google/wiki40b huggingface dataset:
לארס אלפורס

ביוגרפיה

אלפורס נולד בהלסינקי שבפינלנד. אימו, סיווה הלנדר נפטרה בלידתו. אביו, אקסל אלפורס, היה פרופסור להנדסה באוניברסיטת הלסינקי לטכנולוגיה. משפחת אלפורס הייתה דוברת שוודית ולכן בתחילה למד בבית ספר פרטי ששפת הלימוד בו שוודית. ב-1924 החל לימודיו באוניברסיטת הלסינקי. היה עוזר מחקר של רולף נבנלינה בעבודתו על השערת דנג'וי על מספר הערכים האסימפטוטיים של פונקציה שלמה. ב-1930 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת הלסינקי.
ב-1936 היה אחד משני הזוכים הראשונים של מדליית פילדס. בין 1935 ו-1938 לימד באוניברסיטת הרווארד. ב-1938 חזר לפינלנד ושימש כפרופסור באוניברסיטת הלסינקי. ב-1946 חזר להרווארד, שם נשאר עד לפרישתו ב-1977.
למבת' (רובע)

היסטוריה

רובע למבת' הוקם בשנת 1965 מכוח חוק השלטון בלונדון 1963 מאיחודם של הרובע המטרופוליני של למבת' וחלק מהרובע המטרופוליני של וונדסוורת' (הכולל את סטריטהאם וקלפהאם).

גאוגרפיה

צורתו של רובע למבת' ארוכה וצרה. רוחבו של הרובע כ-4.5 ק"מ ואורכו כ-10.5 ק"מ. אין ברובע מרכז עירוני, וחלקי הרובע שונים מאוד זה מזה. אזורי המסחר העיקריים של הרובע נמצאים (לפי גודלם) בסטריטהאם, בבריקסטון, בווקסהול ובקלפהאם.
חלקו הצפוני של הרובע נמצא בלונדון המרכזית וכולל את המחוזות למבת' וסאות' בנק המהווים אתרי תיירות פופולריים. בחלקיו הדרומיים של הרובע מצויים אזורי מגורים פרווריים הכוללים את המחוזות העירוניים ג'יפסי היל (Gipsy Hill), טולס היל (Tulse Hill), מערב דליץ' (West Dulwich) ומערב נורווד (West Norwood).
במרכז הרובע מצויים הרבעים העירוניים בריקסטון (Brixton) וגבעת בריקסטון (Brixton Hill), קלפהאם (Clapham) ופארק קלפהאם (Clapham Park), גבעת הרן (Herne Hill), סטוקוול (Stockwell), קנינגטון (Kennington), ווקסהול (Vauxhall) ואזור דרום למבת'.

אוכלוסין

על פי המפקד שנערך בשנת 2001, ברובע 266,169 תושבים מהם 62% לבנים, 12% שחורים ממוצא קריבית ו-12% שחורים ממוצא אפריקאי.
37% מתושבי הרובע מתגוררים בבתים שבבעלותם.
ברובע למבת' צפיפות האוכלוסין הגבוהה ביותר מבין רבעי מרכז לונדון. ברובע שיעור אבטלה גבוה וכן שיעור פשיעה גבוה.

ממשל מקומי ופוליטיקה

ראש עיריית הרובע לשנים 2007–2008 הוא חבר המועצה אנדרו גיבסון (ממחוז בחירה ג'יפסי היל). מאז שנת 1994 נבחר ראש העירייה פה אחד מבין חברי המועצה, כאשר בכל בחירות מציעה מפלגה אחרת מועמד (ברוטציה). 
בראש מועצת הרובע עומדת מנהלה של חברי מועצה נבחרים (כיום כולם חברי מפלגת הלייבור ובראשם חבר המועצה סיב ריד) המנהלת את הרובע.

סמל הרובע

סמל הרובע הוא סמל הרובע המטרופוליני של למבת' אשר קדם לרובע, בתוספת שני כוכבים מוזהבים המסמלים את אזורי קלפהאם וסטריטהאם שנוספו לרובע.

תחבורה

מספר גשרים מקשרים בין הרובע לרובע וסטמינסטר המצוי מעברו השני של נהר התמזה: גשר ווטרלו, גשר הנגרפורד, גשר למבת', גשר וסטמינסטר וגשר ווקסהול.
ברובע מצויות תחנות רכבת רבות בהן התחנות: בריקסטון (Brixton), קלפהאם היי סטריט (Clapham High Street), ג'יפסי היל (Gipsy Hill), הרן היל (Herne Hill), לאובורו ג'נקשן (Loughborough Junction), סטריטהאם (Streatham), סטריטהאם קומון (Streatham Common), סטריטהאם היל (Streatham Hill), טולס היל (Tulse Hill), ווקסהול (Vauxhall), ווטרלו (Waterloo), וונדסוורת' (Wandsworth Road), ווסט נורווד (West Norwood), איסטפילדס (Eastfields).

תרבות ואמנות

ברובע פועלים התיאטרון המלכותי הלאומי של בריטניה ותיאטרון אולד ויק. בדרום הרובע פועל תיאטרון דרום לונדון.

אתרים בעלי חשיבות

אזור הסאות' בנק שברובע הוא אתר תיירות פופולרי הכולל את בניין מועצת לונדון רבתי (בניין המחוז), התיאטרון הלאומי המלכותי, אולם הפסטיבלים המלכותי, וכן את הלונדון איי וגלריית היווארד. 
ברובע מצויים מגדל אוקסו, בית החולים סנט תומאס, ארמון למבת', שוק בריקסטון, המוזיאון להיסטוריה של הגנים ומוזיאון פלורנס נייטינגייל.
סרגיי אשוונדן

קריירה

ב-8 בדצמבר 1996, זכה אשוונדן במדליית כסף בטורניר 'Swiss International Basel', המדליה הראשונה שלו בטורניר בינלאומי מקצועי. בשנים שלאחר מכן המשיך לזכות במדליות בטורנירים בינלאומיים קטנים וב-20 במאי 2000, זכה אשוונדן באליפות אירופה. בחצי הגמר ניצח את אלכסיי שרשנב הרוסי ובגמר את ריקרדו אצ'רטה הספרדי.
ב-27 ביולי 2001, השתתף אשוונדן באליפות העולם שנערכה במינכן וזכה במדליית ארד לאחר שניצח בקרב על המדליה את קנזו נקאמורה היפני, אלוף אולימפי ואלוף עולם בעברו.
ב-17 במאי 2003, הוא זכה שוב במדליית זהב באליפות אירופה לאחר שניצח בגמר את נונו דלגדו הפורטוגלי. ב-12 בספטמבר באותה השנה התחרה באליפות העולם שנערכה באוסקה שביפן וזכה במדליית כסף, בשמינית הגמר ניצח את אריאל סגנגה הארגנטינאי, ברבע הגמר את קלמן פרג'ן הסלובני ובחצי הגמר את ריקרדו אצ'רטה הספרדי, בגמר הפסיד אשוונדן לפלוריאן וואנר הגרמני.
ב-22 במאי 2005, הוא זכה במדליית ארד באליפות אירופה שנערכה ברוטרדם לאחר שניצח בקרב על המדליה את מיכאל פינסקה הגרמני, תואר זה היה התואר המשמעותי הראשון שלו לאחר שהחל להתחרות בקטגוריית המשקל עד 90 ק"ג. באליפות אירופה שנה לאחר מכן, הפעם בקטגוריית המשקל עד 81 ק"ג, זכה שוב במדליית הארד לאחר שניצח בקרב על המדליה את אולה בישוף הגרמני. 
ב-13 באוגוסט 2008, סרגיי אשוונדן התחרה באולימפיאדת בייג'ינג וזכה במדליית ארד בקטגוריית המשקל עד 90 ק"ג. בסיבוב הראשון הוא ניצח את מיכאל פינסקה הגרמני, בשמינית הגמר את מארק הויזינחה ההולנדי וברבע הגמר הפסיד לעמר בניחלף האלג'יראי ועבר לבית הניחומים שם ניצח את מוחמד אל אסרי המרוקאי ואת אדוארדו סנטוס הברזילאי, לאחר ניצחונות אלו הגיע אשוונדן לקרב על מדליית הארד ובו גבר על איוון פרשין הרוסי.
לאחר הצלחתו באולימפיאדה, אשוונדן היה מועמד לתואר ספורטאי השנה בשווייץ וסיים במקום הרביעי. מאמנו של אשוונדן, לאו הלד, זכה בתואר מאמן השנה.
קלוד לנצמן

קורות חיים

לנצמן נולד בשנת 1925 בבואה-קולומב (Bois-Colombes) שבצרפת, למשפחה יהודית בעלת שורשים במזרח אירופה. סבו מצד אביו, יצחק לנצמן, הגיע מעיירה ליד מינסק, בלארוס, ואמו של קלוד, פאולין (לבית גלוברמן, 1903–1995), נולדה על הספינה שבה נסעו הוריה מאודסה למרסיי. בעקבות גירושי הוריו בשנת 1934 עברו קלוד, אחיו הצעיר ז'אק (לימים סופר, תסריטאי וכותב שירים) ואחותו אוולין (אוולין ריי, לימים שחקנית תיאטרון) יחד עם אביהם לבריאוד שבמחוז לואר עילי (Haute-Loire). בספטמבר 1938 חזרה המשפחה לפריז, שם המשיך קלוד את לימודיו בבית הספר קונדורסה ובו נחשף לראשונה לאנטישמיות. בגיל 18 הצטרף לנצמן לתנועת ההתנגדות הצרפתית והשתתף בלחימה בנאצים בפרובינציית אוברן. הוא התמחה בפילוסופיה בסורבון ומאוחר יותר התמנה למזכיר המגזין הצרפתי הספרותי-פוליטי "זמנים מודרניים".
ב-2001 קיבל לנצמן פרס על מפעל חיים מטעם סינמטק ירושלים. ב-2009 יצא ספרו האוטוביוגרפי "הארנב מפטגוניה", שזיכה אותו בפרס ויצ"ו צרפת. הספר תורגם לעברית בידי חגית בת-עדה וראה אור בהוצאת כתר בשנת 2011.

קריירה קולנועית

סרטו הראשון, "ישראל, למה", הציג ראיונות עם דמויות שונות בישראל של תחילת שנות ה-70, בהם רן כהן, יגאל ידין וצ'רלי ביטון.
סרטו השני, "שואה", הביע את גישתו של לנצמן לנושא תיעוד השואה: לנצמן התנגד נחרצות לחקירת הסיבות לרוע של גרמניה הנאצית, וטען כי חקירה שכזו היא בלתי אפשרית, גסה ובלתי מוסרית. אורכו של הסרט 9 שעות והוא כולל אך ורק ראיונות וצילומים עכשוויים של האתרים בהם התחוללה השואה, ללא חומרים מצולמים מתקופת השואה. לנצמן גם הוציא לאור ספר בשם "שואה", המהווה את תמליל הסרט.
בסרטו השלישי, "צה"ל", שחקר את המיתוס הצה"לי, נקט לנצמן גישה דומה וכלל בסרט אך ורק ראיונות עם דמויות שונות, בהן אריאל שרון, אהוד ברק, עמוס עוז ואביגדור בן-גל. ב-1997 וב-2001 יצאו שני סרטים שכוללים סיפורים שלא זכו להיכלל בסרט "שואה": "Un vivant qui passe", העוסק בסיפורו של נציג הצלב האדום שנשלח לדווח על המתרחש בטרזיינשטט, ו"סוביבור" (שם הסרט במקור: "סוביבור, 14 באוקטובר 1943, ארבע אחה"צ") העוסק במחנה סוביבור ובבריחה ממנו. בראשית 2014 יצא סרט נוסף של לנצמן המתבסס על חומר שלא נכלל ב"שואה", "אחרון הלא-צדיקים", המספר את סיפורו של בנימין מורמלשטיין, ראש היודנראט האחרון בטרזיינשטט.
מסוף צומת רעננה

שירות האוטובוסים בתחנה

במסוף פועלות חברות אגד, מטרופולין, אפיקים וקווים המקשרות אותו לאזורים רבים בארץ. מרחוב טשרניחובסקי הסמוך למסוף יוצאות מוניות שירות. דרומית למסוף ממוקמת תחנת הרכבת רעננה דרום. כמו כן צפויים לעבור במסוף קו הרכבת הקלה הצהוב וקו ה-BRT הוורוד של מערכת הסעת ההמונים של מטרופולין תל אביב.
יריב בן אליעזר

ביוגרפיה

בן אליעזר הוא נכדו הבכור של דוד בן-גוריון ועל כן מגיל צעיר היה באור הזרקורים. בשנות ה-50 חתם בן-גוריון על מספר מאמרים תחת שם העט "ס. ש. יריב" או סבא של יריב. ידיעות עליו ועל סבו, לדוגמה על חגיגת בר המצווה שלו, הופיעו בתקשורת הישראלית. בשנת 1959 החל ללמוד ארכיטקטורה בטכניון במסגרת העתודה האקדמית.
בשנת 1968 קיבל תואר במדעי החברה מאוניברסיטת תל אביב, אז שלוחה של האוניברסיטה העברית. בשנת 1969 היה בין החותמים למען מינוי משה דיין לראש ממשלה.
בשנות ה-70 היה סטודנט בניו יורק ועמד בראש ארגון הסטודנטים הישראלים בארצות הברית. הוא הוסמך לדוקטורט בתקשורת מאוניברסיטת ניו יורק ב-1977 בהדרכתו של ניל פוסטמן. כתב מאמרים רבים ומספר ספרים בתחום תקשורת ההמונים. בשנים 2000-1997 שימש דקאן בית הספר לתקשורת במסלול האקדמי המכללה למינהל בתל אביב. שימש כראש ההתמחות בתקשורת שכנועית משנת 2000 עד שנת 2014 במרכז הבינתחומי הרצליה ואחראי על לימודי התקשורת בבית הספר לאודר לממשל.
בן-אליעזר ניהל מספר קמפיינים במערכות בחירות בישראל, ובהם של מפלגת צומת (בבחירות 1992), של חיים רמון ורשימתו הבין-מפלגתית "חיים חדשים" בבחירות להסתדרות ב-1994, ושל יעל גרמן לראשות עיריית הרצליה בשנים 1998 ו-2003.
בן-אליעזר משמש כדרך קבע פרשן בעיתונות, ברדיו ובטלוויזיה בנושאי תקשורת, תעמולה ותדמית. הוא מחברם של שישה ספרים ועשרות מאמרים בתחומי התקשורת והתעמולה.

חיים אישיים

בדצמבר 1961 התחתן. רעייתו, דליה, נפטרה ב-2012, הייתה מורה ומפקחת בתחום לימודי האמנות בכל מוסדות מערכת החינוך. היא יזמה את לימודי אמנות העיצוב במערכת החינוך והייתה החלוצה בהכללת לימודי האמנות בזרם הממלכתי-דתי ובמגזר החרדי.
עין קיניא

היסטוריה

במפקד אוכלוסין 1931 של ארץ ישראל היו בעין קיניא 26 בתים מאוכלסים, בהם התגוררו 83 תושבים, כולם מוסלמים.
בעקבות מלחמת השחרור, ולאחר הסכמי שביתת הנשק של 1949, עבר עין קיניא לשליטה ירדנית, ולאחר מלחמת ששת הימים ב-1967 עבר עין קיניא לשליטה ישראלית. ב-1983 הופקעו אדמות של תושבי הכפר לשם צרכים צבאיים לשם הקמת היאחזות נח"ל, שאוזרחה כהתנחלות דולב ממזרח לכפר. אחר כך שטחים נוספים סביבה הוכרזו על ידי הצבא "אדמת מדינה".
בשנת 1982 מנתה האוכלוסייה 101 תושבים, ולאחר מכן, לאחר הגירה המונית של פלסטינים נוספים לעין קיניא, עלתה האוכלוסייה ל-464 בשנת 1984. לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, בשנת 2006 היו בכפר 807 תושבים. במפקד של הלמ"ס בשנת 2016 התגוררו בכפר 1,039 תושבים. ב־4 במרץ מתקיים טיול שנתי לרגל האביב, מרמאללה ועד עין קיניא.

קבר שיח' אבו אל עינין

במדרון מעל הכפר ממוקם קבר שיח' אבו אל עינין וקבר בנו אבו אל אדהם, הממוקם בפסגת ההר, בגובה 749 מטר מעל פני הים. נקודה זו נקראת שג'רת אבו אל אדהם (כלומר חורשתו של אבו אל אדהם, על שם העצים העתיקים שבסביבה). בקבר שיח' אבו אל עינין צומח עץ קטלב גדול ועתיק. לידו גדלים עצי אלון מצוי, אלה ארצישראלית ואשחר. זהו קבר שיח' צנוע מהתקופה העות'מאנית, המוקדש לשיח' אבו אל עינין (הזקן בעל העיניים)י. בסמוך למבנה הקבר נמצא מעיין קטן הנקרא עין אבו אל עינין ולידו צומח אלון מצוי רחב נוף.
מקור חיים (שכונה)

מקור חיים היא שכונה בדרום העיר ירושלים באזור עמק רפאים. השכונה גובלת בשכונת בקעה ובאזור התעשייה תלפיות.

היסטוריה

שכונת מקור חיים הוקמה בשנת 1924 על ידי קרן קיימת לישראל, מדרום למושבה הגרמנית, וסמוך למסילת הברזל הישנה. היא נקראת על שם חיים הכהן מחרקוב אשר מכספו נרכש חלק ניכר מקרקעותיה. את הכסף תרמו בניו של חיים כהן לרגל חתונת הזהב של הוריהם. הם תרמו לחובבי ציון על מנת שתירכש בירושלים חלקת קרקע על שם אביהם. לאחר מלחמת העולם הראשונה פורקה חובבי ציון והכסף הועבר לקק"ל על ידי מנחם אוסישקין. השכונה תוכננה על ידי האדריכל ריכרד קאופמן עם רחוב אחד מרכזי, וחלקות קרקע מאחורי הבתים אשר יועדו למשקי עזר. מקור חיים אמורה הייתה להיות שכונה דתית, ואכן הסתדרות "המזרחי" הייתה אחראית בשנים הראשונות על קבלת תושביה, והרב אברהם יצחק טיקוצ'ינסקי התמנה בה לרב השכונה. תושביה הראשונים היו בעיקר עולים מפולין בני העלייה הרביעית. למרות התכנון המקורי להקים שכונה שבה בתים מודרניים ומשוכללים, המתיישבים הראשונים של השכונה היו דלי אמצעים וחלקם אף בנו את בתיהם במו ידיהם. ישנם מוותיקי השכונה שאף טוענים שחלק מהמתיישבים קיבלו את הבתים בחינם.
עד מלחמת העצמאות הייתה זו שכונה יהודית מבודדת, המוקפת בשכונות ערביות; בקעה, בית צפאפא וקטמון, ומצפון לה המושבה הגרמנית. במאורעות תרפ"ט סבלה השכונה מהתקפות מהכפר בית צפאפא שמדרום, תושביה אף פונו באופן זמני, אך היא לא סבלה מהרוגים. לאחר המאורעות הוגשו תלונות הדדיות ומשטרת המנדט עצרה אחדים מתושבי השכונה בטענה שהם היו אחראים למותו של ערבי במהלך המאורעות. במקביל התנהלו משפטים נגד אחדים מתושבי בית צפאפא. כשנה לאחר מאורעות 1929 נעשו מאמצים לקשירת קשרים בין השכונות ונחתם הסכם "ברית שלום" בין מנהיגי שתי השכונות. הסכם זה זכה לביקורת רבה מהצד הערבי. במאורעות 36-39 צלפו הערבים על השכונה ולפעמים אף התקיפו את הבאים אליה. בשנת 1940 הוקמה בה ישיבת "מקור חיים" על ידי רב השכונה השני - הרב ברוך יצחק לוין, והיא פעלה במקום עד 1962. במלחמת העצמאות הותקפה השכונה פעמים רבות מכיוון הכפר בית צפאפא אך לוחמי ההגנה הצליחו להדוף התקפות אלו, וגם להוציא התקפות נגד הכפר. עם כיבוש קטמון במבצע יבוסי באביב 1948, חברו אליה כוחות ההגנה וחיברו אותה עם השכונות במרכז העיר. אנדרטה לזכר הלוחמים שנהרגו על הגנת השכונה נמצאת בסמוך לבית הכנסת הישן. 
במהלך השנים מאז קום המדינה, ובעיקר בשנים האחרונות, נהרסו רבים מבתי השכונה המקורית, ובמקומם נבנו בתים בעלי סגנון מודרני.
מתחילת המאה העשרים ואחת מגיעים עולים רבים מצרפת להתגורר בשכונה, והיא הפכה למזוהה עם אוכלוסייה זו.
השכונה כיום כלולה במנהל הקהילתי בקעה רבתי.
וינסנט פרייס

ביוגרפיה

פרייס נולד בסנט לואיס, מיזורי, ארצות הברית. למד תולדות-האמנות ואנגלית באוניברסיטת ייל בארצות הברית ולמד לתואר שני בלונדון. שם ב-1934 נדבק בחיידק התיאטרון. תפקידו הראשון היה שוטר ושופט במחזה "שיקגו", בתיאטרון פרטי ומקומי.
עוד לפני שהחל לפתח קריירת משחק, שאף פרייס להיות היסטוריון לאמנות. הוא עשה תארים בהיסטוריית האמנות ובאנגלית באוניברסיטת ייל ולאחר מכן לימד בבית ספר למשך שנה, אך הרגיש צורך להמשיך את לימודיו מכיוון שנראה היה שתלמידיו יודעים יותר ממנו. הוא חזר ללימודים בלונדון ובווינה.
בלונדון, בשנת 1934, נדבק בחיידק התיאטרון. מחירי כרטיסי התיאטרון היו זולים והוא ניצל זאת. אחרי התפקיד ב"שיקגו" הוא הופיע בתור אלברט ב"ויקטוריה רג'ינה", התפקיד שהביא אותו לראשונה לברודוויי ולתודעת הציבור. המפיק, גילברט מילר, החליט לקחת את המחזה לניו יורק וללהק את הלן הייז לתפקיד הראשי ואת פרייס לתפקיד הראשי לצידה. המחזה עלה ב-26 בדצמבר 1935 ורץ במשך שלוש שנים.
סרטו הראשון של פרייס היה "Service De luxe" בשנת 1938, והוא המשיך לגלם דמויות היסטוריות כגון צ'ארלס השני. הוא גם לוהק לסרטים בתפקיד של גבר מקסים אך תשוש וחלש, כמו בסרט "לאורה" ("Laura", לצדה של ג'ין טירני) בשנת 1944 ו-"The Fly" בשנת 1958. נוכחותו של פרייס בסרטי הקולנוע התקבעה בשנת 1960 עם הסרט הקלאסי "מפלת בית אשר".
בשנותיו המאוחרות נעשה פרייס מעורב בתעשיית הרוק. הוא היה מעורב בסרטוני מוזיקה עם אמנים שכללו את אליס קופר, רינגו סטאר ומייקל ג'קסון.
בנוסף לעבודתו כשחקן, החל קריירה נוספת כשף בטלוויזיה בסדרה שרצה למשך זמן מה ויצא לו מוניטין של טבח ואספן מתכונים. הוא גם מצא זמן לכתוב ספר, "ג'ו" ("Joe").
לקראת סוף חייו, חווה אובדן גדול. אשתו השלישית נכנעה לסרטן השד יומיים לאחר יום הולדתו השמונים ב-29 במאי 1991. בסתיו של אותה שנה נערך אזכרה עבורה, אבל פרייס לא השתתף בה בגלל מצבו הבריאותי.
הוא סבל ממחלת הפרקינסון, מה שהפך את תפקידו ב-"מספריים של אדוארד" לקטן יותר מהמקור. הייתה זו הופעתו האחרונה של פרייס על המסך והסצנה האחרונה בסרט בה הוא מופיע היא סצנת המוות של הדמות שלו.
וינסנט פרייס עישן סגריות לאורך מרבית חייו ומת מסרטן הריאות בגיל 82, ב-25 באוקטובר 1993. גופתו נשרפה, ואפרו פוזר בפוינט דום אשר במליבו, קליפורניה.
זוויחוסט

תולדות היישוב

זוויחוסט נזכרת לראשונה בשנת 1148. בשנת 1205 התקיים בסמוך לה קרב בין נסיכות האליץ'-וולין ונסיכות פולין קטן. עד אמצע המאה ה-13 הוענקו ליישוב זכויות עיר. במאה ה-17 נהרסה העיירה כתוצאה מפלישת האימפריה השוודית והטרנסילבנים.
בחלוקת פולין השלישית בשנת 1795 נכללה העיירה בתחום אוסטריה, ובשנת 1815 נכללה בתחום פולין הקונגרסאית. מעמדה העירוני של העיירה ניטל ממנה בשנת 1888, והושב לה בשנת 1936.

יהודי זוויחוסט

יהודים ישבו בעיירה מראשית המאה ה-18, ותרמו לפיתוחה הכלכלי. מסוף המאה ה-19, וביתר שאת לאחר מלחמת העולם הראשונה, היגרו רבים מיהודי העיירה אל מעבר לים.
בין רבני העיר היו רבי יעקב יוסף, רבי יהודה אריה לייבוש פרנקל, רבי יהודה לייב מזקליקוב, ר' צבי אשכנזי בן רבי משה אפרים מקליש ורבי יעקב בן רבי יצחק פרביאז'. כמו כן כיהן כרב ואדמו"ר רבי יעקב יצחק הורוויץ מחסידות בארנוב.
בין מלחמות העולם התקיימה בעיירה פעילות ציונית, לצד פעילות של הבונד ושל אגודת ישראל, ופעל בה בית ספר מרשת ציש"א. מעת לעת אירעו בעיירה תקיפות אנטישמיות, ובשנת 1923 אף נרצח יהודי בעיירה באופן סתמי. בתקופה זו נמנו בעיירה כ-1,500 יהודים, מתוך כ-4,000 תושבים.
ב-9 בספטמבר 1939 נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ואלו החלו בחטיפת יהודיה לעבודות כפייה, והטילו עליהם גזירות שונות, ובהן חובת ענידת סרט זרוע, איסור הליכה על מדרכות ואיסור יצירת קשר עם לא יהודים. יודנרט שהוקם בעיירה בתחילת 1940 נצטווה להעביר לשלטונות תשלומי כופר, ולספק באופן תדיר עובדים יהודים לעבודות כפייה, חלקן במחנות עבודה.
באוגוסט 1942 רוכזו כ-5,000 יהודי העיירה, ובהם פליטים רבים שהגיעו ושהובאו אליה, בגטו שהוקם בה. ב-29 באוקטובר 1942 פשטו על הגטו אנשי ס"ס ושוטרים פולנים, והצעידו את כל יושביו מרחק של כ-10 ק"מ עד לתחנת הרכבת האזורית, בה הועמסו בצפיפות רבה בקרונות משא בדרך למחנה ההשמדה בלז'ץ. בשעת האקציה נרצחו זקנים, ילדים וחולים יהודים עוד בשטח הגטו.
אחר עשרות יהודים שהצליחו להסתתר בעיירה ובסביבתה בשעת האקציה ערכו הגרמנים והפולנים מצוד, ומעט מאלו הצליחו לחבור ליחידות פרטיזנים.
סמיר שוקרי

ביוגרפיה

שוקרי נולד בעכו למשפחה ערבית-מוסלמית. אביו, סודקי שוקרי, היה מורה למוזיקה ונגן כינור. שוקרי למד נגינה על כינור, עוד וגיטרה אצל אביו, והחל להופיע איתו בשירה מגיל צעיר. ב-1973 בגיל 18, עם סיום לימודיו התיכוניים, נסע שוקרי לארצות הברית, ללימודי תואר ראשון במוזיקה בקווינס קולג' שבניו יורק. במקביל הופיע במועדונים. בארצות הברית פגש את קרול סלומון, יהודייה אמריקאית, והשניים נישאו בשנת 1980. לזוג נולדו שני ילדים. הנישואים התפרקו לאחר שש שנים ושוקרי שב לישראל ב-1987 אך חזר לארצות הברית בשנות האלפיים ומאז חי שם.
בשנת 1989 השתתף בפסטיגל עם השיר "ממשה ועד מוחמד" (יורם טהרלב/נורית הירש) וזכה במקום השני.
בשנת 1990 נישא בשנית לג'אמילה, עורכת דין, ובדצמבר אותה שנה נולד בנו נדיר. בשנת 2002 עבר לארצות הברית עם משפחתו ומאז מתגורר ומופיע שם. 
שוקרי התמודד בקדם-אירוויזיון 1996 לצד איילת טסה עם השיר "תנו יד" והגיע למקום השלישי. תשע שנים לאחר מכן הוא השתתף שוב בקדם-אירוויזיון 2005 יחד עם אפרת כהן וביצע את השיר "באהבה גדולה" שהגיע למקום התשיעי.
בשנת 2018 החל להשתתף בברודוויי במחזמר "ביקור התזמורת", בהפקה בה משתתף גם ששון גבאי.
שוקרי הוא דודו של הזמר בסאם בירומי.
מיכל גולדברג אייל

ביוגרפיה

למדה משחק והוראת המשחק בסמינר הקיבוצים ובין השנים 1982-1991 השתתפה כשחקנית וכנגנית בתיאטראות  החאן הירושלמי,  התיאטרון הקאמרי, הבימה ואנסמבל מוזיקה נובה.
בשנת 1991 הקימה תיאטרון ילדים משלה, ובמסגרתו העלתה את ההצגות "הילדה איילת עם שמשיה כחלחלת", "ארץ יצורי הפרא" ו"המסע אל ארץ הצלילים". כמו כן, ביימה גולדברג אייל את ההצגה "נעמה והרוח" במסגרת פסטיבל חיפה להצגות ילדים.
ב-2004 החלה להופיע ב"הנני" - מופע אלתור במשחק, תנועה, שירה ונגינה.
בשנת 2008 יצרה, יחד עם אופירה ארכוני, את ההצגה "שש נפשות - שבע ברכות", הצגת מסיכות קומית-מוזיקלית.
המקצוע: לוחם

עלילה

רב-סמל תותחנות, "גאני", טום הייוויי, איש חיל הנחתים האמריקני, הוא חייל ולוחם ותיק וקשוח. הייוויי שירת בנחתים כעשרים וחמש שנים ובמהלכן לחם בין היתר במלחמת קוריאה ובוייטנאם. על פועלו בקרב על "רכס שברון לב" בקוריאה עוטר הייוויי בעיטור הכבוד של הקונגרס, ומכאן שמו של הסרט. בתפקידו האחרון, מקבל הייוויי, הצבה כסמל בסיירת חיל הנחתים. בתפקידו החדש ישן נאלץ הייוויי להתמודד הן עם חבורת חיילים פורקי עול, אותם הוא מאמן ומעצב כחיילים מן השורה וכלוחמי עילית בצלמו, מפקד מחלקה צעיר וחסר ניסיון ומפקד הגדוד שלו, הרואה בו עושה צרות שיש להוציא לפרישה. לקראת סוף הסרט משתתף הגדוד במבצע זעם דחוף, כאשר מחלקת הסיור ובראשה מפקד המחלקה הצעיר, סגן רינג, ורב-סמל הייוויי, מוטסת במסוק לעומק האי הגרנדה, כדי לסייר בשטח בטרם נחיתת הגדוד מן הים. המחלקה נתקלת בכוחות עוינים וחווה לחימה עזה. אולם חיילי המחלקה וסגן רינג מוכיחים עצמם, בסיועו של הייוויי, כנחתים מעולים ומתגברים על הקשיים העומדים בדרכם.
מזימת הנעליים הממולכדות

התקרית

טיסה 63 של חברת אמריקן איירליינס המריאה ב-22 בדצמבר 2001 (שלושה חודשים לאחר פיגועי 11 בספטמבר) מנמל התעופה שרל דה-גול שליד פריז בדרכה למיאמי שבארצות הברית. משם הייתה הטיסה אמורה להמשיך אל פניקס שבאריזונה. במטוס מדגם בואינג 767 נמצאו 197 נוסעים ואנשי צוות.
בין הנוסעים נמצא ריצ'רד ריד, מוסלמי קיצוני בריטי. חקירת שירותי מודיעין מערביים לאחר האירוע העלתה שהוא היה פעיל בארגון אל קאעידה ושהה באפגניסטן בשנת 1998. בסוליות נעליו החלולות הוטמנו 280 גרם של חומרי נפץ מסוג טריאצטון ו-PETN - כמות המספיקה כדי להבקיע חור בדופן מטוס. הוא ביקש לעלות יום קודם לכן על טיסה באותו קו והדבר נאסר עליו.
בעת שהמטוס נמצא מעל האוקיינוס האטלנטי התלוננו נוסעים על ריח של עשן בתא. אחת הדיילות ניגשה לבדוק את התלונה ומצאה את ריד יושב לבדו במושב ליד חלון ומנסה להדליק מצית. היא הזהירה אותו שהעישון בטיסה אסור והוא הבטיח להפסיק. מספר דקות לאחר מכן הבחינה הדיילת בריד גוהר במושבו וניסתה לברר מה מעשיו. אז היא ראתה בחיקו נעל כשפתיל משתלשל ממנה וגפרור דולק בידו. אחר כך התברר שהוא לא הצליח להדליק את הפתיל כיוון שזה נרטב מזיעה מכף רגלו. הדיילת ניסתה לתפוס בו אך הוא הדף אותה והכה דיילת אחרת שחשה לעזרתה. בהלה השתררה במטוס. בעזרתם של מספר נוסעים הוכנע ריד ונכבל באמצעים מאולתרים. רופא שהיה במטוס הזריק לו סם הרדמה שנמצא בערכה הרפואית במטוס.
הטיסה הופנתה לנחיתה בנמל התעופה הבינלאומי לוגן שבבוסטון. המשך הטיסה היה מתוח שכן היה חשש שעל המטוס נמצאים מחבלים נוספים, שינסו לפעול. שני מטוסי קרב ליוו את המטוס לנחיתה. שוטרים מיחידת לוחמה בטרור עלו למטוס ועצרו את ריד והמטוס פונה מיושביו. בבדיקת נעליו של ריד נמצאו בהן חומרי הנפץ.

לאחר התקרית

ריד נשפט בארצות הברית וב-2003 הורשע ונדון למאסר עולם.
האירוע הביא לשינוי בנוהלי הבידוק הביטחוני בנמלי התעופה בארצות הברית.
ב-25 בדצמבר 2009 ניסה מחבל אסלאמי ממוצא ניגרי להפיל מטוס נוסעים בשמי ארצות הברית (טיסה 253 של נורת'ווסט איירליינס) באמצעות הפעלת חומר נפץ שהוטמן בבד תחתוניו. נוסע הבחין בו בעת שניסה להצית את המטען והפיגוע נמנע.
סיראז' נסאר

קריירה

נסאר התחיל את דרכו במחלקת הנוער של מכבי כפר כנא. ב-13 במאי 2008 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת, כשנכנס כמחליף במשחק מול הפועל בני טמרה בליגה הארצית. שלושה ימים מאוחר יותר שוב נכנס כמחליף, וכבש את שער הבכורה שלו בניצחון 3–1 על עירוני טירת הכרמל. בעונה שלאחר מכן כבש שלושה שערי ליגה והגיע עם הקבוצה למבחני העלייה לליגה הלאומית, אך הקבוצה הפסידה להפועל רמת השרון.
בקיץ 2009 הוחתם בקבוצת הפועל באר שבע על ידי המאמן גיא עזורי. ב-13 בספטמבר 2009 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל, כשנכנס כמחליף במשחק מול הפועל תל אביב. ב-5 בדצמבר 2009 כבש את שער הבכורה שלו בבאר שבע, בניצחון 2–0 על הפועל פתח תקווה. בבאר שבע השתלב עד מהרה וכבר בעונתו הראשונה כבש שלושה שערים ב-23 הופעות. בעונה שלאחר מכן כבש שני שערי ליגה, ובעונת 2011/2012 כבש שישה שערים, כולל צמד בניצחון 3–1 על בני יהודה תל אביב. בעונת 2012/2013 כבש שני שערי ליגה, כולל שער בניצחון 3–0 על מכבי נתניה במחזור האחרון, שהשאיר את הקבוצה בליגת העל. בעונת 2013/2014 כבש שישה שערי ליגה וסיים עם הקבוצה במקום השני בליגת העל. בעונת 2014/2015 כבש שני שערי ליגה, סיים עם הקבוצה במקום השלישי בליגה, והעפיל עמה לגמר גביע המדינה.
ב-2 בספטמבר 2015 חתם נסאר לארבע שנים בקבוצת הפועל תל אביב. ב-25 באוקטובר 2015 ערך את הופעת הבכורה של במועדון, כשנכנס כמחליף בהפסד לקבוצתו לשעבר הפועל באר שבע באצטדיון טרנר, ולקראת סיום המשחק כבש את שערו הראשון במדי הפועל תל אביב. עד תום 2015/2016 ערך בסך הכל 15 הופעות בכל המסגרות, בהן כבש שני שערים.
ב-18 ביוני 2016 חתם נסאר לשלוש שנים בבני סכנין. ביוני 2017 חתם בקבוצת קוקסי מליגת העל האלבנית, אך כעבור חודשיים חזר לישראל וחתם בהפועל עכו. נסאר כבש שער אחד בעונת 2017/2018, ובסופה ירד עם הקבוצה לליגה הלאומית. ב-20 בספטמבר 2018 חתם בשמשון כפר קאסם מליגה א'.
עדי אלישע

קריירה

עדי אלישע התחיל לשחק כדורגל במועדון הכדורגל בקיבוץ עמיר בגיל ילדים, לאחר פירוק המועדון. עדי עבר למועדון הכדורגל של עירוני קריית שמונה.  התבלט במחלקת הנוער של עירוני קריית שמונה. וב-24 בספטמבר 2008 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת, בתיקו 1-1 נגד הפועל תל אביב במסגרת גביע הטוטו. בעונת 2009/2010 השתלב בקבוצה הבוגרת ורשם 20 הופעות בליגה הלאומית, וסייע לקבוצה להעפיל בתום העונה בחזרה לליגת העל. בעונת 2010/2011 הפך לשחקן הרכב פותח בקבוצה, וב-6 בנובמבר 2010 הבקיע את שער הבכורה שלו בקריירה, בתיקו 2-2 נגד בני יהודה תל אביב. אלישע היה שותף לזכייה ההיסטורית של הקבוצה באליפות המדינה בעונת 2011/2012, במהלכה הבקיע ארבעה שערים בכל המסגרות. ב-8 באוגוסט 2012 ערך את הופעת הבכורה שלו במסגרת אירופית, בתיקו 2-2 נגד נפטצ'י באקו האזרית במסגרת מוקדמות ליגת האלופות. בעונת 2012/2013 החלה ירידה במעמדו כאשר שיחק לרוב במשחקי גביע הטוטו, ועד לאמצע העונה השלים 90 דקות בשני משחקים בלבד.
בינואר 2013 הושאל להפועל רעננה מהליגה הלאומית עד לסיום העונה, ועמה העפיל לליגת העל בתום העונה. את עונת 2013/2014 פתח אלישע כשחקן חופשי ובינואר 2014 חתם במועדון ספורט כרמיאל/צפת מליגה א' צפון. בקיץ 2014 חתם בהפועל בית שאן.
ב-14 בספטמבר 2015 חזר לקדנציה שנייה בכרמיאל/צפת. בקיץ 2016 חזר לקדנציה שנייה בבית שאן, וב-13 בדצמבר 2016 חתם בהפועל אסי גלבוע.
בנובמבר 2017 הושאל למ.ס. דבורייה.
ב-28 ביולי 2018 אלישע חתם בבני ממב"ע הגולן.