google/wiki40b huggingface dataset:
פיטר הינווד

חייו

הינווד עבד גם כצלם וכמודל מקצועי כאשר קידם את קריירת המשחק שלו. ב-1975 גילם את דמותו הבריאה, המשומנת, השרירית והאילמת של רוקי, בסרט פולחן אימה קלאסי, "מופע הקולנוע של רוקי". קול השירה של רוקי דובב בשלב הפוסט-פרודקשן על ידי הזמר האוסטרלי טרוור ווייט. וייט והינווד רואיינו על כך על ידי סקוט מייקלס, בספרו משנת 2002 -‏ "Rocky Horror: From Concept to Cult".
דמות "היצירה" של ד"ר של פרנק נ' פורטר היה התפקיד המשמעותי ביותר בקריירת המשחק הקצרה של הינווד. הינווד גילם בעבר את האל הרמס היווני ב"הרפתקאותיו של יוליסס", מיני סדרה בטלוויזיה בריטית, בשנות ה-1960 המאוחרות. הוא הופיע בסרט אימה אחר לפני רוקי, בדמותו של גאי במקאברה "טאם לין" של רודי מק'דאוול. אחרי "רוקי" הופיע בדרמה הרומית ההיסטורית "סבסטיאן" של פול המפריס ודרק ג'רמן.
כיום, הינווד הוא סוחר עתיקות בלונדון. בשנת 2000 אמר למגזין People שהיו שלוש סיבות לכך שבחר שלא להמשיך לחלוב את התהילה מ"מופע הקולנוע של רוקי": "אחת, אני לא יכול לשחק. שתיים, אני מתכווץ במבוכה בכל פעם שאני רואה את עצמי בסרט. שלוש, אני מתענג על חיים שקטים, שלווים". הינווד גם גילה כי בשנת 1994 מצא את מכנסי הזהב שלבש בסרט, ומכר אותם באמצעות בית מכירות בכ-1,000 דולר; כיום הם חלק מאוסף מזכרות רוק כבד, הם היו מוצגים לזמן מה במסעדת מירטל ביץ' בדרום קרוליינה, וכיום ניתן לראות אותם בהארד רוק אורלנדו.
עמנואל שחר

ביוגרפיה

שחר נולד במרץ  1915 בסקובלב שברוסיה הצארית (כיום פרגנה באוזבקיסטן) וגדל בקוקנד. בן להורים ילידי ליטא ולטביה. אביו אליעזר היה רופא שיניים ובן למשפחה ציונית, ואמו רחל, בתו של הרב אברהם רזניק, עלתה לישראל במסגרת העלייה השנייה וחזרה לרוסיה אחרי שחלתה במלריה. ב-1921, לאחר מות האב עלה לארץ ישראל עם אמו, אחיו ואחותו. בראשית המסע הצטרף אליהם סבו מצד אביו, אך זה נרצח על ידי שאריות הצבא הלבן. 
את שנות ילדותו ונעוריו עשה בירושלים, שם למד בבית הספר תחכמוני, בגמנסיה הריאלית ובבית המדרש למורים בית הכרם. לאחר שנת עבודה בבית הספר החקלאי כדורי עבר ללמוד הנדסה אזרחית בטכניון בחיפה. באותו זמן חבר לכוחות ההגנה בעיר. עם תום לימודיו עבד בשירות הממשלה המנדטורית בבניית מצודות טגארט באזור עזה. 
בשנת 1941, לאחר קבלת רשות ממפקדיו בהגנה, הצטרף לצבא הבריטי כקצין הנדסה. במהלך שירותו הוצב באפריקה, באיטליה ובבלגיה. במהלך שנות שירותו נשא לאישה את חנה סנקביץ', בתו הבכורה של הרב יעקב חנוך סנקביץ', ראש ישיבת שפת אמת בירושלים. עם שחרורו הועסק במפעל השיכון לחיילים משוחררים של הצבא הבריטי.
עם הקמת המדינה נקרא שחר על ידי בן-גוריון להניח את היסודות להקמת חיל ההנדסה הישראלי, בהם הקמת בית הספר להנדסה צבאית ומפקדת החיל. לאחר הקמת צה"ל מונה לקצין ההנדסה הראשי הראשון (1949–1954) ובסיום תפקידו פרש מצה"ל והחל לעבוד במספנות ישראל. 
ב-1958 החל לכהן כמהנדס ראשי ואחר כך כמנכ"ל מפעלי ים המלח וכיהן בתפקידו עד 1970. לאחר פרישתו מתפקיד זה היה מעורב בפרויקטים שונים בתחום ההנדסה, כגון בניית קניון דיזנגוף סנטר. בראשית שנות השמונים עמד בראש החברה שהקימה וישבה את אלפי מנשה. 
עמנואל שחר הלך לעולמו ב-27 ביוני 2009 בכפר סבא.
מכללת אופקים

היסטוריה

המכללה נוסדה בשנת תשל"ט-1979 על ידי הרב יהודה אריה כהן והרבנית ציפי עמית. דמויות חינוכיות מרכזיות נוספות במכללה הן הרבנית פילץ (אשתו של הרב אביעזר פילץ מתפרח הסמוכה), הרבנית אסתי הורביץ ואילנה הורוביץ'.
המכללה נוסדה עם גרעין של 8 בנות בלבד, כולן מתחזקות (בנות מבתים דתיים-לאומיים) או בעלות תשובה. עם השנים הפכה המכללה ממקום המיועד קודם כל לבעלות תשובה ומתחזקות, למוסד שרובו בנות בית יעקב ומיעוט קטן של בעלות תשובה ומתחזקות. השוני בתלמידות גרם גם לשוני באופיו של המוסד שהפך לשמרני יותר. למשל, תקנון הלבוש נוסף רק בשנים מאוחרות יותר וכולל בתוכו את כללי הלבוש הקפדניים ביותר והמגנים יותר על בנות ישראל.
המכללה כוללת לימודי קודש הנלמדים בבוקר, ולימודי מקצוע בשעות אחר הצהריים. בין המקצועות הנלמדים הם הוראה, ייעוץ מס, הנדסת תוכנה, גרפיקה ממוחשבת, הוראה מתקנת ואומנות. המכללה אינה מעניקה תארים אקדמיים.
המכללה כוללת גם פנימיה המיועדת בדרך כלל רק לבנות שנתונים א' ו-ב', בה שוהות רוב הבנות. חלק קטן של הבנות הנקראות "אקסטרניות" הן בנות מהסביבה החוזרות לבתיהן. אחת הסיבות לכך היא מצוקת דיור במכללה, השרויה בחובות רבים, שגדלה ממוסד של כמה עשרות בנות למוסד בו בכל מחזור יש קרוב ל-200 בנות, כמעט ללא התרחבות בשטחה.
מיקום המכללה במקום השפיע רבות על פיתוח הקהילה החרדית בעיר אופקים אך עם זאת המכללה לא נמצאת בתוך האזור של הקהילה החרדית כדי לא להפריע לאנשים הגרים שם.

סניפים

למכללה שני סניפים. האחד קטן, משני, "שירת מרים" ברכסים, והמרכזי באופקים, אשר מקבל תארים מאוניברסיטת בן-גוריון.
הלבירינת של סטרה

הלבירינת של סטרה (באיטלקית: Il labirinto di Strà), או בשמו האחר: "לבירינת האהבה", נמצא בווילה פיזאני (Villa Pisani) הבנויה על שפת התעלה המלאכותית, תעלת ברנטה, המובילה מהעיר פדובה ללגונה של ונציה, באיטליה.
הווילה שוכנת בתוך פארק רחב ידיים, הכולל בין השאר את הלבירינת של סטרה, שהוא אחד משלושת היחידים מסוגו באיטליה. משנת 1822 הווילה והפארק הם מוזיאון ציבורי.
הלבירינת של סטרה, קרוב לודאי, שימשה השראה לרמח"ל, בבואו לתאר את הזהירות הנדרשת מהאדם במבוך החיים בספרו מסילת ישרים.

היסטוריה

במאה ה-16 הפך חלקו האחרון במישור של נהר ברנטה (Il Brenta, או בניב המקומי la Brenta), הזורם מהרי האלפים לחוף האדריאטי, לתעלת ברנטה (Naviglio del Brenta), בה שטו ספינות בין ונציה לבין פדובה. על גדות התעלה בנו משפחות האצולה מוונציה ארמונות עם גנים מפוארים ובריכות מים. האזור כונה ריביירה דל ברנטה (riviera dell brenta). כך יכלו אצילי ונציה ליהנות משהייה בתחומי היבשת כאשר ביקשו להתרחק מהלגונה של ונציה.
הגדול שבארמונות הוא וילה פיזני המכונה גם וילה נציונלה. היא נבנתה בשנת 1721 בהזמנת שליט ונציה, הדוצ'ה אלויסה פיזני (Alvise Pisani) ואחיו אלמורה פיזני (Almorò Pisani). בווילה 114 חדרים; במקרה או לא, הדוצ'ה פיזני היה הדוצ'ה ה-114 של ונציה. בוילה התארחו נפוליאון בונפרטה, הצאר הרוסי, מלך איטליה וכן התקיים בו בשנת 1934 מפגש בין היטלר ומוסוליני.
בפארק של וילה פיזני מצויה בריכת מים ארוכת ממדים ששימשה לביצוע ניסויים הידראוליים של אוניברסיטת פדובה. כמו כן, בוצעו בה גם אימונים צבאיים בטורפדו ימי.

מבנה הלבירינת

הלבירינת, או המבוך, הוא מסלול יחיד בעל כניסה ויציאה ללא התפצלויות או חלקים ללא מוצא. המסלול עובר בין שיחים גבוהים ואין המהלך בהם יכול להבחין בדרכים המובילות אל מרכזו וממנו אל היציאה מהמבוך. המהלך בו הולך בפיתולים, מגיע לפרשות דרכים וכל זה במטרה להגיע אל המרכז וממנו ליציאה. ככל שהמבוך מורכב יותר כן יקשה על המבקר למצוא את היציאה.
בלבירינת של סטרה מקבל כל מבקר דגל ארוך וכאשר הוא מתייאש מהאפשרות למצוא את הדרך למרכז או ליציאה הוא מניף את הדגל. במרכז המבוך יש מגדל גבוה וממנו ניתן לצפות במניף הדגל, הזקוק לעזרה. מניף הדגל מקבל מהעומד בראש המגדל הוראות איך לצאת מן המבוך.
ג'רט אלן

קריירת מכללות

אלן שיחק בקולג' עבור טקסס לונגהורנס, ובעונת הבכורה שלו העמיד ממוצעים של 13.4 נקודות ו-8.4 ריבאונדים למשחק. בסיום העונה העמיד את עצמו לבחירה בדראפט ה-NBA‏ 2017.

ברוקלין נטס (2017–הווה)

אלן נבחר במקום ה-22 בדראפט ה-NBA לשנת 2017, על ידי ברוקלין נטס. ב-20 ביולי חתם את חוזה הרוקי שלו עם הנטס. אלן היה בן 19 ו-182 ימים כאשר ערך את משחק הבכורה שלו ב-20 באוקטובר, ובכך הפך לשחקן השני הצעיר ביותר שמשתתף במשחק עבור הנטס, אחרי דריק פייבורס. הוא סיים את משחקן הראשון עם תשע נקודות, שני ריבאונדים וחסימה אחת. ב-25 בינואר שיחק אלן לראשונה בחמישייה הפותחת של הנטס, והשיג שיאי קריירה של 16 נקודות ו-12 ריבאונדים בניצחון קבוצתו על פילדלפיה 76'. ב-2 בפברואר קלע אלן שיא קריירה חדש של 20 נקודות נגד לוס אנג'לס לייקרס. ב-21 במרץ קבע אלן שיא קריירה בחסימות כאשר סיים את המשחק נגד שארלוט הורנטס עם ארבע חסימות.
סטן פיינס

היסטוריה ואישיותו

סטן נולד ב-15 ביוני בשנות ה-40, גר בניו ג'רזי לצד אחיו התאום פורד פיינס, ואחיו השני שרמי פיינס (סבם של דיפר ומייבל) סטנלי, בניגוד לאחיו התאום, הוא קשוח, בריון, בעל קול צרוד וביטחון עצמי גבוה, הנוטה להיפצע פעמים רבות ולגנוב דברים לעיתים. במהלך ילדותו מצא מערה ביחד עם אחיו פורד, שם מצא ספינה נטושה, לקחו אותה לעצמן וקראו לה "מלחמת הסטן" (stan o' war) שעליהם כתבו ושהם הבטיחו לשוט בה מניו-ג'רזי, למקום אחר. במשך השנים הם המשיכו לטפח עוד ועוד את הספינה, סטן המשיך להסתבך בצרות, ושגרה רגילה שררה בתיכון בו למדו. ביום אחד קראו לו ולאחיו התאום למנהל. המזכירה הסבירה שזה רק בשביל אחיו, הוא הקשיב לשיחה ובשיחה המנהל אמר לפורד שהוא יכול לזכות בבחינה למלגה מיוחדת בקצה השני של המדינה, אם השופטים יאהבו את המצאתו, ולהרוויח כסף רב. כאשר סטנלי שמע זאת הוא הודאג, כי פחד שיאבד את חברו היחיד, וגם הבין שלא יהיה איתו בהפלגת הספינה שבנו. יום לפני הצגת המכונה של פורד לשופטים, סטנלי אכל חטיף טופי והגיע למחם יריד המדע, וכאשר הביט במכונה של אחיו, כעס עליה מאוד וזרק עליה את הטופי מכיוון שגרמה לו לכל השינויים, וסטנלי בטעות הורס קצת את המכונה, וסטן החזיר זאת למקום, והפיל את שקית הטופי לרצפה. יום למחרת פורד נכשל בהצגת המכונה כי סטנלי קילקל לו אותה, ופורד מאשים אותו ישירות מכיוון שהבחין בשקית הטופי הזרוקה. אביו, אמו ופורד מגרשים אותו מהבית מכיוון שכעסו עליו, כי זה היה הסיכוי היחיד של המשפחה לעבור מניו-ג'רזי לעיר אחרת. סטן עוזב את הבית ומחליט להתחיל לעבוד, במכירות, ומרמה אנשים פעם אחר פעם ברחבי העולם על מוצרים פגומים, ונחשב כפושע נמלט (בגלל זה יש במשרדו מלא דרכונים ותעודות מזויפות). לאחר עשר שנים שלא נפגשו, פורד שולח לו גלויה מהעיירה "גרוויטי פולס", כדי לזמן אותו לפגישה. בפגישה הם יורדים לקומת הפורטל, ופורד אומר לסטנלי שיקח את היומן הראשון, ויחביא אותו כמה שיותר רחוק ממנו, וסטנלי כועס עליו, כי הם נפגשו רק לפני עשר שנים, וכשהם נפגשים אז הוא רק אומר לו שיתרחק כמה שיותר. פורד וסטנלי הולכים מכות, ובמהלך זאת מפעילים את הפורטל, ושגם סטן מקבל צריבה בגב מסימון מוזר שמתברר כקעקוע המסתורי של סטן. סטנלי בטעות דוחף את פורד לפורטל, והוא נעלם, וברגע האחרון מביא לו את היומן. סטנלי מרגיש רגשות אשם עם עצמו, וכשמגיע לסופרמרקט בעיירה, כולם חושבים שהוא פורד, ומעוניינים לבקר בבקתתו, אז סטן מתחזה לאחיו, ופותח עסק: בקתת המסתורין, חנות מזכרות מטופשת, מגעילה ומוזרה, שבעיקר סוחטת כסף, וסטן מנהל אותה עד היום. אז כעת מנהל סטן חיים חדשים: ביום - מוכר תמהוני, בלילה - מנסה להציל את אחיו.

עונה ראשונה

סטן מנהל את האתר לתיירים "בקתת המסתורין" ומארח בחופשת הקיץ את דיפר ומייבל. הוא אויבו המושבע של גדעון גליפהול. מאוהב בסוזן עין עצלה, ויוצא איתה לדייט בפרק 4. בפרק 7 מנהל מסיבה בבקתה. בפרק 9 מנהל יריד. בפרק 10 מתמודד עם פחד הגבהים שלו. בפרק 12 חוגג את הקיץ-ווין. בפרק 13 עושה עסקה עם מייבל שתהיה הבוסית למשך שלושה ימים של "בקתת המסתורין". בפרק 18 מייבל כועסת עליו כי לא שמר טוב על רטט.

עונה שנייה

בפרק פתיחת העונה פותח מחדש את בקתת המסתורין, ולחוץ מהסוכנים הממשלתיים, כדי שלא ידעו על הפורטל. בפרק 6 מספר לתייר סיפורים מוזרים בחנות. בפרק 11 מפעיל את הפורטל לספירה לאחור, ודיפר, מייבל וסוס כועסים עליו מכל מה שלא סיפר להם, ומבקש ממייבל שלא תלחץ על כפתור הביטול, ומביא את פורד בחזרה, ובפרק 12 הוא ופורד מספרים על העבר שלהם. בפרק 16 יוצא להרוס את כל האטרקציות המתחרות שלו. בפרק 20 נלחם נגד ביל ומנצח אותו, ובסוף הסדרה יוצא עם פורד לאוקיינוס האטלנטי, על מנת לחקרו, ונותן את הנהלת בקתת המסתורין לסוס.
פנחס שטיינברג

ביוגרפיה

פנחס שטיינברג נולד בישראל, שם החל את לימודי המוזיקה שלו. הוא המשיך להשתלם בכינור בארצות הברית ובקומפוזיציה בגרמניה, ביו מוריו היו ג'וזף גינגולד ויאשה חפץ.

הופעתו הראשונה כמנצח הייתה בברלין בשנת 1974 ומאז ניצח על רבות מן התזמורות הנודעות בעולם, ביניהן הפילהרמונית של ברלין, התזמורת הפילהרמונית הישראלית, תזמורת הגוונדהאוס בלייפציג, התזמורת הפילהרמונית הצ'כית, הפילהרמונית של מינכן, התזמורת הפילהרמונית המלכותית של סטוקהולם ועוד. הוא ניצח גם בפסטיבל זלצבורג, פסטיבל ורונה ואחרים.
בשנים 1988 עד 1996 היה מנצח אורח קבוע באופרה של וינה. כן ניצח על הפקות אופרה בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן, האופרה של סן פרנסיסקו ועוד.  
בדצמבר 2001 ניצח לראשונה בארצות הברית, על התזמורת הסימפונית של דאלאס ועל תזמורת קליבלנד. הצלחת ביקורו בקליבלנד הביאה להזמנתו לחזור ולנצח שם בעונות 2003, 2005, 2006 ו-2007.
ראול טאמודו

קריירת מועדונים

טאמודו החל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של המועדון הקטלוני אספניול. לאחר סיום דרכו בקבוצת המילואים של המועדון, הוא הושאל לשתי קבוצות מליגת המשנה הספרדית, דפורטיבו אלאבס וליידה, ולבסוף הוחזר לאספניול בעונת 1999/2000. מעתה והלאה הפך טאמודו לשחקן בכיר באספניול, ובמשך תשע עונות רצופות הבקיע למעלה מעשרה שערי ליגה. בתקופתו בקבוצה הוא סייע לה לזכות פעמיים בגביע המלך הספרדי, בעונות 1999/00 ו-2005/2006. בגמר הגביע של שנת 2000 הוא כבש שער לאחר חטיפת כדור משוער אתלטיקו מדריד טוני חימנס, ובגמר ב-2006 מול ריאל סרגוסה, הוא כבש ובישל שער ללואיס גרסיה.
באוקטובר 2001 היה טאמודו קרוב למעבר לגלאזגו ריינג'רס הסקוטית, אך המעבר בוטל ברגע האחרון, בשל כישלון בבדיקות הרפואיות שנערכו לו. למרות זאת הבקיע שלושער במשחק במסגרת גביע אופ"א יומיים לאחר מכן.
במחזור האחרון של עונת 2006/2007, בה כבש 15 שערים, הגיע טאמודו ל-112 שערי ליגה במדי אספניול, ובכך שבר שיא כמלך השערים של הקבוצה בכל הזמנים. במשחק שקדם לו, מול היריבה העירונית ברצלונה, הבקיע טאמודו שני שערים בתיקו 2-2, והשווה את שיאו של רפאל מרניון של 111 שערים. בגביע אופ"א באותה עונה הבקיע טאמודו שני שערים בשבעה משחקים וסייע לאספניול להעפיל לגמר המפעל, שם הפסידה לסביליה.
בעונות הבאות סבל טאמודו ממספר פציעות ומעמדו בקבוצה ירד. בעונת 2008/2009 הוא איבד את מקומו בהרכב הפותח לשחקן האורוגוואי החדש איבן אלונסו, וכבש שישה שערים בלבד. אף על פי כן, במחזור האחרון של אותה עונה, במשחק מול מלאגה, חזר טאמודו להוכיח את יכולתו כאשר כבש שלושה שערים, וקיבל תשואות מקהל אספניול כאשר הוחלף. בקיץ 2009 העביר את תפקיד הקפטן של הקבוצה לאיבן דה לה פנייה.
באוגוסט 2010 עבר טאמודו לריאל סוסיאדד שם שיחק עונה אחת, כשאחריה עבר לראיו ואיקאנו כשגם שם שיחק עונה אחת. ביוני 2012 עבר לקבוצת פצ'וקה המקסיקנית, שם לא הצליח לבוא לידי ביטוי, ובתחילת 2013 חזר לראיו ואיקאנו. ביולי 2013 עבר טאמודו לסבאדל מהליגה השנייה בספרד. ב-2015 פרש ממשחק.

נבחרת לאומית

טאמודו שיחק בצעירותו בנבחרות השונות של ספרד לגילאים צעירים. הוא נכלל בסגל הנבחרת האולימפית של ספרד (עד גיל 23) לטורניר הכדורגל של אולימפיאדת סידני 2000, וזכה עמה במדליית הכסף. הוא אף הבקיע שער בשלב חצי הגמר של הטורניר, נגד ארצות הברית.
בהמשך שנת 2000 זומן טאמודו לראשונה לנבחרת הבוגרת של ספרד, וערך את הופעת הבכורה שלו במשחק מול נבחרת גרמניה. במהלך הקריירה שלו שיחק טאמודו מעט פעמים במדי הנבחרת, ולא זומן לאף גביע העולם או אליפות אירופה. לאחר העדרות של שנתיים, חזר טאמודו להרכב הנבחרת במשחק מוקדמות יורו 2008 מול נבחרת דנמרק, וכבש בו שער.
אליהו ברוך קמאי

תולדותיו

נולד בטלז לרב אברהם, מנכדי רבי אברהם אחי הגר"א, ולחנה, בתו של הרב ברוך מניישטאדט בנו של הרב (הגביר) בנימין בייניש מניישטאדט. בגיל שש שנים נתייתם מאביו, ואמו נישאה בזווג שני לרב חיים זאב יפה רבה של שקוד, בליטא.
כשהגיע לפרקו (גיל 18) נישא לאחותו החורגת רבקה יענטא, ובמות אביו החורג-חמיו בכ"א באייר תרכ"ח מילא את מקומו כאב"ד שקוד. בתרל"ח עבר לכהן ברבנות קרליץ, בתרמ"ה לוועקשנא, בתרמ"ח לצ'חנוביץ, ובתרנ"ט במות הרב חיים לייב טיקטינסקי הר"מ של ישיבת מיר, נתמנה הרב קמאי במקומו. בתרס"א כשעלה הרב אליהו דוד רבינוביץ-תאומים - האדר"ת לירושלים, נתמנה הרב קמאי במקביל גם כרבה של מיר. בשנת תרע"ה, 1915, במהלך מלחמת העולם הראשונה כבשו הגרמנים את פוניבז', שרפו את הרובע היהודי כולו, והפכו את כל תלמידי פוניבז' לפליטים. כאשר עמדו הגרמנים להגיע למיר, עברו תלמידי הישיבה לפולין, אך הרב קמאי החליט להישאר בעיר משום שכיהן גם כרבה של מיר. הישיבה עברה בראשותו של חתנו הרב אליעזר יהודה פינקל, ואילו הוא (ובנו) נשאר במיר.
בשנת תרע"ז (1917) חלה והוכרח לגלות ממיר למינסק לצורכי רפואה, אך שם הורע מצבו ובה נפטר ונקבר. בהלווייתו השתתף קהל רבבות שכלל רבנים חשובים רבים שנקלעו אף הם למינסק בשל המלחמה, במעמד רבי רפאל שפירא מוולוז'ין, חתנו רבי חיים סולובייצ'יק מבריסק ורבי אברהם דוב כהנא שפירא, מינה רבה של מינסק, רבי אליעזר רבינוביץ, את בנו של המנוח, הרב אברהם צבי קמאי לממשיך דרכו ברבנות וראשות ישיבת מיר.

דרכו בלימוד

דרכו הייתה בחריפות גדולה ופלפול עצום. כמה מטובי הבחורים באותה תקופה באו לשמוע את שיעוריו המבריקים, ביניהם רבי ראובן גרוזובסקי, ורבי משה פינקל. 

כאשר הפך לראש ישיבת מיר, הנהיג שם מלגות מיוחדות לתלמידים מבריקים אך מעוטי יכולות שלא יכלו לממן את לימודיהם. מנהג זה הפך את ישיבת מיר למפורסמת ולנחשקת בזכות הרמה הגבוהה של תלמידיה.

הרמה המודגשת של בן הישיבה מלאה אותו רגש הכרת עצמו וחשיבותו לגבי הסביבה של "בעלי הבתים". תקנתו של ר' אלי' ברוך שלא לתלות את תקציב תמיכתו של התלמיד בהכנסת עיר מוצאו אלא בחשיבות עצמו, שימשה שוב גורם ברגש אי-התלות של התלמיד והתפתחותו. כך נעשה ר' אליהו ברוך, למרות שמשו גם כאב"ד של העיר, למתקן רדיקלי בתכונת הישיבה ביחס להתבדלותה מן הסביבה.

הוא התנגד לתנועת המוסר, ושגור היה על לשונו: "דף גמרא עם תוספות הוא שיעור המוסר הכי טוב", אולם מאידך גיסא פעל לליכודה של הישיבה ולריכוזה בתוך עצמה בעולם החי בזכות עצמו וברוח עצמו, על ידי רוח החיים שהכניס אל הלימוד. אבל בשנות התר"ע כשהגיעה הישיבה למשבר, ביקש חתנו רבי אליעזר יהודה פינקל מאביו רבי נתן צבי פינקל לשלוח קבוצת בחורים מסלבודקה לחזק את הישיבה ולהנהיג בה סדרי מוסר. כמשגיח בישיבה מונה אז רבי ירוחם ליבוביץ, בהמשך הוא עזב את מיר, וחזר אליה רק כעבור כמה שנים עד פטירתו בתרצ"ו.

חידושיו

כל כתביו אבדו בשואה, ורק מעט מזעיר הדפיס חתנו בסוף ספרו דברי אליעזר חלק א', ירושלים, תשכ"ד
תוארי אצולה

תוארי אצולה הם סימונם המקובל והרשמי של אצילים, המציין בעיקר את סוג האצולה של בעליהם. תואר האצולה מבחין בין המעמדות החברתיים השלטוניים העליונים השונים, וכולל עדות כללית על סמכויותיו ועושרו של בעל התואר, וכן על הטקסים הראויים לו.
תוארי אצולה עשויים להינתן בירושה, במינוי, ולעיתים נדירות בהכרזה עצמית. לרוב, ככל שמנגנון האצולה מבוסס וותיק יותר, כך ההכרזה העצמית הולכת ונהיית נדירה יותר. כמו כן, ככל שמנגנון האצולה מבוסס יותר, כך הכללים והמשמעויות הנוגעים לתוארי האצולה נוקשים ומוחלטים יותר.
אורות (מושב)

היסטוריה

המושב הוקם ביוזמת תנועת "האיכר העובד" להקים מושב עבור עולי ארצות הברית. כבר בשנת 1951 החלה הסוכנות בהקמת צריפים באתר המושב, שנודע אז כבאר טוביה ב', ומיועדים ראשונים להתיישבות במושב הגיעו לישראל בסוף 1951. במהלך שנת 1952 נבנו בתים ראשונים במושב עבור המתיישבים שנרשמו ושלמו. ארבעת המתיישבים הראשונים עלו למושב בספטמבר 1952. בהמשך הצטרפו אליהם עוד כ-20 משפחות, בעיקר מניו ג'רזי. בתחילת 1955 היו במושב 26 משפחות ובסוף שנת 1957 היו במושב כ-40 משפחות בעלי משקים, ונעשו מאמצים להשלים את מספר המשפחות המיועד למושב בידי עולים מארצות הברית, קנדה ודרום אפריקה. המושב שייך לתנועת המושבים. שטחו כ-2,000 דונם.
במושב אורות כיום גרים כ-100 משפחות, כאשר 49 משפחות בעלי משקים ושייכים לאגודה חקלאית בעוד השאר שייכים לאגודה מוניציפלית ומתגוררים בהרחבה במשבצות הצהובות שהוקצו לבני המושב הממשיכים.
תושבי המושב מוצאים את פרנסתם בחקלאות, בעיקר רפת וצאן, חלקם במטעים: תפוחים, רימונים, זיתים וכדומה, ורובם הגדול עובדים מחוץ למושב.
חסידות קוז'ניץ

חסידות קוז'ניץ היא חצר חסידית שנוסדה בעיירה קוז'ניץ (Kozienice) בפולין בתחילת המאה ה-19 על ידי ה"מגיד מקוז'ניץ", רבי ישראל הופשטיין, תלמידם של המגיד ממזריטש ורבי אלימלך מליז'נסק. רבים מצאצאיו שימשו כאדמו"רים בפולין עד השואה, בהם האדמו"רים ממוגלניצא, בלנדוב, גרודז'יסק, פיאסצנא ודרוהוביץ'.
כיום מכהן רבי שמשון משה שטרנברג, בבני ברק ובתל אביב. כמו כן מכהנים צאצאים נוספים של השושלת.

רבי ישראל הופשטיין (המגיד מקוז'ניץ)

האדמו"ר הראשון ומייסד החסידות היה רבי ישראל הופשטיין (נפטר י"ד בתשרי תקע"ה, 1814), ה"מגיד מקוז'ניץ", מגדולי האדמו"רים בפולין בתקופתו, הספיק לבקר בחצרו של המגיד ממזריטש ונחשב לאחד מיורשיו המרכזיים של רבי אלימלך מליז'נסק, יחד עם חבריו: החוזה מלובלין, רבי מנחם מנדל מרימנוב, והאוהב ישראל מאפטא. חיבר ספרים רבים בנסתר ובנגלה. חתניו היו רבי אבי עזרא זעליג מגרניץ ורבי יחזקאל מזווהלין.

צאצאי רבי אבי עזרא זליג שפירא (חתן המגיד מקוז'ניץ)

בתו של המגיד מקוז'ניץ, פרל, נישאה לרבי אבי עזרא זליג שפירא (- תקצ"ח) רבה של גרניץ. בנם המפורסם היה רבי חיים מאיר יחיאל שפירא, ה"שרף ממוגלניצא" (תקמ"ט, 1789 − תר"ט, 1849), שכיהן כאדמו"ר בעיירה מוגלניצא.
חמשת בניו וצאצאיהם כיהנו כאדמו"רים במקומות שונים בפולין עד למלחמת העולם השנייה: רבי יעקב יצחק שפירא בבלנדוב, רבי אלימלך שפירא בגרודז'יסק (אביהם של רבי קלונימוס קלמיש שפירא ורבי ישעיהו שפירא), רבי אבי עזרא זליג שפירא בסטרי (אביו של רבי חיים מאיר יחיאל שפירא, מייסד חסידות דרוהוביץ'). רבי משה יוסף שפירא בגרויצא ורבי אברהם יהושע השל שפירא במוגלניצא.
כיום מכהן צאצא של ענף זה, הרב מנחם שפירא, נכדו של רבי ישעיהו שפירא. הוא מכהן כאדמו"ר מפיאסצנא בבית שמש. צאצא נוסף, הרב אביעזר שפירא, מכהן כרב בית המדרש דרוהוביץ' בירושלים.
יוהאן אמברוסיוס באך

ביוגרפיה

נולד בארפורט, גרמניה, כאחיו התאום של יוהאן כריסטוף באך. הועסק ככנר בארפורט.
הוא נשא לאשה את מריה אליזבת לאמרהירט ב-1 באפריל 1668, ממנה נולדו לו שמונה ילדים, שארבעה מהם היו למוזיקאים, וביניהם יוהאן סבסטיאן באך המפורסם.
ב-1671 הוא עבר עם משפחתו לאייזנך שבתורינגיה שבה הוא הועסק כחצוצרן בית משפט ומנהל של מוזיקאי העיר. 
מריה, אשתו הראשונה של אמברוסיוס, מתה ב-3 במאי 1694. בחודש נובמבר של אותה שנה, נשא לאישה את ברברה מרגריטה לבית קאול. הוא מת באייזנאך פחות משלושה חודשים לאחר מכן.
טייסת 135

דגל הטייסת

ליחידה, כמו לשאר יחידות החיל, היה דגל ייצוגי המבוסס על דגלה הרשמי של זרוע האוויר-כאשר באמצעו מותקן סמל היחידה-כתחליף לסמל החיל. הדגל מוצג במספר מועדים: במסדר הענקת דרגות, ביום חיל-האוויר, ובמסדר החלפת פיקוד.

היסטוריה

הטייסת הוקמה ב-1 במאי 1974, ונקראה "טייסת התובלה הקלה". מאז היא מבצעת משימות רבות, בהן תובלת מפקדים וקצינים בארץ ובחו"ל, משימות ממסר, לוחמה אלקטרונית ואיסוף מודיעין, כמו גם משימות הדרכה רבות, בהן הטסת נווטים במהלך קורס הטיס בבית הספר לטיסה והכשרת טייסים מכל החיל על 3 סוגי מטוסיה. 
הקמתה נעשתה בתהליך זריז, וללא מכשולים ביורוקרטיים רבים, כחלק מהפקת הלקחים לאחר מלחמת יום הכיפורים. מפקד חיל האוויר באותה התקופה, האלוף בני פלד, החליט כי החיל זקוק לטייסת שתוכל לבצע משימות תובלה בכל התנאים. בנוסף, גדל הסד"כ בטייסת הגמל המעופף (טייסת 100), והוחלט לפצלה, ולייעד לטייסת מלכי האוויר את משימות התובלה והסיור. מטוסי העגור והדרור נותרו בטייסת הגמל המעופף, ואילו מטוסי הצסנה והאיילנדר עברו לטייסת "התובלה הקלה". כחצי שנה לאחר סיום מלחמת יום הכיפורים נשלחו זוג טייסים לארצות הברית ועברו הסבה על מטוס הזמיר (80-B קווין אייר). 
במהלך מבצע ליטני, בשנת 1978, ביצעה הטייסת 88 גיחות סיור ו-35 גיחות תובלה. בימי המשא ומתן לשלום עם מצרים, ביצעה הטייסת טיסות תובלה לחברי צוות המשא ומתן במטוסי זמיר לקהיר ולאלכסנדריה. החל ב-30 ביולי 1982 הוגדרו משימותיה של הטייסת מחדש בעקבות הכוונה לרכוש מטוסי ביצ'קראפט D-12RC "גארדרייל" למשימות מודיעין. המטוסים החדשים נקלטו בטייסת בנובמבר 1984 וזכו לכינוי העברי "קוקיה". משנת 1985 מבצעת הטייסת משימות אלו באמצעות הקוקיה, מה שמוסיף לפעילותה מימד מבצעי ברור. לאורך השנים קלטה הטייסת מטוסים חדשים רבים; בשנת 1995 הוחלפה הצסנה במטוס הפשוש (TB-20 טרינדד), ובשנת 2002 הוחלף הזמיר במטוס הצופית. את הפשוש החליפה החופית בשנת 2004, והיא שימשה את הטייסת עד לסגירתה בשנת 2018.
לאורך שנות פעילותיה, עברה הטייסת סוגי מטוסים רבים ומגוונים, הפגינה הישגים מרשימים, כגון הטייסת שביצעה את מספר שעות הטיסה הגדול ביותר בחיל. בעוד שמרבית הטייסות עוסקות באימונים, טייסת מלכי האוויר מבצעת פעילות מבצעית לטובת ביטחון המדינה השוטף, בכל הגזרות.
בשנת 2004, פנתה הטייסת לקהל הרחב בבקשה להציע לה שם חדש, ובתוך מספר חודשים אמצה לעצמה את שמה הנוכחי "טייסת מלכי האוויר", שאכן ייצג אותה בצורה הולמת, הודות למטוסיה המיוצרים בחברת "קינג אייר" (שתרגומה בעברית הוא "מלך האוויר"), והודות להחזקתה בשיא שעות הטיסה במשך שנים רבות.
הגף הטכני של הטייסת, שהיה אחראי לתחזוקת המטוסים ולהכנתם לגיחות, היה משותף גם לטייסת 100 ("טייסת הגמל המעופף").
הטייסת נסגרה בדצמבר 2018 ואוחדה בחזרה לתוך טייסת 100 באתר חיל האוויר.
בין מפקדי הטייסת: שאול כהן (מפקדה הראשון), אבישי קציר (1977-1980), ארז בראון.

הכשרה והדרכה בטייסת

תהליך ההכשרה היה בטייסת ארוך וממושך, שכן הוא כלל הסבה על שלושה מטוסים שונים. כל אנשי צוות האוויר שמסיימים את קורס הטיס במערך התובלה הגיעו לטייסת מלכי האוויר לקא"מ של מספר חודשים. במהלכו עברו קורס אנגלית לתעופה, וכן טסו על מטוס הצופית. בסוף הקא"מ, חולקו החניכים: חלקם נשארו בטייסת, וחלקם הוצבה בטייסת הגמל המעופף.
עם ההצבה בטייסת, החלו בהסמכה על קוקיה ולאחר מכן על חופית. לאחר סיום תהליך ההסמכה בטייסת, הטייסים הצעירים התפתחו לתפקידי מדריכים, או הוסבו למערך התובלה הכבדה (מטוסי הבואינג 707 ("ראם") ה-C-130 הרקולס ("קרנף") והגאלפסטרים V ("נחשון").