google/wiki40b huggingface dataset:
יחסי אתיופיה–יפן

היחסים עד מלחמת העולם השנייה

לשתי המדינות יש היסטוריה עשירה ובנוסף הצליחו לשמור על עצמאות מול מעצמות שניסו להשתלט עליהן, אתיופיה במלחמה האיטלקית-אתיופית הראשונה בסוף המאה ה-19 ויפן במלחמת רוסיה–יפן בתחילת המאה ה-20. כתוצאה מכך שתי המדינות הגדירו זו את זו כבעלות ברית אפשריות עד מלחמת העולם השנייה.
שתי המדינות חתמו על חוזה ידידות ומסחר בשנת 1930. בשנה שלאחר מכן, החלה אתיופיה לגשש לעבר בעלת בריתה האפשרית מאסיה, כאשר שר החוץ האתיופי הרוי וולדה סלאסי ביקר ביפן, והציג את הפירות שיכולה להניב ברית כלכלית וצבאית. הוא התקבל באהדה מצד משרדי הממשלה היפנים ואזרחי יפן, ובפרט מצד האולטרה-לאומנים היפנים שהיו מעוניינים בברית של "העמים הצבעוניים" בעולם, והאמינו כי אתיופיה תמלא תפקיד מכריע בברית כזו. הביקור המוצלח גרם להפצת שמועות לפיהן יורש העצר ממשפחת המלוכה האתיופית יינשא לנסיכה מהמשפחה הקיסרית היפנית. בהמשך כתב הרוי על ביקורו ביפן בספרו "מסמך יפן", בו שטח את תפישתו לפיה לאתיופיה ויפן חולקות קווי דמיון וכי הן צריכות להיות מודעות יותר זו לזו; עוד נכתב בספר כי יפן היא המודרנית והמשגשגת יותר משני הצדדים. בשנת 1933 הקימה אתיופיה קונסוליה של כבוד ביפן.
בשנת 1934 שתי ספינות תותחים יפניות ביקרו בג'יבוטי, עיר הנמל הראשית באתיופיה באותה עת. בהמשך אותה שנה, שלחה ממשלת יפן את צושידה יוטקה לסייר ולהשקיף באתיופיה. אף על פי שהיה מוטה ותמך בשמירה על עצמאות אתיופיה מפני כיבוש בריטי, צרפתי או איטלקי, והיה אופטימי בדבר הזדמנויות מסחריות אפשריות, חש צושידה כי אין ביכולתה של אתיופיה להשפיע על השאיפות האימפריאליסטיות של יפן.
למרות התקוות לברית בין שני העמים, ערב המלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה בחרה ממשלת יפן לסייע לאיטליה, בעלת בריתה לברית מדינות הציר. שגריר יפן באיטליה, סוגימורה יוטארו, אמר ב-16 ביולי 1935 כי לארצו אין אינטרסים פוליטיים באתיופיה וכי תשמור על נייטרליות במקרה של מלחמה. דבריו עוררו זעם ביפן, שבה הייתה חיבה לאימפריה האפריקאית. בהמשך, בקשתה של אתיופיה ב-2 באוגוסט לסיוע נדחתה, וכך גם הבקשה להכרזה לפיה יפן עומדת לצידה של אתיופיה.

היחסים אחרי מלחמת העולם השנייה

בשנת 1955 שתי המדינות ייסדו מחדש את היחסים הדיפלומטיים ביניהן, ושלוש שנים מאוחר יותר החליפו שגרירים. עד המהפכה באתיופיה בשנת 1974 מילאו משקיעים יפנים תפקיד מרכזי בתעשיית הטקסטיל האתיופית, אך לאחר המהפכה הולאמו נכסיהם. במהלך 1982 ו-1983 התפשרה ממשלת אתיופיה עם אזרחים יפנים שתבעו אותה בגין הלאמת נכסים. לאחר נפילת החונטה הצבאית האתיופית, הושבו הנכסים לבעליהם.
נכון לפברואר 2018 מתגוררים באתיופיה 240 יפנים.
רון גולדמן

חייו

גולדמן נולד בצפת וגדל בקיבוץ נחשונים. בשנת 1993 החל ללמוד קולנוע בבית הספר סם שפיגל. במהלך לימודיו ביים את הסרט התיעודי "משפט שלמה" (1995), ואת הסרט הקצר "נביטארה" (1998).
לאחר סיום לימודיו היה שותף לכתיבת סדרת הטלוויזיה "הסודות של כנרת" (1999), ולכתיבת הדרמות הטלוויזיוניות "שלום לבן דודי" (2000) ביחד עם שרון עמרני ו"איש השלג" (2001) עם עמרי לוי.
בשנת 2002 ביים והפיק את סרטו התיעודי "לה גראנד עקשן".
סילבי קיניגי

ביוגרפיה

קיניגי נולדה בבורונדי למשפחה משבט הטוטסי, אחת משישה ילדים של משפחה חקלאית. היא התחנכה בבית ספר בלגי וסיימה לימודי כלכלה באוניברסיטת בורונדי. בגיל 19 נישאה לפרופסור באוניברסיטה ובשנים הבאות ילדה ארבעה ילדים. היא הייתה פעילה בארגון הנשים של המפלגה המזוהה עם הטוטסי ועמדה בראש סניף הארגון בעיר הבירה בוג'ומבורה. בסיום לימודי הכלכלה עבדה בבנק המרכזי של בורונדי והייתה למרצה באוניברסיטה.
בשנת 1991 מונתה ליועצת כלכלית לראש הממשלה ועסקה בקידום רפורמות וייעול תקציבי.
לאחר הבחירות שנערכו בשנת 1993 ובחירתו של מלכיור נדאדיה משבט ההוטו, לנשיא, מונתה קינגי ביולי 1993 לראשת הממשלה במטרה ליצור איזון בין השבטים. באוקטובר 1993 נרצח הנשיא נדאדיה והחלה מלחמת אזרחים. קיניגי ובכירים נוספים מצאו מחסה במבנה שגרירות צרפת וממנה המשיכה לנהל את ענייני המדינה, כשהיא משמשת בפועל גם כנשיאת המדינה. בינואר 1994 בחר הפרלמנט נשיא חדש ועם כניסתו לתפקיד התפטרה גם מראשות הממשלה.
אבוס (כביש)

1909–1945

בשנת 1909 החליט מועדון המכוניות "אאוטומובילקלוב פון דויטשלנד" (Automobilclub von Deutschland, ובקיצור: AvD) על הקמתו של מסלול מירוצים וניסויים לתעשיית הרכב ביער גרונוולד. לשם כך הוקמה חברת AVUS GmbH (אבוס בע"מ). ב-1913 החלו העבודות להקמת המסלול אך הן נפסקו ב-1914, זמן קצר לאחר שהחלו, בשל פרוץ מלחמת העולם הראשונה. לבסוף הסתיימה עבודת הקמת המסלול בידי איש העסקים הוגו שטינס ב-24 בספטמבר 1921. המסלול היה באורך כולל של כ-19 ק"מ, כשכל אחת משתי הישורות הייתה באורך של מעט יותר מ-9 ק"מ. בשני קצותיו נבנו קשתות פנייה שטוחות, והתנועה לאורכו נעשתה נגד כיוון השעון. אולם, המשבר הכלכלי החריף בגרמניה וקשיים כספיים הביאו לכך שהמסלול לא פעל, וחלקים ממנו אף פורקו ונמכרו לצורכי הסקה. רק ב-1926 אירח המסלול את תחרות הגרנד פרי הראשונה של גרמניה (Großer Preis von Deutschland), תחרות שגבתה את חייהם של ארבעה בני אדם בשל תנאי מזג האוויר והמסלול. מעבר לכך שמשטח המסלול היה חלק, היו בו בליטות בגובה של עד 10 ס"מ שנבעו מכך שהקרקע לא נדרכה בטרם הסלילה.
רק בשנות ה-30 של המאה ה-20 חזר המסלול לתפקוד מלא. באולמפיאדת ברלין ב-1936 עברו מסלולי ריצת המרתון ורכיבת האופניים לאורכו של האבוס. ב-1937, במטרה להופכו למסלול המהיר בעולם, הוגבהה הקשת הצפונית של האבוס בעזרת לבנים לזווית של 44 מעלות. במקביל נבנו בסמוך לנקודת הזינוק טריבונות חדשות ומגדל שיפוט עגול. ב-1938 הוחלט לחבר את האבוס לרשת הכבישים המהירים של גרמניה הנאצית (Reichsautobahn), והכביש הוארך מעבר לקשת הדרומית בניקולסזי עד לכביש הטבעת החיצוני של ברלין ונפתח לתנועה ב-1940. במקביל להמשך השימוש באבוס כמסלול מרוצים, תוכננה גם הגבהתה של הקשת הדרומית, אך תוכנית זו נגנזה בשל פרוץ מלחמת העולם השנייה, ומאוחר יותר המסלול אף נפגע מהפצצות.

1946–1998

בשל המצב הקשה בשנים הראשונות שלאחר מלחמת העולם השנייה, איש לא העלה על דעתו לחדש את התחרויות במסלול, והשימוש בו הותר לעיתים אף למרכבות רתומות לסוסים. רק ב-1951, לאחר שתוקנו הנזקים העיקריים, נערכה התחרות הראשונה לאחר המלחמה. טעות רווחת גורסת כי המסלול נחצה על ידי הגבול בין ברלין המערבית לגרמניה המזרחית, אך בפועל עבר זה כקילומטר וחצי מדרום לקשת הדרומית, וקיצורו של המסלול לאורך כולל של 8.3 ק"מ נבע מסיבות אחרות. לאחר מספר תאונות קטלניות שוב שוטחה הקשת הצפונית בשנת 1967, והמסלול קוצר פעמיים נוספות בשל כך שישורות ארוכות שוב לא היו באופנה. במשך כל השנים שימש האבוס כביש מהיר לכל דבר וציר תנועה חשוב בין ברלין המערבית וגרמניה המערבית, תוך שהוא נסגר רק לרגל תחרויות, אך עם נפילת חומת ברלין ב-1989 והפיכתו של האבוס לציר תנועה חופשי מברלין לכיוון פוטסדם, סגירתו של הכביש לצורך קיום תחרויות הפכה לבעייתית יותר ויותר. בשנת 1998 נערכה התחרות האחרונה בתולדות האבוס. הטריבונות נותרו במקומן כעדות היסטורית, ומגדל השיפוט העגול משמש מלון ומסעדה. מאז שנות ה-90 של המאה ה-20 משמש האבוס מקום מפגש פופולרי לרוכבי אופנועים לאורך כל השנה, ובאחד מימי ראשון מדי חודש יוני נערך בו מפגש רשמי של "המועדון הגרמני הכללי לרכיבת האופניים" (Allgemeiner Deutscher Fahrrad-Club, ובקיצור ADFC).
פרנץ קלאמר

רקע

נולד למשפחה שעסקה בחקלאות במוסוואלד שבקרינתיה, וכמו רבים מילדי החוות באלפים, בחורפים נהג לגלוש מדי יום בדרך לבית הספר וחזרה. הוא התקשה להשיג מקום בנבחרת הסקי האוסטרית שנשלטה באופן מסורתי על ידי גולשים ממדינות טירול וזלצבורג. הוא נטל חלק ב-13 סבבים של הגביע העולמי: מדצמבר 1972 (בגיל 19) ועד מרץ 1985 (בגיל 31).

אולימפיאדת אינסברוק 1976

קלאמר נהנה מפופולריות רבה באוסטריה באותן שנים והוביל בסבב הגביע העולמי בגלישה במורד. הקהל האוסטרי ציפה ממנו לזכות במדליית הזהב. אולם, האלוף האולימפי האיטלקי, ברנארד רוסי, שזינק שלישי מתוך 15 מתחרים, הציג יכולת גבוהה והתוצאה שקבע החזיקה מעמד עד לזינוק של קלאמר שזינק אחרון בתחרות. גלישתו הפכה לדרמה גדולה; קלאמר לקח כל סיכון אפשרי בגלישתו והיה מספר פעמים על סף נפילה. אולם, בכל נקודות הביקורת זמנו היה נחות משל רוסי. הקהל האוסטרי, שמנה כ-60 אלף צופים, יצא מגדרו בעידוד שנתן לקלאמר וזה הצליח במקטע האחרון לחלוף על פני הזמן שקבע רוסי ולנצח בתחרות.

שלהי הקריירה בסקי

לאחר ניצחונו בסבב הגביע העולמי ב-1978 ירד כושרו והוא לא הצליח לנצח באף מרוץ של הסבב עד לשנת 1981. אולם לאחר מכן חזר לנצח וב-1983 ניצח בסבב הגביע העולמי וב-1984 ניצח בפעם הרביעית בקיצביל וקבע שיא ניצחונות במסלול זה. קלאמר נבחר שלוש פעמים כספורטאי השנה באוסטריה, בשנים 1975, 1976 ו-1983.

לאחר הפרישה

לאחר שפרש מסקי מקצועי ב-1985, פנה לקלאמר למרוצי מכוניות. הוא התמודד במשך ארבע עונות ב-DTM - סבב מכוניות הטורינג הגרמני. בשנה הראשונה (1985) בקבוצת אלפא רומיאו ובשנים 1988-1986 בקבוצת מרצדס. הוא זכה להצלחה מוגבלת ולא זכה בניצחון כלשהו בסבבים אלו, אם כי ניצח באליפות אוסטריה. מסוף שנות ה-80 עוסק קלאמר גם בגולף וברכיבת אופניים כחובב.

במקביל, הקים קלאמר את "קרן פרנץ קלאמר" - קרן התומכת בשיקום ספורטאים שעברו פציעות קשות. קלאמר הקים את הקרן בעקבות פציעתו של אחיו בתאונת סקי ב-1977, פציעה שהותירה אותו מרותק לכסא גלגלים.

ב-2003 הוציא קלאמר אוטוביוגרפיה שנקרא "goldene Jahre‏ 50" (50 שנות זהב) . ביוגרפיה נוספת אודותיו יצאה באותה שנה על ידי העיתונאי אדי קורנפלד תחת השם "Franz Klammer: Ein Leben wie ein Roman" (פרנץ קלאמר: חיים כמו ברומן).

נכון ל-2015 משמש קלאמר כיועץ בנושאי סקי וסייע ב-2006 לקלגנפורט בבקשתה (שנכשלה) לאירוח אולימפיאדת החורף.

ב-2012 הדליק קלאמר (יחד עם אגון צימרמן) את המשואה האולימפית במשחקי החורף האולימפיים לנוער שנערכו באינסברוק שבאוסטריה.

קלאמר נשוי מ-1979, יש לו שתי בנות והוא מתגורר בווינה.
גארי גורדון (מתאבק)

NXT‏ (2019-2012)

גורדון חתם על חוזה פיתוח ביחד עם ה-WWE בשלהי שנת 2012 וערך את הופעת הבכורה שלו באירוע של התוכנית NXT, שאינו משודר לטלוויזיה, ב-20 בדצמבר 2012 תחת שם הבמה אנג'לו דוקינס, כאשר הוא מפסיד לסוייר פלטון. את קרב הטלוויזיוני הראשון שלו ערך ב-19 ביוני 2013 בהפסד לסמי זיין. מעתה ואילך למשך שלוש השנים הבאות הופיע באופן לא רציף כצמד של אותו פלטון בהפסדים לצמדים כמו אנזו אמורה וקולין קאסידי, בלייק ומארפי, ההייפ ברוס ועוד. ב-28 בספטמבר 2016 הפסיד דוקינס לטיי דילינג'ר. בחודש ינואר של שנת 2017 דוקינס הרכיב את הצמד שנקרא Street Profits ביחד עם מונטז פורד. ב-12 ביולי 2017 השניים החלו במתן פרומואים בתוכניות NXT על הופעת הבכורה שלהם. הצמד ערך את הופעת הבכורה שלהם ב-9 באוגוסט וניצח זוג מקומי. שבוע לאחר מכן השניים ניצחו את כריס סילביו ולארס סאליבן. ב-17 בינואר 2018 השניים הפסידו ל-The Authors of Pain (אקאם ורזאר) בקרב שקבע את זהות הזוג שיתאבק על אליפות הזוגות נגד אלופי הזוגות מקבוצת The Undisputed Era (בובי פיש וקייל אוריילי) שיערך באירוע NXT TakeOver: Philadelphia. השניים התחרו בטורניר הזוגות לזכר דאסטי רודס וניצחו בסיבוב הראשון את הווי משינרי (אוטיס דוזוביץ' וטאקר נייט). ב-28 במרץ במסגרת הסיבוב השני של הטורניר, השניים הודחו על ידי Authors of Pain. ב-2 במאי השניים הפסידו לזוג TM-61. ב-5 בספטמבר, השניים הפסידו ל-The Forgotten Sons (סטיב קאטלר וווסלי בלייק) שערכו קרב בכורה טלוויזיוני ב-NXT. ב-26 בספטמבר, הסטריט פרופיטס הפסידו ל-The Mighty. ב-13 בפברואר 2019, הסטריט פרופיטס ניצחו את הומברטו קאריו וסטייסי ארווין ג'וניור. ב-6 במרץ, הסטריט פרופיטס הפסידו למאסטש מאונטיין (טרנט סבן וטיילר בייט) בקרב במסגרת טורניר הזוגות לזכר דאסטי רודס והודחו מהטורניר כבר בסיבוב הראשון. ב-10 באפריל, הסטריט פרופיטס ניצחו את פביאן אייכנר ומרסל ברטל. ב-24 באפריל, הסטריט פרופיטס הפסידו לאלופי הזוגות של NXT,‏ The Viking Raiders (איבר ואריק) בקרב שאינו היה על חגורות האליפות. ב-15 במאי, הסטריט פרופיטס התחרו נגד The Viking Raiders על אליפות הזוגות של NXT, אך הקרב הסתיים ללא הכרעה בשל התערבות של The Forgotten Sons. באירוע NXT TakeOver: XXV, שנערך ב-1 ביוני, הסטריט פרופיטס ניצחו בקרב סולם זוגות מרובע והפכו לאלופי הזוגות החדשים של NXT. ב-10 ביולי, הסטריט פרופיטס הגנו בהצלחה על חגורות אליפות הזוגות של NXT לאחר שניצחו את דני בורץ' אוני לורקאן. באירוע NXT TakeOver: Toronto, שנערך ב-10 באוגוסט, הסטריט פרופיטס הגנו בהצלחה על חגורות האליפות נגד חברי קבוצת The Undisputed Era (בובי פיש וקייל אוריילי). ב-28 באוגוסט, הסטריט פרופיטס הפסידו את חגורות אליפות הזוגות של NXT לבובי פיש וקייל אוריילי. ב-2 באוקטובר, הסטריט פרופיטס כשלו בניסיונם להשיב אליהם את חגורות אליפות הזוגות של NXT לאחר שהפסידו בקרב החוזר לפיש ואוריילי.

Raw‏ (2019-היום)

החל מה-1 ביולי, הסטריט פרופיטס החלו להופיע במספר קטעים מאחורי הקלעים בתוכנית Raw. שלושה חודשים לאחר מכן ב-11 באוקטובר, במהלך פרק הדראפט של ה-WWE, הסטריט פרופיטס עברו באופן רשמי ל-Raw.
נמל התעופה הבינלאומי חורחה צ'אבס

היסטוריה

בניית נמל התעופה החלה בשנת 1960, והוא נפתח רשמית ב-30 בדצמבר 1965. בזמנו הוא היה אחד מנמלי התעופה המודרניים ביותר באמריקה הלטינית, בעיקר בשל עיצוב טרמינל הנוסעים. במשך כ-30 שנה לא נערכו בו שינויים משמעותיים.
בשנת 2001, בהחלטת ממשלת פרו, נמסרה הפעלת נמל התעופה לחברת "לימה איירפורט פרטנרס" (Lima Airport Partners), במטרה להשיג ניהול יעיל וכדי שנמל התעופה יורחב. כיום (2010) החברה שייכת ברובה לחברה הגרמנית "פראפורט" (Fraport AG), שמנהלת מספר נמלי תעופה ברחבי העולם, בהם נמלי התעופה של פרנקפורט, קהיר, ניו דלהי ונמל התעופה הבינלאומי המלך פהד בריאד.
בשנת 2001, החלה חברת "לימה איירפורט פרטנרס" בהרחבת נמל התעופה ונכון ל-2010 הסתיימו רוב שלבי ההרחבה, בהם הרחבת טרמינל הנוסעים ל-84,570 מ"ר (לעומת 39,467 מ"ר בשנת 2001) והקמת מרכז מסחרי (קניון) בשם "פרו פלאסה". עוד מתוכנן סיום סלילתו של מסלול הטיסה השני של נמל התעופה, המקביל למסלול הטיסה הנוכחי, עד שנת 2014 לכל היותר.

חברות תעופה ויעדים

בנמל התעופה פועלות 41 חברות נוסעים ו-16 חברות תעופה של מטען, המכסות למעלה מ-60 יעדים פנימיים ובינלאומיים, ובכך מחברות את לימה אל רוב הערים המרכזיות בצפון, מרכז ודרום אמריקה; וכן למדריד, פריז ואמסטרדם באירופה (נכון לספטמבר 2010).
קדאיניאי

תולדות היישוב

העיר מוזכרת לראשונה בשנת 1372, בכרוניקה הליבונית של הרמן פון וורטברג.
במאה ה-17 התרחשו בשטח המחוז של קדאיניאי הקרבות העיקריים בין מדינת האיחוד הפולני-ליטאי לבין שוודיה, במלחמה ששררה בין המדינות, ואשר כונתה המבול השוודי (בליטאית: Švedų tvanas). גם ההסכם הזמני בין האיחוד לבין שוודיה נחתם בטירתם של משפחת רדזיוויל בקדאיניאי.

יהודי היישוב

בשנת 1897 נמנו בעיר 3,733 יהודים. בין מלחמות העולם נמנו בה כ-3,000 יהודים, למעלה מרבע מתושביה, ופעלו בה מוסדות תרבות, דת וחינוך יהודיים. פעילות זו, ובפרט הפעילות הציונית, נאסרה עם סיפוח ליטא לברית המועצות ביוני 1940, תוך הגליית עשרות משפחות יהודיות מהעיר לסיביר.
ב-24 ביוני 1941 נכבשה העיר בידי הגרמנים, ואלו הטילו על יהודיה גזירות שונות, ובהן חובת ענידת טלאי צהוב, איסור הליכה על מדרכות ואיסור על קשר עם לא יהודים. לאחר זמן קצר הוצאו להורג כ-100 יהודים מהעיר שהואשמו בקומוניזם. בהמשך, נלקחו יהודי העיר לעבודות כפייה, תוך שבוצעו בהם מעשי שוד, אונס ורצח מתמשכים. ביום ה-23 ביולי 1941 לבדו רצחו הליטאים כ-200 מיהודי העיר.
בהמשך, רוכזו יהודי העיר בגטו מוקף גדר תיל שהוקם בה, אליו הובאו גם כ-1,000 מיהודי יישובי הסביבה, ובו נצטוו היהודים לשלם לשלטונות תשלומי כופר גבוהים.
ב-15 באוגוסט 1941 רוכזו יושבי הגטו בבית הכנסת המקומי, וממנו נלקחו לאורוות, בהן הוחזקו 13 יום, ללא הספקת מזון. ב-28 באוגוסט הובלו כל היהודים אל בורות ירי, ונרצחו ביריות על ידי שוטרים ליטאים, בפיקודם של כמה גרמנים. למעלה מ-2,000 איש קבורים בבורות אלה, ואף יהודי לא נותר בעיר מכל הקהילה. רק שני צעירים הצליחו לברוח יום לפני ההוצאה להורג. 
יוצאי העיר אשר הגיעו לארץ לפני המלחמה הקימו את "עמותת יוצאי קיידאן בישראל". מזכיר העמותה הוא כיום (2016) אריה (ליוניה) שצ'רבקוב. יום הזיכרון לקהילה שנשמדה נקבע ב-28 באוגוסט. בערבו של יום זה מקיימים חברי העמותה ערב זיכרון באולם של "איגוד יוצאי ליטא בישראל", בתל אביב.
בין האישים ילידי קיידאן נמנים, הרב משה מרגלית, הרב אברהם שלמה זלמן צורף, שניאור זק"ש, משה לייב ליליינבלום, הרב מאיר מיכל רבינוביץ, הרב שמואל רפפורט ואברהם אליהו קפלן.
יוחנן השביעי

ביוגרפיה

יוחנן היה יליד רוסנו בקלבריה, אביו, אפלטון היה Cura palatii Urbis Romae הקיסרי, או אוצר גבעת הפאלאטיום, מה שהופך את יוחנן לאפיפיור הראשון שהיה בנו של פקיד ביזנטי. אמו נקראה בלאטה, וסבו מצד אביו היה תאודורוס צ'ילאס, סנטור בשנת 655. 

בינואר 705 מת האפיפיור יוחנן השישי, וב-1 במרץ נבחר ג'ובאני כאפיפיור יוחנן השביעי. ליוחנן השביעי היו יחסים טובים עם הלומברדים, ששלטו אז באיטליה. עם זאת, היחסים שלו עם יוסטיניאנוס השני, הקיסר הביזנטי, היו רחוקים מלהיות חלקים. יחסי האפיפיור עם ביזנטיון השתלטו על המועצה של קוויניסקט (או טרולאן) בשנת 692. ויכוח אקדמי התמודד עם עמדתו של יוחנן השביעי על הקנונים. הוא לא אישר את הקנונים, שהיו פופולריים מאוד באיטליה. אף על פי כן נמתחה עליו ביקורת חריפה במיוחד על ידי ליבר פונטיפיקליס על שלא חתם עליהם: 
 הוא [יוסטיניאנוס השני] שלח שני בישופים מטרופולינים, ושלח עמם גם מנדט שבו ביקש מהאפיפיור [יוחנן השביעי] לאסוף מועצת כנסייה אפוסטולית, ולאשר כאלה מהם כפי שאישר, ולדחות את אלה שהיו שליליים. אבל הוא, מבוהל בחולשתו האנושית, החזיר אותם לנסיך על ידי אותם מטרופוליטנים בלי שום זיכרונות כלל.  
 כמה מונומנטים ברומא קשורים ליוחנן. הבולטת ביותר היא כנסיית מריה אנטיקה הקדושה למרגלות גבעת פלטין. עקבות של ארמון אפיסקופלי אפיסקופיום המשויך ליוחנן התגלה על הפלטיני.  יוחנן השביעי גם בנה אוראט המוקדש תאוטוקוס.  האולם נמצא בתוך הבזיליקה העתיקה בזיליקת פטרוס הקדוש. שברים של עיטור הפסיפס ניתן למצוא במערות הוותיקן. יתר על כן, אייקון גדול, המכונה מדונה דלה קלמנצה שוכן בסנטה מריה אין טרסטוורה, ומאמינים שהוזמן תחת חסותו של יוחנן.  הוא גם שיקם את מנזר סוביאצו, שנהרס על ידי הלומברדים בשנת 601. 
יוחנן השביעי מת ב-18 באוקטובר 707, ולאחר מותו נבחר סיסיניוס לאפיפיור.
אן לי

ביוגרפיה

לאחר שעברה להתגורר באיטליה בסוף שנות ה-80, התגלתה לי על ידי ציד כישרונות. בעקבות כך שימשה כזמרת הראשית בשירי יורודאנס, בהם כיכבה תחת שמות במה שונים, בהם, "Anne", "DJ Space'C", "Lolita", "A Kay BJ", "Alex", "Wienna" ו-"TH Express". בנוסף לכך היא הייתה שותפה גם בהפקת מספר סינגלים בז'אנר היורוביט עם חברת ההקלטות האיטלקית A.Beat-C. תחת השמות "Annerley Gordon" ו"Annalise". גורדון זכתה לקרדיט כאחד מהיוצרים של הקומפוזיציה של השיר "The Rhythm of the Night" , אשר הופק על ידי חברת התקליטים DWA על ידי ההרכב המוזיקלי האיטלקי קורונה.
סינגל הסולו הראשון של אן לי היה "2 Times" יצא במקור לשווקים בשנת 1998 תחת שם הבמה "Ann Lee". הסינגל יצא במהדורה מחודשת בתחילת 1999, וגרסה זו כיכבה בצמרת המצעדים באוסטריה, צרפת, גרמניה, איטליה, הולנד, נורווגיה, דנמרק אוסטרליה וניו זילנד. הסינגל הגיע למקום השני במצעד הבריטי, מולדתה של לי. השיר זכה בהמשך להצלחה נוספת, כאשר נעשה בו שימוש בפסקול הסרט "Head over Heels"  משנת 2001.
הסינגל השני של אן לי, "Voices", לא הצליח לשחזר את ההצלחה של הסינגל הראשון שלה, על אף שהצליח להגיע למצעד ה-Top 10 שלצ'כיה, דנמרק וספרד, ולמצעד ה-Top 30 בבריטניה.
בשנת 2007 הוציאה אן לי אלבום אולפן חדש בשם "So Alive", שכלל את הסינגל "Catches Your Love". 
בשנת 2009 הוציאה לי סינגל חדש, "2 People", אותו הפיקה עם חברת ההקלטות Off Limits.
Station to Station

הפקת האלבום

האלבום הוקלט ב"אולפני צ'רוקי" שבלוס אנג'לס, קליפורניה. במהלך ההפקה ניתן לאלבום השם "The Return of The Thin White Duke" או "Golden Years". האלבום הופק על ידי המפיק הארי מסלין  שהפיק שניים משירי אלבומו הקודם של בואי Young Americans (בהם שותף ג'ון לנון בהקלטות). המפיק שליווה את בואי עד אותה העת טוני ויסקונטי לא הפיק את האלבום בשל מחויבויות קודמות להן התחייב.
להקת הנגנים שהתגבשה כבר באלבום הקודם של בואי, המשיכה גם לאלבום זה, ולמעשה ליוותה את בואי עד לסוף העשור ללא שינויים משמעותיים.
מבחינת הסגנון, אלבום זה מהווה המשך ופיתוח לאלבומו הקודם של בואי וכן ליצירות מוקדמות יותר של בואי. השיר השני באלבום, Golden Years, שהיה השיר הראשון שהוקלט לצורך האלבום, הוצע במקור על ידי בואי לאלביס פרסלי, אך נדחה, והפך ללהיט בבריטניה ובארצות הברית. השיר החותם את האלבום Wild is the Wind - הוא בלדה אותה חידש בואי (בהשראת נינה סימון), ויש הרואים בה את אחד מרגעיו הגדולים של בואי כזמר.
על אף ששיר הנושא של האלבום, ניפתח בקולות של רכבת נוסעת, בואי טוען שהכוונה היא לא בתחנת רכבת אלא בתחנות הייסורים כדוגמת אלו שבויה דולורוזה (באנגלית: Stations of the Cross). בשיר ישנה שורה בעברית המצטטת מושגים מהקבלה: כתר ומלכות ("From Kether to Malkuth").

יציאת האלבום והשפעתו

בינואר 1976 יצא האלבום וזכה מיד לתשבחות מצד מבקרי המוזיקה. האלבום הגיע למקום ה-3 במצעדי המכירות בארצות הברית, שם נותר 32 שבועות. בבריטניה הגיע למקום ה-5 ונותר 17 שבועות במצעד. זו הייתה הפעם האחרונה בה זכה אלבום של בואי להצלחה גדולה יותר מחוץ לארץ מולדתו.
לאחר הוצאת האלבום, ניגש בואי לערוך את פסקול הסרט "האיש שנפל מכוכב אחר" בו גם כיכב, יחד עם המוזיקאי פול בקמסטר (עמו עבד בראשית הקריירה שלו). בשל חילוקי דעות בין השניים שקע פרויקט הפסקול ולא יצא אל הפועל. אחת מהסיבות העיקריות לכישלון הפרויקט הייתה ההתמוטטות של בואי, שנבעה מעומס עבודה ומהתמכרותו לסמים. רק רצועה אחת מהפסקול יצאה לבסוף לאור ונקראה Subterraneans, ומופיעה באלבומו הבא של בואי Low.
מיד עם צאת האלבום יצא בואי למסע הופעות לקידומו. את ההופעות פתח שירה של להקת קרפטוורק "Radioactivity". על הבמה הופיע בואי בתלבושת של דוכס, ובסיוע של תאורה מתאימה ואביזרי במה, ביקש בואי למעשה ליצור אווירה של הסגנון האקספרסיוניסטי הגרמני.
Station to Station מאוזכר ביצירות רבות שאר הופיעו לאחר יציאתו. להקת קרפטוורק בשירם Trans-Europe Express: "מתחנה לתחנה/ חזרה לעיר דיסלדורף/ לפגוש את איגי פופ ודייוויד בואי". להקת רד הוט צ'ילי פפרז בשיר הנושא של האלבום Californication: "קוביין האם אתה מאזין לרקיע / שר שירים מתחנה לתחנה". להקת פול אאוט בוי ציטטה בשירם "It's Not a Side Effect of the Cocaine, I'm Thinking It Must Be Love". וכן שמו של פרק הסיום בספרו של אירווין ולש טריינספוטינג הנו "מתחנה לתחנה".

עטיפת האלבום

במקור יועד תצלום ציבעוני על גבי עטיפת האלבום, שנילקח מהסרט The Man Who Fell to Earth. התצלום הצבעוני נדחה בסופו של דבר על ידי בואי. כשהאלבום יצא לאור בשנת 1976 התנוסס על עטיפתו התצלום המקורי רק שהפעם בשחור לבן. רק בשנת 1991 במהדורת הדיסק, הודפס על עטיפת האלבום התצלום הצבעוני.
בחזרה מטואיצ'י (סרט)

תקציר העלילה

יוסי גינסברג, צעיר ישראלי מרמת גן, יוצא לטיול בדרום אמריקה אחרי שירותו הצבאי. בג'ונגלים של בוליביה הוא חובר לשני ידידים הרפתקנים, קווין ומרקוס, ולטיפוס מפוקפק בשם קארל. קארל מוביל אותם אל מעמקי יערות האמזונס ושם נוטש יחד עם מרקוס את יוסי וקווין. עד מהרה החלום הופך לסיוט, כאשר יוסי מוצא את עצמו לבד בג'ונגל, נאבק באיתני הטבע ומנסה לשרוד במסע מטלטל בין תקווה ויאוש.

הפקה

ב-10 בפברואר 2016, לוהק דניאל רדקליף לדמותו של יוסי גינסברג, וב-21 במרץ 2016, לוהקו אלכס ראסל ותומאס קרצ'מן לדמויותיהם של קווין וקארל, בהתאמה.
צילומי הסרט התחילו ב-19 במרץ 2016 והסתיימו ב-13 באפריל 2016.

יציאה לאקרנים

הסרט הוקרן לראשונה במהלך פסטיבל הסרטים הבינלאומי מלבורן ב-3 באוגוסט 2017, והקרנת הבכורה שלו נערכה ב-9 בנובמבר 2017, באוסטרליה. בישראל, הסרט הוקרן לראשונה באוקטובר 2017 במהלך פסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה, והוא יצא לאקרנים בבתי הקולנוע ב-22 במרץ 2018.
טרם ההקרנה כפי שהוצגה בבתי הקולנוע בישראל, מעביר דניאל רדקליף מסר לישראלים הצופים בסרט, בו הוא מודה ליוסי גינסברג ומאחל לצופים צפיה מהנה.

ביקורות

האתר "Rotten Tomatoes" נתן לסרט את הציון 54%, בהתבסס על 46 ביקורות, ואת הציון הממוצע 5.6/10. באתר "Metacritic", הסרט קיבל את הציון 48 מתוך 100, בהתבסס על 14 ביקורות, דבר המצביע על "ביקורות מעורבות בדרך כלל".
כתב "The A.V. Club", אלכס מק'לוי, נתן לסרט את הציון "-B" ושיבח את מחויבותו של רדקליף ואת ההלם שחלק מהסצנות העבירו, אך כתב: "לצערי, הסרט, לעיתים קרובות מדי, אינו מסוגל להתנגד למלודרמטיות של המצב, ובמקום לאפשר ליתרון שלו לבוא מן העוצמה הגסה של מה שהתרחש [באמת], גורם לעיתים למסע של גינסברג להיראות כעיבוד הוליוודי, מה שגורם לאירועים המדהימים להיראות קצת גסים ולא מושלמים". הכתב ג'ונתן ברקן מ-"Dread Central" נתן לסרט את הציון 4.5 מתוך 5 ואמר כי זה "ללא ספק, הסרט המרגש ביותר, מלהיב, ומעורר השראה שראיתי השנה".
תחנת הרכבת בת ים – קוממיות

מבנה התחנה

אולם הנוסעים נבנה בתוואי הכביש העירוני. בתחנה ישנה מסילת רכבת כפולה בין נתיבי איילון, כאשר לכל מסילה יש רציף צד.
קנת' לונרגן

ביוגרפיה

לונרגן נולד בברונקס שבניו יורק, בן לאב נוצרי ממוצא אירי ולאם יהודיה. למד מחזאות ובימוי באוניברסיטת וסלייאן ובאוניברסיטת ניו יורק. 
לונרגן נשוי לשחקנית ג'יי סמית'-קמרון ואב לבת אחת.

תיאטרון

לונרגן הצטרף לקבוצת התיאטרון "Naked Angels" במסגרתה הועלו המחזות הראשונים שלו. ב-1996 הוצג באוף ברודוויי מחזהו "This Is Our Youth" שהיה מועמד ב-1997 לפרס דרמה דסק, בשנת 2002 עלה המחזה גם בתיאטראות וסט אנד ובשנת 2014 הועלה עיבוד למחזה בתיאטרון קורט שבברודוויי והיה מועמד לפרס טוני. בשנת 2000 הוצג מחזהו "The Waverley Gallery" והיה מועמד לפרס פוליצר לדרמה. בשנת 2002 הוצג מחזהו "גיבור הלובי" ("Lobby Hero") שהיה מועמד לפרס דרמה דסק, לפרס אוליבייה ולפרס מעגל המבקרים החיצוני. בישראל הוצג המחזה בתיאטרון חיפה בבימויו של משה נאור. בשנת 2009 עלה מחזהו "The Starry Messenger".

קולנוע

לונרגן כתב את התסריט לסרט "בואו נדבר על זה" שיצא לאקרנים בשנת 1999, הסרט זכה להצלחה גדולה ולונרגן כתב את התסריט גם לסרט ההמשך "בואו נדבר על זה פעם שנייה" שיצא ב-2002. כמו כן כתב את התסריט לסרט האנימציה הקומי "הרפתקאות רוקי ובולווינקל" שיצא בשנת 2000. 
ביים וכתב את התסריט לסרט "מישהו לסמוך עליו" שיצא בשנת 2000 ואף שיחק בו בתפקיד משני. הסרט זכה לביקורות משבחות, ולהוקרות רבות בהן פרס חבר המושבעים של פסטיבל סאנדנס, פרס אינדפנדנט ספיריט לסרט הראשון ולתסריט הטוב ביותר, פרס סטלייט לתסריט המקורי הטוב ביותר, היה מועמד לפרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר ומועמד לפרס גלובוס הזהב לתסריט הטוב ביותר. 
לונרגן היה שותף לכתיבת התסריט לסרט "כנופיות ניו יורק" שיצא ב-2002. על חלקו בכתיבה היה מועמד לפרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר, מועמד לפרס באפט"א לקולנוע לתסריט הטוב ביותר ומועמד לפרס גילדת התסריטאים של אמריקה. 
ב-2011 יצא סרטו "מרגרט" אותו כתב וביים. על הסרט החל לעבוד ב-2005 אך במשך שנים היה בסכסוכים משפטיים עם מפיצי הסרט בשלב הפוסט-פרודקשן בנושאי עריכתו ואורכו.
ב-2016 יצא לאקרנים הסרט "מנצ'סטר ליד הים" אותו כתב וביים. הסרט היה מועמד לפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר ולפרס גלובוס הזהב לסרט הטוב ביותר. לונרגן זכה בפרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר, היה מועמד לפרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר, לפרס גלובוס הזהב לבמאי הטוב ביותר ולפרס גלובוס הזהב לתסריט הטוב ביותר. הוא זכה בפרס סטלייט לבמאי הטוב ביותר והסרט זכה בפרס לסרט העצמאי הטוב ביותר, כמו כן זכה בפרס התסריט הטוב ביותר מטעם איגוד מבקרי הקולנוע ובפרס באפט"א לקולנוע לתסריט המקורי הטוב ביותר.