ביולי 2012 זכה באליפות צרפת הפתוחה, ובזוגות זכה במקום השני יחד עם בועז קרמר.
השתתף בנבחרת הישראלית למשחקים הפאראלימפים 2012. הוא התחרה בקטגוריית הקוואד וזכה במדליית זהב בטורניר היחידים ובמדליית ארד בטורניר הזוגות יחד עם שרגא ויינברג.
באפריל 2018 נבחר להשיא משואה ביום העצמאות ה-70 למדינת ישראל.