שושלת ג'ואו

שושלת ג'וֹאוּ המערבית

לפי המיתולוגיה הסינית, תחילתה של שושלת ג'ואו הייתה בהתעברותה הניסית של אשתו של הקיסר קו, לאחר שדרכה על עקבתו של שאן-די, האל הראשי בפנתאון הסיני; שמו של הנולד היה שי. הוא שרד למרות שאמו נטשה אותו שלוש פעמים, לימד את בני האדם כיצד לגדל צמחים ולעבד את הקרקע, וזכה למשרה קיסרית ונחלה. לאחר מותו, ניתן לו על ידי המלך טאנג משאנג הכינוי "שר הדוחן", והתבסס פולחן שלו כאל האחראי על הקציר. בתקופת שאנג, השושלת התבססה בעמק הנהר ווֶי, וצברה כוח צבאי ופוליטי (ניתן להבין זאת על ידי אזכורה התכוף בעצמות הניחוש, בהן השתמשו מלכי שאנג כדי לחזות את העתיד). לא היה שוני תרבותי משמעותי בין ג'ואו של תקופת שאנג לבין אזורים אחרים מאותה תקופה, וייתכן שלשאנג הייתה השפעה מסוימת על האזור.
בשנת 1046 לפנה"ס הצליחו בני ג'ואו להכניע את אחרון מלכי שאנג, ג'וֹאוּ-סִין, בקרב מוּיֵה, שנערך במרכז חנאן. במהלך הקרב ערקו רבים מעבדיו של ג'ואו-סין לשורות ג'ואו, מהלך שמוטט את מעט המשמעת והמורל שהיו לצבא שאנג והביא להפסדו. כל חיילי שאנג הנאמנים נהרגו בקרב, או חוסלו אחריו. לאחר הקרב נמלט מלך שאנג האחרון לארמונו, ענד את כל תכשיטיו, העלה את עצמו באש ונשרף למוות. כנראה על מנת שלא להכעיס את די, האל לו סגדו מלכי שאנג, משפחת שאנג עצמה לא חוסלה. במשך כ-250 השנים הבאות, יתנהל השלטון מבירתם המקורית של הג'ואו, חאו .
מכיוון שיורשו של ג'י-פא (שכונה לאחר מותו הקיסר ווּ), צ'נג, היה צעיר מכדי לשלוט בפועל, מילא את מקומו דודו, הדוכס מג'ואו. ניסיון מרד שנוהל על ידי שניים מאחיו של וו, בשיתופו של בנו של ג'ואו-סין, סוכל על ידי הדוכס. בסופו של דבר, גרם המרד לשינויים פוליטיים נרחבים, ביניהם הענקת השטחים במזרח תחום שלטונה של השושלת לבני משפחתו ותומכיו של הדוכס, כמו גם כריתת הסכמים עם ישויות פוליטיות נפרדות, שבהם "ניתנו להן" הנחלות עליהן שלטו. חלוקת הנחלות גרמה בסופו של דבר להיווצרותה של מעין מערכת פאודלית, בה המלך היה תלוי בשיתוף הפעולה של ה"וסאלים" שלו. אמנם בתחילה שליטתו של המלך בנחלות הייתה חזקה יחסית, והאצילים שהפקדו עליהן ביקרו באופן קבוע בבירה הקיסרית; אך עם הזמן, סמכותו של המלך על נחלות-ספר אלו נחלשה בהדרגה.
לאחר סיכול המרד, עמל הדוכס מג'ואו על ביסוס הלגיטימציה של שלטונו; ככל הנראה, בתקופתו נוסח עקרון מנדט השמיים, לפיו האל טִיין (השמיים) מעניק כרצונו את הזכות להפיל שלטון לא-צודק, ונותן את השלטון לבעל ה"סגולה" (מושג המתייחס לערכיו המוסריים של המלך, לכוח הפוליטי שלו ולקשרו הטוב עם האלים). אם כך, השמיים הם שנתנו לון את הזכות להפיל את שלטון שאנג. הפולחן לשמיים התנהל בלעדית בחצר הקיסר, וכך נמנעו מרידות פוטנציאליות של אצילים שהיו עשויים לטעון שלהם ניתן המנדט; עם זאת, בכתבים מהתקופה נכתב בבירור שגם שושלת ג'ואו עשויה לאבד את המנדט במידה ויעלה לשלטון מלך לא ראוי. לעקרון מנדט השמיים הייתה השפעה רחבת-היקף על ההיסטוריה הסינית.
עם הזמן, הוסאלים המופקדים על הנחלות צברו כוח פוליטי זהה כמעט לזה של המלך. מלכי ג'ואו המערבית האחרונים הביאו לשקיעתה של השושלת, ולאחר שמלכה האחרון של ג'ואו המערבית, יוֹאוּ, הגלה את אשתו לטובת פשוטת-העם באו סה, מרדו בו אביה של המלכה, נתיניו הממורמרים של המלך, ושבטי החואנג-רונג . המרד הצליח, חאו נכבשה, ויואו נהרג. בנו, שהומלך על ידי המורדים, לא הצליח להחזיר את השושלת על תלה, ונאלץ להעביר את הבירה מזרחה, לצ'נג-ג'ואו (כיום לוו-יאנג). כאן מתחילה תקופת ג'ואו המזרחית, המאופיינת באי-שקט פוליטי ובמלחמות בלתי-פוסקות בין הוסאלים על השליטה בסין.

חקלאות

החקלאות הייתה מפותחת מאוד בתקופת ג'ואו והתבססה על שיטה המזכירה את הפאודליזם האירופי, לפיה כל האדמות היו שייכות לאצילים, והוקצו לצמיתים שעיבדו אותן. דוגמה לשיטה חקלאית מהתקופה היא חלוקת השדה אותו מעבד הצמית לתשעה חלקים שווים, כאשר התבואה שגדלה במרכזי מהם הועברה לאציל כמס, והחלק הנותר היה שייך לאיכר. הממשלה המרכזית אגרה את עודפי התבואה במחסנים לתקופות של בצורת ורעב. האצילים פיקחו גם על הפקת המתכות מהעפרות בשיטה דומה.
בתקופת ג'ואו נבנו פרויקטי ההנדסה ההידראולית הראשונים בתולדות סין, ששימשו לייעול השקיית השדות. הסכר העצום שנבנה בהוראת דוכס ווי, סונשו אאו , היה הפרויקט הראשון מסוג זה; הסכר גרם ליצירת מאגר מים עצום (בצפון אזור אנחווי של ימינו) ששימש להשקיית השדות. שימן באו  תכנן את מערכת תעלות ההשקיה הראשונה בסין, שהובילה את מימי נהר ז'אנג  אל אזור גבוה יותר בנהר הצהוב.

צבא

בראשיתה של ג'ואו המערבית, ברשות השושלת היה צבא חזק שחולק לשתי יחידות עיקריות. במספר מערכות, נכבשו מישור לוס , אזור נינגשיה של היום, ושפך הנהר הצהוב. כוחה הצבאי של השושלת הגיע לשיאו בסוף ימיו המלך ג'או, כאשר הוביל את צבאו למערכות בהן ניסה לכבוש את אזור נהר ההאן (יובל של היאנגצה). האחרון מבין הניסיונות הללו הסתיים באסון - צבאו של המלך נמחק כמעט לחלוטין, והוא עצמו טבע בעת שניסה לסגת עם שארית כוחותיו דרך נהר. ניסיונות דומים בהמשך נחלו הצלחה מועטה: המלך לי הוביל 14 יחידות צבאיות כנגד ה"ברברים" בדרום תחום שלטונו, מבלי להשיג ניצחון; המלך חוואן ניסה לכבוש את שטחי החואנרונג , בלא הצלחה; והמלך יואו נהרג בסופו של דבר על ידם בעת כיבושה של חאו. למרות שהמרכבות נכנסו לשימוש צבאי בסין עוד בתקופת שאנג, רק בימי ג'ואו התחיל השימוש הנרחב בהן לצורכים צבאיים.

כלים טקסיים ופולחניים

מאפיין חשוב של התרבות בתקופת ג'ואו המערבית היה כלי הארד הפולחניים; שימושם העיקרי היה ב"האכלת" רוחות האבות על ידי מזון שהונח עליהן, ובטקסי הקבורה, בהן הן הורדו אל קברו של המת. אמנם במאה השנים הראשונות של התקופה לא היה בינם לבין הכלים מתקופת שאנג שוני סגנוני גדול, אך נוהג ייחודי שהתחיל בתקופה זו היה חריטת כתובות בעלות אופי פולחני בצדם הפנימי של הכלים או בבסיסם. כתובות אלו יועדו לרוחות האבות, וכללו בדרך כלל תיאור של האירועים בהם נוצקו הכלים, ברכות לאבות, וכן מידע בעל חשיבות היסטורית רבה על התקופה. בתקופה מאוחרת יותר, חל שינוי קיצוני יחסית בצורתם של הכלים, ככל הנראה בגלל ניסוח "מערך הטקסים" החדש של שושלת ג'ואו, שהגדיר במדויק את סוגיהם של כלי הברונזה שהורדו לקברי המתים לפי המטרות אליהן שימשו ואת מספרם, שנקבע לפי מעמדו של הנפטר. קברים מתקופת "האביב והסתיו" מאופיינים בשבירת כללי מערך הטקסים, וקברים מתקופת "המדינות הלוחמות" מאופיינים בשילוב מאפיינים תרבותיים חדשים כגון מגילות שעליהן נכתבו יצירות מסוגים שונים ו"כלים זוהרים" מחרסינה או עץ, שדימו כלים בהם השתמש הנפטר בחייו. תפקידם של אלו היה ללוות אותו לעולם המתים, שם יוכל להשתמש בהם. למטרות דומות שימשו כלים מירקן.
למוזיקה היה מעמד חשוב מאוד בטקסיהם הפולחניים של הג'ואו; הכלים המוזיקליים מאותה תקופה היו מערכות פעמוני ברונזה חסרי ענבל ואבנים תלויות על מסגרות עץ; הנגינה על שניהם התבצעה באמצעות הקשה במקלות עץ מיוחדים.

"מאה האסכולות"

סופה של תקופת האביב והסתיו ותקופת "המדינות הלוחמות" התאפיינו בפריחת זרמי חשיבה רבים בפילוסופיה הסינית (ומכאן כינוייה הנוסף, "תקופת מאה האסכולות"' 諸子百家). שליטי המדינות פרסו את חסותם על מלומדים בני מעמד השְה, ומלומדים משיטות פילוסופיות שונות נפגשו והתפלמסו זה עם זה במוסדות כגון אקדמיית ג'ישיה  שבמדינת צ'י. אופי התקופה, שאופיינה במיעוט צנזורה, אפשר פיתוח שיטות פילוסופיות שנחשבו כמהפכניות. בתקופה זו פעלו קונפוציוס, לאו דזה, מנג-דזה, צ'ואנג-דזה, סון דזה, חאן פיי-דזה ועוד. מהאסכולות שמקורן בתקופה זו ניתן למנות את הקונפואציניזם השמרני, לפיו קיומן של חברה ומדינה תקינים מותנים בקיומם של מערכות הנימוסין הטקסים העתיקים, ושאחד הערכים המקודשים בה ביותר הוא כיבוד האבות; הדאואיזם, לפיו במהלך חייו של האדם עליו לנסות ככל האפשר להשתלב עם ה"דרך" (הדאו), ושהאידיאל שלה הוא אי-העשייה; הלגליזם, לפיו כדי לשמור על מדינה יציבה על השליט לבנות מערכת חוקים נוקשה, שמקיימיה יתוגמלו ומפריה ייענשו באופן דרקוני; אסכולת החקלאות  דמוית-הקומוניזם, שהאידיאל שלה הוא חיים חקלאיים; אסכולת השמות, שחבריה התפלמסו על משמעותם של השמות והמונחים; אסכולת הדיפלומטים , המואיזם  ואסכולת הטבע , שממנה באו לעולם מושגי היין והיאנג וחמשת היסודות. שיטת הממשל שאפיינה את שושלת צ'ין, שהחליפה בסופו של דבר את ג'ואו, תאמה את אסכולת הלגליזם שפותחה בתקופה זו. כמעט לכל השיטות הפילוסופיות (או שמא הדתות) שהוזכרו כאן הייתה השפעה מסוימת על ההיסטוריה של סין, ורבים מהן קיימות בצורות שונות גם כיום. שלושת הראשונות הוכרו על ידי הממסד השלטוני בתקופות מאוחרות יותר.

ידיעת הקריאה והכתיבה

עם עליית כוחם של האצילים ברחבי הארץ נפוצה איתם גם ידיעת הקרוא-וכתוב אשר הייתה נחלתם הכמעט בלעדית של האצילים עד לאותה תקופה. התפשטות הקריאה והכתיבה עודדה את חופש המחשבה וההתפתחות הטכנולוגית.