ביתא ישראל

תקופת גונדר

בתקופת התחייה בוטלו הצווים והוקמה בלב האזור היהודי העיר גונדר, תוך הנהגת מדיניות סגרגציה בין הקבוצות האתנו-דתיות. מנקודה זו ואילך ביתא ישראל החלו להשתלב בחברה החבשית הודות לכישוריהם בבנאות, נפחות, קדרות, אומנות ואריגה, מקצועות שחלקם נחשבו בזויים בעיני החבשים. היהודים השתלבו במערכת הצבאית, הכלכלית והשלטונית, והפכו לקבוצה משפיעה שזכתה להגנת הקיסרות. במקביל לכך באזורי גדעון המסורתיים המשיכו תהליכי האמהריזציה, ובשלהי התקופה האזור היה כבר ל"אזור אמהרי מסורתי" וחלק בלתי נפרד מהאימפריה האתיופית. החל מסוף המאה ה-18 האימפריה נכנסה לתקופת השופטים שבה החלו מושלי המחוזות לצבור כוח על חשבון השלטון המרכזי, וההגנה לה זכתה הקהילה נעלמה. בהמשך התקופה היהודים החלו לרדת במעמדם והחבשים החלו לזהותם בשל עיסוקיהם העיקריים כבודה. התגובה היהודית לכך הייתה ניתוק כמעט כולל מחיי החברה החבשית והסתגרות בתוך עצמה.

שפה

אין אנו יודעים עם איזו שפה הגיעו היהודים לאתיופיה. על פי כתב יד של הקהילה, העברית החלה להעלם כלשון פולחן, החל ממחצית המאה ה-16, עד שנעלמה כליל בתחילת המאה ה-17. שפת הפולחן כפי שמוכרת לנו כיום היא הגעז. לשונות הדיבור בעבר בקרב הקהילה היו כיילה ופלאשה ניבים של שפת האגאו המערבית. הכיילה הייתה נפוצה בשטחי גדעון והפלאשה בקווארה. השפות הללו ירדו במעמדם מתחילת המאה ה-17 וכבר בחצי השני של המאה ה-19 הקהילה השתמשה באמהרית ובתגרית. סוג הכתב המשמש את כלל השפות שנזכרו הוא הכתב החבשי.

לבוש

אריגה הייתה אחת ממקצועות שבהם היהודים התמחו. הבגדים היו נתפרים מבד הכותנה. הלבוש עצמו מתחלק לשתי קבוצות, גברי ונשי, כאשר הלבוש הגברי מורכב ממכנסיים (מודה) וחולצה (ג'ובה), והלבוש הנשי משמלה ("קמיס") וחגורה ("מקנת"). שני המינים משתמשים בלבושם בנטלה, המזוהה בקרב חוקרים עם הטלית.

כלכלה

במערכת חזקת קרקעות החבשית, שלפני המהפכה האתיופית, לאיכר הייתה גישה מלאה לאדמתו הודות לרסת, היא הזכות לרשת ולהשתמש באדמת אבות. משמעות הרסת הייתה שאיכר יכול לטעון לבעלות על אדמה בזכות הראשון מאבותיו שהשתמש בה, בין אם מדובר בגבר או אישה. על מערכת הרסת חל הגולת, הוא זכות גביית מס מבעלי הרסת, שניתנה לאליטה על ידי מהקיסר. סוג אחר של חזקה שהיה נפוץ באזורי היישוב היהודי היה רים, שהיא אדמה בבעלות הכנסייה או המנזר המקומי.
החל מהמאה ה-15 ואילך החלו הקיסרים האתיופים לנשל את ביתא ישראל מאדמותיהם והקיסר יצחק הוציא צו השולל את הרסת מיהודים שלא יתנצרו. בתחילת המאה ה-17 עם הבסת המרכז העצמאי בסמין, אדמות היהודים ניתנו לכנסייה, ואחרות למתנצרים ולמהגרים. ליהודים שחיו באזורים קווארה, ולקאית ותיגראי לא נשללה הרסת ורבים החזיקו בה עד עלייתם לישראל. במהלך תקופת גונדר האליטה היהודית קיבלה רסת מהקיסרים. רבים מהיהודים שנשללה מהם הרסת חכרו אדמות במרוצת הזמן והפכו לאריסים של בעלי הרסת, בהסדר שנשמר מספר דורות.
לאחר המהפכה האתיופית, ב-1974, ותחת השלטון הקומוניסטי של הדרג, עברה אתיופיה רפורמה אגררית כוללת, והאדמות חולקו מחדש בין כל האיכרים, כולל מחוסרי הרסת, בהם גם היהודים. החלוקה מחדש של האדמות ונתינתם לאוכלוסיות חסרות רסת הביאה למתחים חברתיים רבים שליבו את מלחמת האזרחים.

חברה

לפי מסורת ביתא ישראל והחבשים הנוצרים, רבים מהאמהרים והתגרים וכן האגאו מלסתה הם מצאצאי יהודים אשר המירו את דתם לנצרות מהמאה ה-4 ואילך. במאה ה-15 איגרות רבנים העריכו את מספרם של היהודים במאות אלפים, בעוד שמיסיונרים פורטוגזים העריכו את מספר ביתא ישראל בכרבע מיליון. בסוף המאה ה-17 מספר היהודים הגיע לכמיליון ] אך כניסתה של האימפריה האתיופית לתקופת גונדר לא היטיבה עם היהודים ומספרם החל להידלדל כתוצאה מנישואי תערובת, רדיפות והתנצרות. עלייתה של שושלת יג'ו באמצע המאה ה-18 תרמה להחמרת הרדיפות. בתחילת המאה ה-19 הוערך מספר היהודים בפחות מ-350 אלף, בסוף המאה ה-19 התחולל הזמן הרע, תקופה של רעב, בצורת ומלחמות, במהלכה נספו כשני שלישים מהקהילה ונותרו פחות מ-120 אלף יהודים. הממשל הפשיסטי העריך את מספרם בין חמישים לשישים אלף איש. דו"ח ישעיהו משנת 1958 העריך שיש בין 50–60 אלף יהודים. במפקד בני הקהילה משנת 1976 נאמד מספרם בכ-28 אלף.

מהמאה ה-9 ועד המאה ה-19

בברית החדשה מובא סיפור על שליח מכוש שבא להתפלל בבית המקדש. בתלמוד הבבלי נזכר פעמיים האמורא הגר רבי יהודה מהנדואה או הינדואה (היא הודו) שזוהתה באותם הימים עם חבש.
הקשר הראשון שנעשה בין ביתא ישראל לשאר תפוצות ישראל היה בסוף המאה ה-9, כאשר הגיע אלדד הדני לקירואן וסיפר על ממלכה יהודית עצמאית שיש שזיהו אותה עם ממלכת ביתא ישראל.
במאה ה-12 מדווח בנימין מטודלה על יהודים באתיופיה ובמאה ה-15 מגיעים דיווחים מאת הרב אליהו מפרארה שכתב על ממלכה יהודית עצמאית חזקה בשטח האימפריה האתיופית, וכן דיווח מרבי עובדיה מברטנורא שכתב על נפילת הכוחות היהודים בפרעות מרקוס. במאה ה-16 מתרבים הדיווחים על ביתא ישראל ועל ממלכתם. במאה זו כתב הרדב"ז שהמלחמות בין ביתא ישראל והאימפריה האתיופית נודעו למרחקים. רבנים נוספים דיווחו על הממלכה מפי שבויים מביתא ישראל שהגיעו למצרים לאחר שנמכרו לעבדות. נמסר גם דיווח על עזרתם של ביתא ישראל לעות'מאנים במלחמה העות'מאנית-אתיופית.
במאה ה-17 הגיע לאתיופיה רב מווינה בשם שלמה, עם ספרים רבניים כשמטרתו הבאתם לביתא ישראל. לאחר מספר פולמוסים דתיים עם המיסיונרים הפורטוגזים ועם נציגי הכנסייה האתיופית גורש הרב בפקודה קיסרית וספריו נשרפו.
ב-1770 תייר ג'יימס ברוס באתיופיה. ב-1790 אחר שובו פרסם את ספרו ובו אזכורים רבים על ביתא ישראל.
במאה ה-19 הגיעו ידיעות ממיסיונרים נוצרים על הצלחותיהם באתיופיה בקרב ביתא ישראל. ב-1855 הגיע לירושלים שליח מאתיופיה בשם דניאל בן חנניה.

העלייה המוקדמת

העולים הראשונים מביתא ישראל שקבעו את ביתם בארץ ישראל בתקופה המודרנית הגיעו ב-1934 יחד עם העליות של יהודי תימן מאריתריאה האיטלקית.
בשלהי 1949 נשלח יעקב וינשטיין מטעם מחלקת העלייה של הסוכנות היהודית לאתיופיה כדי לבחון אפשרות עלייה. על בסיס הערכתם של יהודי אדיס אבבה, כתב וינשטיין כי אין דחיפות בעליית ביתא ישראל ויש לתת עדיפות לעליית יהודים מארצות האסלאם ומזרח אירופה.
לאחר דו"ח וינשטיין ועם סיום העלייה ההמונית התנגדה ישראל לעליית בני הקהילה ולהכרה ביהדותם משום שאינה מעוניינת ליצור "בעיות גזע" וכן להבדלי תרבויות שהתקיימו כבר בחברה הישראלית. יועציו של ראש הממשלה דוד בן-גוריון התנגדו לעליה מאתיופיה, ואחריו התנגד לכך גם ראש הממשלה משה שרת, שסבר שאנשי הקהילה אינם יהודים. בתקופה זו הגיעו ארצה מספר משפחות מביתא ישראל וכן משפחות מעורבות תימניות-אתיופיות שחיו במחוז בגמדר ובאריתריאה.