google/wiki40b huggingface dataset:
הרי מרטינסון

חייו

מרטינסון נולד בג'מסונג, במחוז השוודי בלקינג' שבדרום-מזרח שוודיה. הוא שכל את שני הוריו בגיל צעיר, אחרי כן הוא נמסר למשפחה אומנת שדרה באזור הכפר השוודי. בגיל 16 ברח, והחל לעבוד על אוניה, שם הוא שהה בשנותיו הבאות בהפליגו מסביב לעולם, וביקר בארצות שונות כגון ברזיל והודו.
מספר שנים לאחר מכן, חלה במחלת ריאות שכפתה עליו לנטוש את הים והוא התיישב בשוודיה. את שנותיו הבאות הוא העביר בטיולים ברחבי שוודיה ללא תעסוקה קבועה וחי כנווד בדרכי הכפר. הוא נעצר בעוון שוטטות בהגיעו לעיר מאלמה, בגיל 21.
בגיל 29 ראה אור פרסומו הראשון. ביחד עם ארתור לונדסקביסט, גוסטב סנדגרן, אריק אסקלון הוא הוציא לאור אנתולוגיה בשם Fem unga (חמישה בני תשחורת), שהשיק את גל המודרניזם השוודי. שירתו ניכרת בחדות עין ובאהבת הטבע בצד תפישה הומניסטית עמוקה. הצלחתו הפופולרית כסופר הגיעה עם פרסום ספרו האוטוביוגרפי למחצה Nässlorna blomma (סרפד מלבלב), ב-1935, שעוסק בהתאקלמותו מלאת התלאות של נער באזור הכפר. הספר תורגם מאז ל-30 שפות.
אחת מעבודותיו המפורסמות ביותר היא מחזור השירים אניארה (Aniara : en revy om människan i tid och rum), המגולל את סיפורה של החללית אניארה, במהלך מסעה לחלל החיצון שם היא מאבדת את דרכה, ולבסוף משייטת ללא מטרה ברחבי החלל, בלי יעד מוגדר. הספר פורסם ב-1956 ועובד לאופרה ב-1959, הלחין אותו המלחין קרל-בירגר בלומדאהל. מחזור השירים תואר כ"סיפור אפי אודות שבריריותו ואיוולתו של האדם".
מ-1929 עד 1940 הוא היה נשוי לסופרת השוודית מואה מרטינסון. הרי מרטינסון הרגיש התקשה להתמודד עם הביקורת שנמתחה עליו לאחר שזכה בפרס נובל לספרות. הוא התאבד בעזרת זוג מספריים בבית החולים קרולינסקה שבסטוקהולם ב-1978.
קריסטלינה גורגייבה

השכלה וקריירה אקדמית

גורגייבה נולדה בסופיה. סבה, איבן קרשובסקי, היה עיתונאי מהפכן שלקח חלק במאבק של מחתרות בולגריות נגד שלטון האימפריה העותמאנית במאה ה-19.
גורגייבה קיבלה תואר שני בכלכלה פוליטית וסוציולוגיה ב-1976 ודוקטורט בכלכלה ב-1986 מהאוניברסיטה לכלכלה לאומית ועולמית. הדוקטורט שלה עסק במדיניות הגנה סביבתית וצמיחה כלכלית בארצות הברית.
בשנים 1977–1993 הייתה פרופסורית באוניברסיטה לכלכלה לאומית ועולמית בסופיה. הייתה עמיתת מחקר בבית הספר לכלכלה של לונדון בשנים 1987–1988, פרופסורית אורחת באוניברסיטה הלאומית של אוסטרליה ב-1991, חוקרת אורחת במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס בשנים 1991–1992 והרצתה באוניברסיטאות שונות בנושאים הקשורים בכלכלות מתפתחות ובכלכלה סביבתית.

קריירה במוסדות בינלאומיים

ב-1992 מונתה ליועצת בנושא מדיניות סביבתית במרכז ומזרח אירופה בבנק העולמי. ב-1993 החלה לעבוד ככלכלנית של הבנק העולמי והחזיקה בתפקידים שונים הנוגעים למדיניות סביבתית באירופה ובאסיה. בשנים 2000–2004 הייתה מנהלת תחום הסביבה והתוותה של הבנק בתחום. לאחר מכן, בשנים 2004–2007 ניהלה את המדיניות הבנק ברוסיה. ב-2008 היא מונתה לסגנית נשיא הבנק העולמי תחת רוברט זוליק.
ב-2010 מונתה לנציבה לשיתוף פעולה בינלאומי, סיוע הומניטרי וניהול משברים בנציבות האירופית, תחת נשיא הנציבות ז'וזה מנואל ברוזו. במסגרת תפקיד זה היא ניהלה את התגובה של האיחוד האירופי בנוגע למשברים הומניטריים ואסונות טבע באירופה וביבשות אחרות. בין השאר היא ניהלה את הסיוע שהאיחוד האירופי העניק להאיטי ולצ'ילה לאחר רעידות האדמה שהיו במדינות אלה ב-2010 ואת הסיוע לפקיסטן ולרומניה בעקבות השיטפונות שאירעו באותה שנה. היא ניהלה גם את תגובת האיחוד האירופי לקונפליקטים בדרפור ובקירגיסטן.
ב-2014 התמנתה גורגייבה לסגנית נשיא הנציבות האירופית לענייני תקציב ומשאבי אנוש בנציבותו של ז'אן-קלוד יונקר. היא הייתה סגנית הנשיא היחידה שלא כיהנה קודם לכן כשרה בממשלה של מדינה אירופאית. במסגרת תפקיד זה היא הייתה אחראית על ניהול התקציב של האיחוד האירופי כלפי הפרלמנט האירופי, הנציבות האירופית ובית המשפט האירופי לביקורת. היא נכנסה לתפקיד בזמן משבר החוב של יוון ומדינות אחרות בדרום האיחוד האירופי. למרות המשבר והביקורת על התקציב הגדול של האיחוד היא השיגה הגדלה של התקציב זמן קצר לאחר כניסתה לתפקיד.
ב-28 באוקטובר 2016 הוכרז שגורגייבה תכהן כמנהלת הראשית (Chief Executive Officer) של הבנק הבינלאומי לשיקום ופיתוח ושל אגודת הפיתוח הבינלאומית, שני מוסדות של קבוצת הבנק העולמי. היא נכנסה לתפקיד זה ב-2 בינואר 2017. במסגרת תפקידה היא ערכה רפורמות שעזרו להגדיל את התקציב של הבנק העולמי לסיוע באזורים מוכי עוני ולהגביר את האיתנות הפיננסית של הבנק. היא קידמה גם את המחויבות של הבנק לשוויון מגדרי בתוך הארגון והציבה יעד ש-50% מתפקידי ההנהלה בבנק העולמי יהיו מאוישים על ידי נשים עד 2020. היעד הושג במהלך 2018. ב-1 בפברואר 2019 מונתה גורגייבה לממלאת מקום נשיא הבנק העולמי לאחר שג'ים יונג קים הודיע שהוא פורש מהתפקיד.
לאחר שכריסטין לגארד הודיעה שתפרוש מתפקיד יושבת ראש מועצת המנהלים של קרן המטבע הבינלאומית כדי להתמודד לתפקיד נשיאת הבנק המרכזי האירופי, הוכרז ב-29 בספטמבר 2019 שגורגייבה היא המועמדת היחידה להחליפה בתפקיד. היא נכנסה לתפקיד זה ב-1 באוקטובר 2019 וצפויה להחזיק בו עד אוקטובר 2024.
יואן גורקוף

קריירה

גורקוף נולד בפלואמור שבאזור ברטאן, והחל את הקריירה שלו בקבוצת הנוער של לוריין, בה אימן אביו באותה תקופה. בשנת 2001 הוא עבר לקבוצת הנוער של סטאד רן, וכעבור שנתיים צורף לסגל הקבוצה הבוגרת.
בעונת 2003/2004 הוא השתתף ב-9 משחקים בלבד, בהם הבקיע שבעה שערים, אך בעונות שלאחר מכן זכה להצלחה רבה יותר. בעונת 2005/2006 הוא הבקיע 15 שערים, והוביל את ראן למקום השביעי בליגת העל הצרפתית ולהעפלה לגביע האינטרטוטו.
בקיץ 2006 עבר גורקוף למועדון הצמרת מילאן מהסרייה א', וחתם על חוזה שתוקפו עד סוף עונת 2010/2011. הוא הבקיע שער כבר במשחק הבכורה שלו, מול א.א.ק אתונה במסגרת ליגת האלופות, אך התקשה להשתלב במילאן בהמשך, והנהלת הקבוצה החליטה להשאילו בקיץ 2008 למועדון הצרפתי בורדו על מנת שיצבור ניסיון.
הוא היה לשחקן הרכב קבוע בבורדו כבר בתחילת דרכו, וכבש שער בכורה בליגה בניצחון 2 - 1 על קאן. בתחילת העונה הוא הוביל את בורדו לזכייה השנייה בתולדותיה בסופר קאפ הצרפתי, לאחר ניצחון על אולימפיק ליון. הוא אף הבקיע שער בניצחון 4 - 0 על ואן בגמר גביע הליגה הצרפתי. הוא סיים את העונה עם 12 שערי ליגה, והוביל את קבוצתו לזכייה באליפות צרפת. הוא נבחר בסיום העונה לשחקן השנה בליגה הצרפתית.
בקיץ 2009 נרכש גורקוף ממילאן על ידי בורדו, תמורת כ-15 מיליון אירו.
ב-24 באוגוסט 2010 נרכש גורקוף מבורדו על ידי אולימפיק ליון, תמורת כ-22 מיליון אירו.
ב-16 בספטמבר 2015 חתם לעונה אחת בסטאד רן.
ב-22 ביולי 2018 חתם לעונה אחת בדיז'ון.

קריירה בינלאומית

גורקוף צבר הופעות רבות עבור נבחרות צרפת הצעירות, והיה חלק מסגל נבחרת צרפת עד גיל 19 שזכתה באליפות אירופה עד גיל 19 בשנת 2005. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו עבור הנבחרת הבוגרת במשחק מול נבחרת שוודיה ב-20 באוגוסט 2008. ב-11 באוקטובר 2008 הוא הבקיע את שערו הראשון, במשחק מול נבחרת רומניה. במונדיאל 2010 הורחק בכרטיס אדום במהלך משחק שלב הבתים מול דרום אפריקה.
דוגזה

דוגזה (ביפנית: 土下座; באנגלית: Dogeza) היא תנוחה שמקורה בקוד הנימוס היפני, שמשמעה כריעה והשתחוויה אפיים ארצה לעבר אדם אחר, עד כדי נגיעה של ראש המשתחווה ברצפת הקרקע. תנוחה זו נעשית כאשר מישהו רוצה להביע כבוד לאדם בעל מעמד גבוה ממנו, או כדי להביע התנצלות עמוקה עבור אדם, ולהראות לו שרצונו הוא לטובתו ואין לו כוונה להזיק לו.
המונח נמצא בשימוש בפוליטיקה היפנית תחת הביטוי "土下座外交" (מבוטא: dogeza-gaikō) אשר מתורגם ל"דיפלומטיה מתרפסת" או "מדיניות חוץ מתרפסת". באופן כללי, דוגזה מתורגמת למילים כגון "השתטחות", "השתחוות" או "התרפסות".

המשמעות של ביצוע הדוגזה

בתודעה החברתית היפנית כיום, מעשה הכריעה על הקרקע והשתחוויה בתנוחת הדוגזה, הוא מעשה נדיר יחסית, שנעשה בו שימוש רק על ביצוע התנהגות לא ראויה שסטתה באופן קיצוני מההתנהגות הנורמטיבית. התנוחה נעשית כחלק מהבעת הצער והחרטה על מעשיו, על הטרחה והפגיעה שגרם לאדם אחר לעבור. על ידי ביצוע הדוגזה והתנצלות בפני מישהו שהוא פגע בו, בדרך כלל לאדם הנפגע תהיה נטייה לסלוח.

היסטוריה

ב"גישיוואז'ינדן" (魏志倭人伝) - הרשומה הסינית העתיקה ביותר המצויה בידנו, המתארת מפגשים עם בני העם היפני, מצוין שביאמטו-קוקו - חבל ארץ עתיק ביפן, כאשר אזרחים פשוטים נפגשו עם אצילים ובעלי מעמד גבוה לאורך הדרכים, היו כורעים ומשתחווים בפניהם, ומחברים כפיים כתנוחת תפילה ובקשה, ומכאן האמונה בקרב חוקרים שתנוחה הדוגזה היא מנהג יפני עתיק.
בהיסטוריה של יפן מימי תקופת קופון ניתן למצוא תיעודים של ההאניווה המבצעים את תנוחת הדוגזה.
בתקופה המודרנית המוקדמת, כאשר המצעדים והתהלוכות של שליטי הדאימיו עברו ליד אנשים, הייתה אמונה רווחת כי הייתה זו חובה מנדטורית-חוקית עבור הציבור לבצע דוגזה לאנשים במעמד גבוה יותר, ואנשים לא ביצעו זאת מבחירתם, אך אמונה זו כנראה אינה נכונה. ביצוע הדוגזה היה מצוי אצל אנשים פשוטים אפילו בעת החדשה כאשר הם התראיינו על ידי אדם בעל סמכות במעמד גבוה יותר מהם, כאשר לא הייתה שום חובה בביצוע התנוחה.
סוכרלוז

סוכרלוז (Sucralose) הוא ממתיק מלאכותי המשמש כתחליף סוכר. ידוע בשמו המסחרי בתור "Splenda" בארצות הברית ו"סוכרזית סוכרלוז", "סוכרה דיאט", "מתוקלייט" ו"סוכרלוז" בישראל. באיחוד האירופי הוא מסומן בתור תוסף E955.
הממתיק התגלה בשנת 1976. הוא מתוק פי 500-600 מסוכרוז, כלומר פי שניים יותר מתוק מסכרין ופי שלושה מאספרטם. הוא מיוצר על ידי החלפת שלוש קבוצות הידרוקסיל בסוכרוז במולקולות כלור כדי ליצור 1,6-dichloro-1,6-dideoxy-β-D-fructo-furanosyl 4-chloro-4-deoxy-α-D-galactopyranoside. בניגוד לאספרטם, הסוכרלוז נשאר יציב בטמפרטורות גבוהות וב-PH משתנה, ולכן יכול לשמש כתחליף סוכר גם באפייה או במוצרים הדורשים חיי מדף ארוכים.
ויויו גם

היצירה

השיר בצרפתית של ברסנס (מילים ולחן) נקרא "אשתו של הקטור" (la femme d'Hector) - שיר שעוסק באשתו של השכן הקטור, שיצא בשנת 1958.
באותה שנה (1958) כתב דן אלמגור שיר בעברית על פי אותו לחן, אך עם מילים שונות לגמרי, ללהקת הנח"ל. תוכן השיר מציג חבורת ילדות וילדים, הגדלים ומתבגרים ביחד בתנועת נוער, וממשיכים ביחד להיאחזות, לנישואים ועד לזקנה. השיר נכתב בסגנון הומוריסטי, מנקודת ראייתן של הבנות, אשר מגלות "שישנם גם בנים". הפזמון החוזר מפרט את רשימת הבנים וכינוייהם:
יחד עם גִּיגִי "הלץ"
 
ועם צַפְצָא "בול עץ"
 
ועם שׁוּקִילֶה "ג'ורה"

...

וכמובן –
 
גם עם "שְׁפַּץ הקטן",
 
ו"אַם",
 
ו"יוֹיוֹ גַּם".
השיר הושר בשנת 1979 על ידי חוה אלברשטיין, וזכה בהמשך לביצועים נוספים של הרכבים שונים.
דן אלמגור תרגם כעבור שנים את השיר המקורי מצרפתית עם שמות צרפתיים, השיר נקרא "אשתו של מר ז'וז'ו" שלא הוקלט. תרגום שונה של השיר הוא מאת יוסי בנאי, שבתרגומו נקרא השיר "אשתו של בנץ". בנאי עצמו הקליט את השיר בתרגום זה.
אורינוקו

גאוגרפיה

אורכו של האורינוקו הוא 2,400 ק"מ, ואגן הניקוז שלו מכסה שטח של כ-880,000 קמ"ר. מקורותיו, המוקפים ביער הגשם של האמזונס, נובעים מהרי רמת גיינה שבדרום ונצואלה ובברזיל. מהלכו מתעקל בקשת גדולה ממערב צפונה, אז נשפכים אליו נהרות מרכסי האנדים הצפוניים: קורדיירה דה מרידה (ונצואלה) והקורדיירה המזרחית (קולומביה), שם הוא משמש גם כגבול בין ונצואלה לקולומביה. לאחר מכן זורם האורינוקו מזרחה דרך סוואנות וערבות-בר אל חוף האוקיינוס האטלנטי, אליו הוא נשפך בדלתה גדולה וביצתית. 
יובליו הראשיים של האורינוקו הם הנהרות גווירה ומטה (קולומביה), אפורה, קורה וקרוני (ונצואלה). במוצאו של הנהר ברמות גיינה, הוא מתפצל לשני ערוצים: אחד מהם הוא האורינוקו עצמו, שאליו זורמים כשני שלישים ממי הנהר, והשני הוא הנהר המיוחד במינו קסיקיארה, שמחבר בין אגן הניקוז של האורינוקו לזה של האמזונאס, ומוליך את השליש הנותר אל הנהר ריו נגרו וממנו לנהר אמזונאס.

היסטוריה

במשך אלפי שנים יושב אזור האורינוקו בידי שבטים אינדיאנים. האירופאי הראשון שהגיע לשפך האורינוקו היה כריסטופר קולומבוס, במסעו השלישי לאמריקה בשנת 1498, שעל אף שהבחין בערבוב המים המתוקים שמזרים הנהר למרחבי האוקיינוס, לא השכיל להבין שנהר עצום שכזה עובר ביבשת גדולה, ובכך החמיץ למעשה את גילוי אמריקה הדרומית. בין המפורסמים שבחוקרי האורינוקו נמנו אלכסנדר פון הומבולדט, שבילה כשנה וחצי בחקירת יערותיו בסירות רעועות וברגל בחברת ידידו אמה בונפלן, וכן סר וולטר ראלי, שהאמין כי ימצא את עיר הזהב האגדית אל דוראדו ביערות האורינוקו. ראלי שיכנע את אליזבת הראשונה מלכת אנגליה לממן את מסעו. הוא נכשל בניסיונו, לאכזבת מלכת אנגליה, אף שחזר לבריטניה עם תיאורים נלהבים על מערכת החי והצומח של האורינוקו.

בעלי חיים

הדלתה הגדולה של האורינוקו היא מבוך של תעלות, איים וצמחייה מוריקה, בה חיים שפע של בעלי חיים: קורמורנים, דגי פיראנה, דולפינים, קפיברה, שלדגים, פומות, יגוארים, קופי קפוצ'ין, נחשי בואה ואנקונדה, איגואנות ועוד. בדלתת האורינוקו חי מין של תנין בשם תנין האורינוקו, שהוא מין התנין היחיד החי באזור תפוצה אחד בלבד בעולם כולו.

דמוגרפיה

הערים העיקריות על נהר האורינוקו הן סיודד בוליבר (312,691 איש), סיודד גואיאנה (800,000 איש), וטוקופיטה (80,000 איש). בשטח הדלתא חיים כ-24 אלף איש מבני השבט האינדיאני ווראו (Warao).
קרחון גרגורי (אנטארקטיקה)

גילוי הקרחון

הקרחון מופיע לראשונה במפה של ממשלת ארגנטינה משנת 1957.

מקור השם

שמו של הקרחון ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים של בריטניה בשנת 1960.
הקרחון נקרא על שמו של הולינגוורת' פרנקלין גרגורי (Hollingsworth Franklin Gregory), מהנדס אווירונאוטיקה אמריקאי שהיה חלוץ בפיתוח מסוקים ושימוש בהם.

לקריאה נוספת

• M. G. Laird, G. D. Mansergh & J. M. A. Chappell (1971), Geology of the Central Nimrod Glacier area, Antarctica, PP 436 - 437, New Zealand Journal of Geology and  Geophysics, 14:3, 427-468, DOI: 10.1080/00288306.1971.10421939
לחץ

לחץ בנוזלים ובגזים

נוזלים וגזים (המכונים יחד זורמים) מורכבים ממספר רב של מולקולות אשר נעות באופן אקראי לכל הכוונים. בכל זמן נתון מספר רב של מולקולות מתנגשות זו בזו או במשטח, והכוח אשר הן מפעילות בהתנגשות זו יוצר לחץ אחיד בקירוב טוב. במיוחד כשמדובר בגזים הלחץ תלוי בתכונות החומר: ככל שיש יותר חלקיקים (יותר גז במיכל) הלחץ עולה, וככל שמהירות החלקיקים של הגז גדלה (ואיתה גם הטמפרטורה), הלחץ יעלה גם כן.
לחץ סטגנציה (עצירה) הוא הלחץ שיוצר זרם הנתון במהירות מסוימת ונעצר. בכלי טיס משתמשים בצינור פיטו על מנת למדוד את הלחץ מסביב למטוס, ואת לחץ הסטגנציה ובאמצעותם לחשב את מהירות הטיסה ביחס לאוויר.

תת-לחץ

תת לחץ או לחץ שלילי מתאר מצב בו הלחץ הנמדד מוצג כערך שלילי. תת-לחץ בדרך כלל נובע כתוצאה מכך שהלחץ הנמדד נמוך מלחץ ייחוס כלשהו ומוצג יחסית אליו. תת-לחץ בצמיג למשל הוא לחץ הנמוך מהלחץ הרצוי לצמיג. תת-לחץ של 80 קילו פסקל יכול להופיע במד לחץ סטנדרטי כלחץ שלילי של 21 קילו פסקל ביחס ללחץ אטמוספירי (101 קילו פסקל).
בואו לאכול איתי (ישראל)

עונה ראשונה ושנייה

התוכנית שודרה כל ערב מראשון עד חמישי בשעה 19:00 ושידור חוזר בשעה 23:00 בערוץ הראשון. 
כל עונה כללה 50 פרקים, סה"כ שודרו 100 פרקים.
בפרקים 11 עד 15 בעונה הראשונה התארח ח"כ אורן חזן כאחד הבשלנים.
מאוגוסט 2017 העונה השנייה של התוכנית שודרה בכאן 11 בפריים טיים בפורמט של שתי תוכניות בנות שעה בשבוע.

עונה שלישית - עונת הזוגות

בנובמבר 2017, תאגיד השידור הודיע על פתיחת ההרשמה לעונה השלישית, שתהיה עונת זוגות וזו עלתה לשידור ב-9 באוקטובר 2018. 
התוכנית משודרת יום שלישי וחמישי בשעה 21:00 בכאן 11.  
בעונה זו, יתחרו זה בזה בכל שבוע שלושה זוגות מרחבי הארץ. כל זוג מארח את הזוגות האחרים בביתו הפרטי לארוחה שבני הזוג הכינו בעצמם, וכוללת שלוש מנות: ראשונה, עיקרית וקינוח. הזוג המארח יעבוד יחד על הכנת הארוחה, כשמלבד האוכל עליהם להשקיע בבידור ובחוויית האירוח, כדי לרצות את הזוגות המתארחים אצלם. בסיום הארוחה יעניקו הזוגות המתארחים לזוג המארח ציון משוקלל של החוויה כולה, ולאחר שלוש הארוחות יוכרז הזוג המנצח, שיזכה בנסיעה קולינרית זוגית לאיטליה.
הזוגות שמשתתפים בעונה זו הם מראה מגוונת של החברה הישראלית, החל מסיווג הזוגיות (נישאים בשידוך, נישואים בגיל צעיר, פרק ב, חד-מיניים, זוגיות פתוחה, זוגות מעורבים ערבים ויהודים), דרך גילאי בני הזוג, מצבם הסוציו-אקונומי, דעותיהם הפוליטיות, ארצות המוצא והדת שלהם, ועד לתפיסות הקולינריות שלהם (טבעונים, צמחונים, קרניבורים, שומרי כשרות, ואפילו מי שמגדלים ואוכלים חגבים).
הפרקים משודרים בבכורה בערוץ היוטיוב של כאן טרם שידורם בטלוויזיה.
תעאיוש

תעאיוש (בערבית: تعايش) היא קבוצה יהודית-ערבית, שמטרתה המוצהרת היא לקדם את השותפות בין יהודים לערבים ובין ישראלים לפלסטינים ולחתור לשוויון ולשלום. הארגון פועל למען הפלסטינים וערביי ישראל ומוחה נגד פעולות של ממשלת ישראל על ידי מאבק בכלי של פעולה ישירה לא אלימה. פירוש המילה תעאיוש בשפה הערבית הוא "דו-קיום".

היסטוריה

תעאיוש החלה את פעילותו בסוף שנת 2000, כאשר בעקבות האינתיפאדה השנייה חלה ירידה בשיתוף הפעולה בין ערבים ליהודים. עם מייסדי הקבוצה נמנים גדי אלגזי ודוד שולמן.
בתחילת פעילות הקבוצה עסקו חבריה בעיקר על פרויקטים להקמת מרכזים קהילתיים, שיפוץ גני ילדים, כבישים וכדומה, ביישובים פלסטיניים, בכפרים ערביים בישראל, ביישובים בדואים בלתי מוכרים ובערים מעורבות של יהודים וערבים. הם שלחו במשאיות ובמכוניות פרטיות מזון וציוד רפואי לפלסטינים. כיום פעילות הקבוצה כוללת גם שמירה על זכויות המרעה של רועים פלסטינים דרך ליוויים לשטחי המרעה והתמודדות מול גירושים.
הקבוצה מוחה נגד גדר ההפרדה ופעיליה משתתפים בהפגנות נגד הגדר בבילעין.
בינואר 2016 פרסמה תוכנית התחקירים "עובדה" תחקיר שבוצע על ידי ארגון עד כאן שתיעד את אחד מפעילי תעאיוש הוותיקים, עזרא נאווי, מספר על כך שהעביר למנגנוני הביטחון הפלסטיניים שמות של פלסטינים שמעוניינים למכור את אדמותיהם ליהודים, בידיעה שיש סיכוי שהם יעונו ויירצחו, ומתגאה שנהג כך בעבר מספר פעמים. משטרת ישראל פתחה בחקירה וב-27 במרץ 2016 המליצה להעמיד את נאווי וגיא בוטביה, פעיל נוסף בתעאיוש, לדין בגין מגע עם סוכן זר וקשירת קשר לביצוע פשע. ביוני 2017 הודיעה פרקליטות ירושלים כי תגיש כתב אישום נגד נאווי בגין העברת מידע למנגנון הביטחון המסכל ברשות הפלסטינית, בכפוף לשימוע. וביולי 2018 הוגש נגדו כתב אישום.

פעילות

כיום חברי תעאיוש פועלים בעיקר בליווי רועי צאן פלסטינים בבקעת הירדן ובדרום הר חברון. הפעילות כוללת ליווי אל שטחי המרעה ועזרה בהתמודדות מול הצבא ומול מתנחלים החוסמים את דרכם.
אוריאל עקביא

אוריאל עקביא (יעקבוביץ) (נכתב גם עקביה; 13 בדצמבר 1909 – 22 בינואר 1997) היה מחנך, פסיכולוג וסופר ישראלי. בנו של אברהם אריה עקביא.

ביוגרפיה

עקביא נולד בעיר ורשה שבפולין הרוסית, בנו של הסופר, המתרגם וחוקר הלוח העברי אברהם אריה עקביא, ובתיה פייגה, בתו של שחקן התיאטרון היידי יעקב ציפיס.
התחנך בגן ילדים עברי באודסה ובגימנסיה עברית "אסכולה" בוורשה, וסיים את לימודיו בשנת 1928.
ב-1929 עלה לארץ ישראל, ובשנת 1933 סיים לימודי מוסמך במדעי הרוח באוניברסיטה העברית בירושלים. ב-1937 הוסמך להוראה והשתלם בפדגוגיה רפואית ובפסיכולוגיה באוניברסיטת ניו יורק, לצורך טיפול פרטני בילדים עם קשיי לימוד וחינוך.
בתקופת המרד הערבי הגדול כתב בעיתוני "הארץ" ו"דבר" וייסד "בית ספר עירוני לנוער" עבור נערים עובדים מטעם עיריית תל אביב.
בשנת 1940 נישא למרגלית, בתו של דב ספיר. בני הזוג היו הורים לשלושה ילדים: רוני, נעמן ועדן.
במהלך מלחמת העולם השנייה התנדב לצבא הבריטי, שירת במשך שלוש שנים, מהן מסוף שנת 1943 כקצין. במלחמת העצמאות עבד במכון הפסיכוטכני הצבאי ובהוראה למתנדבים שהגיעו מחו"ל. בסיום המלחמה יסד וניהל בית ספר עממי בלוד, ולאחר מכן נתמנה למורה וסגן מנהל בבית ספר בשכונת יד אליהו בתל אביב.
היה חבר הוועד הפועל של ארגון המורים הכלליים, מנהל שירותי הנוער בעיריית תל אביב וחבר בהנהלת בית המדרש למורים בתל אביב.
עקביא הרבה לכתוב מאמרים בעיתונות פדגוגית בנושאי חינוך, הוראה וטיפול אינדיבידואלי לתלמידים המתקשים בלמידה. בעבודתו התייחס לשימוש בציור כאמצעי טיפולי, בייחוד בעבודה עם ילדים, עבורם הוא מהווה קשר ראשוני שאינו מאיים ואינו מצריך הבעה מילולית של תחושותיהם. בנוסף, לדבריו, הציור מאפשר לגלות דברים שהמטופל אינו בהכרח מודע אליהם או אל חשיבותם.
הרצה בנושאי חינוך ופסיכולוגיה במוסדות בארץ ובחו"ל. כתב ספרי שירה, סיפורת ותרגום משפות אירופיות ומיפנית. פרסם ספרי לימוד ומדריכים להורים במקצועות הפסיכולוגיה, החינוך וההוראה, ומקראות להוראת השפה העברית, גאוגרפיה והיסטוריה. בין ספריו, כתב מילון שימושי למונחים בפסיכולוגיה, "פרקים בפסיכולוגיה שימושית" (1953), וערך את כרך ד' באנציקלופדיה מעיין (1951).
כתחביב אסף קמעות ופסלונים, שהציג בדירתו שבצפון תל אביב.
עקביא נפטר ב-1997, בגיל 87. אלמנתו מרגלית נפטרה ב-2001 ונקברה לצדו בבית העלמין ירקון.
מיד לאחר שחרורו מהצבא הבריטי בשנת 1945 שימש כמחנך כיתה בבית-ספר לדוגמה בצפון תל אביב. תלמידיו אהבו את יכולתו לתקשר אתם כאחד מהם, אך שמרו על כבודו כמחנך מסור שראוי להישמע וללמוד ממנו. אחד מתלמידיו באותן שנים היה הסופר והאמן עמוס אריכא שעמד אתו בקשר חברי גם בבגרותו והעריך את סגולותיו כסופר מובהק לבני הנעורים.
הרובע הרביעי של פריז

דמוגרפיה

שיא צפיפות האוכלוסין ברובע היה לפני 1861, על אף שהוא קיים בצורתו הנוכחית רק מאז תוכנית השיפוצים הגדולה של פריז בשנות השישים של המאה ה-19. במפקד האוכלוסין האחרון (משנת 1999), מנתה האוכלוסייה 30,675 איש, בעוד שברובע היו 41,424 משרות.
סופי אוקונדו

ביוגרפיה

אוקונדו נולדה בלונדון לג'ואן מורה לפילאטיס ולהנרי אוקונדו.
אביה של אוקונדו היה ניגרי ואמה היא יהודייה ממוצא אשכנזי, בת למהגרים מפולין ורוסיה.
אביה של אוקנדו עזב את הבית כשהיא הייתה בת חמש ואוקונדו גודלה על ידי אמה ועל פי מסורתה. אוקונדו התבטאה בעבר על המוצא היהודי שלה ואמרה "אני גאה להיות יהודייה, בדיוק כפי שאני גאה להיות שחורה".
לאוקונדו יש ילדה אחת, אופי (1997), ממערכת יחסים שהייתה לה עם העורך האירי יואין מרטין.
.
אוקונדו מגדירה את בתה אופי, כיהודייה, אירית, וניגרית.

קריירה

אוקונדו למדה באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה וניסתה את תחומי המשחק, התיאטרון והטלוויזיה.
היא פרצה לתודעה הציבורית בשנת 1995 בקומדיה בכיכובו של ג'ים קארי "אייס ונטורה: בלש פראי", בה גילמה את דמותה של נסיכת שבט הוואטאצ'י.
ב-2002 היא שיחקה לצידה של אודרי טאטו במותחן הפשע "דברים יפים ומלוכלכים".
ההופעה הטובה ביותר של אוקונדו עד כה הייתה בשנת 2004 בדרמת המלחמה ההיסטורית שהייתה מועמדת ל-3 פרסי אוסקר, "מלון רואנדה". הסרט מבוסס על סיפורו האמיתי של רצח העם ברואנדה, שביצעו אנשי שבט ההוטו באנשי שבט הטוטסי, ב- 1994. אוקונדו גילמה בסרט את דמותה של טטיאנה, אשתו של פול רוססבגינה, מנהל בית מלון אירופאי ברואנדה, שהקים בו מיקלט עבור אנשי שבט הטוטסי במהלך רצח העם.
על תפקידה קיבלה אוקונדו מועמדות לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר (הזוכה באותה שנה בסופו של דבר הייתה קייט בלאנשט).
שנה לאחר מכן כיכבה אוקונדו בדרמת הפעולה הבדיונית "איון פלוקס", לצידה של שרליז תרון.
בשנת 2006 קיבלה אוקונדו מועמדות לפרס גלובוס הזהב, על תפקידה בסדרה "טסונאמי: היום שאחרי". כמו כן שיחקה בסרט הפעולה הבדיוני "אלכס ריידר: בלב הסערה".
ב-2007 גילמה את דמותה של ננסי, בסדרת הטלוויזיה "אוליבר טוויסט" על פי הרומן של דיקנס.
ב-2011 שיחקה בסדרה הסטירה.
ב-2013 גילמה את דמותה של פאיה רייג', בסרט "העולם אחרי".
בשנת 2014 זכתה אוקונדו בפרס טוני על הופעתה במחזה "A Raisin in the Sun" לצידו של דנזל וושינגטון.
ב-2016 הופיעה בסדרת ה-BBC "הכתר החלול" בתפקיד מרגרט מאנז'ו.
בשנת 2018 שיחקה במיני-סדרה הבריטית "תאוות נדודים" שכתב ניק פיין, ושודרה בנטפליקס.
הארי המלין

קריירה

המלין למד באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, ולאחר מכן פנה לקריירת משחק. הופעתו הקולנועית הראשונה של המלין הייתה בסרט הקולנוע "Movie, Movie", לצדו של ג'ורג' סי סקוט ב-1978. הופעתו בסרט זיכתה אותו במועמדות לפרס גלובוס הזהב בקטגוריית ההופעה הראשונה הטובה ביותר. עם זאת, הוא פרץ לתודעה רק ב-1981, כשגילם את דמותו של פרסאוס בסרט הקולנוע "התנגשות הטיטאנים", בו שיחק גם לורנס אוליבייה. על אף הצלחתו של סרט זה, דשדשה הקריירה של המלין, עד שהצטרף ל"פרקליטי אל איי" ב-1986, בה גילם את דמותו של עורך הדין מייקל קיוזאק במשך חמש מתוך שמונה עונותיה של הסדרה. במשך שלוש שנים ברציפות, 1988, 1989 ו-1990 היה מועמד לפרס גלובוס הזהב בקטגוריית השחקן הטוב ביותר בסדרת דרמה.
המלין ניסה למנף את הצלחתו ב"פרקליטי אל איי", אך ללא הצלחה מרובה. עיקר תפקידיו מאז עזב את "פרקליטי אל איי" היו בסרטי טלוויזיה ובתפקידי אורח בסדרות טלוויזיה שונות. רק בשנת 2004 זכה לתפקיד קבוע בסדרת טלוויזיה מצליחה, כשגילם את דמותו של אהרון אקולס ב"ורוניקה מארס". בשנת 2007 השתתף בגרסה האמריקאית של "רוקדים עם כוכבים". 
בשנת 2015 השתתף בסרט "אחיות בדם". ביולי 2016 החל לשחק לצד ראיין פיליפה בסדרת האקשן של USA "על הכוונת" אשר נוצרה כעיבוד טלוויזיוני לספרו של סטיבן הנטר "Point of Impact". ביולי 2017 הסדרה שבה לעונה שנייה. 

חייו האישיים

המלין היה נשוי בעבר לשחקניות ניקולט שרידן ולורה ג'ונסון. מאז 1997 הוא נשוי לשחקנית ליסה רינה, ולזוג שני ילדים. להמלין ילד שלישי, מהשחקנית השווייצרית אורסולה אנדרס, ששיחקה לצדו ב"התנגשות הטיטאנים".
עמוד הדוכס מיורק

מבנה האנדרטה

האנדרטה בנויה מאבן גרניט ורודה ובראשה פסל מעשי ידי הפסל ריצ'רד וסטמאקוט משנת 1834. הפסל פונה לכיוון אנדרטת מלחמת קרים וכיכר פיקדילי. גובה העמוד 37.6 מטרים.

בניית האנדרטה

בשל פשיטת רגל של הדוכס במותו בשנת 1827 הוחלט כי כל חיילי הצבא הבריטי יוותרו על יום אחד משכרם כדי לממן את הקמת האנדרטה. הקמת האנדרטה החלה בשנת 1833 והסתיימה שנה מאוחר יותר.
בדחני התקופה רמזו כי גובהו הרב של העמוד הוא ניסיון של הדוכס להימלט מנושיו, שלהם היה חייב למעלה מ-2 מיליון ליש"ט.
יאנגר

עלילה

לייזה מילר (סאטון פוסטר) היא אישה בשנות הארבעים לחייה שהתגרשה זה עתה. בעלה לשעבר התמכר להימורים ואיבד את ביתם וכל חסכונותיהם. לפיכך היא נאלצת לחפש עבודה לאחר שנים רבות בהם הייתה עקרת בית. בצעירותה היא עסקה בתחום ההוצאה לאור, וכעת היא מנסה למצוא עבודה בתחום זה. אולם, כדי שתוכל לעבוד בתחום, עליה לעבוד קודם כל במשרות זוטרות. מסתבר שאנשים אינם ששים לשכור אישה בת ארבעים בשביל משרות כאלה, בייחוד לאור העובדה שבמשך שנים היא לא עבדה בשום עבודה ואין לה ניסיון. במהלך ניסיונותיה לחפש עבודה היא פוגשת במקרה את ג'וש (ניקו טורטורלה), אמן קעקועים בן 26, שטועה לחשוב שהיא בגילו. מגי (דבי מזר), חברתה הטובה, מציעה ללייזה להעמיד פנים שהיא בת 26, כדי שתוכל להתקבל לעבודה. היא מתקבלת לעבודה בחברת הוצאה לאור בשם "אימפיריקל" בתור עוזרתה של מנהלת השיווק, דיאנה טראוט (מרים שור). במהלך עבודתה היא מתיידדת עם קלסי פיטרס (הילרי דאף), עורכת ספרים צעירה ושאפתנית.

הפקה

הסדרה מבוססת על רומן של פמלה רדמונד סטרן בעל אותו שם. באוקטובר 2013, TV Land הזמינה פיילוט מהיוצר והמפיק בפועל דארן סטאר. מעצבת התלבושות פטרישיה פילד, שעבדה עם סטאר על סקס והעיר הגדולה, היא יועצת התלבושות של התוכנית.

ביקורת

הסדרה קיבלה שבחים מהמבקרים. אתר Rotten Tomatoes נתן לעונה הראשונה דירוג של 97%, בהתבסס על ביקורות של 34 מבקרים וציון ממוצע של 7.6 מתוך מדרג של 10. מבקר האתר כתב, "כתיבתו השנונה של דארן סטאר והכריזמה של סאטון פוסטר שמים את הסדרה דרגה אחת מעל לסיטקומים הקודמים של TV Land".‏ Metacritic נתנו לעונה הראשונה ציון של 75% בהתבסס על ביקורות של 20 מבקרים, תוך ציון שהסדרה קיבלה ביקורות טובות באופן כללי. Metacritic נתן לעונה השנייה ציון של 75% בהתבסס על ארבע ביקורות.