google/wiki40b huggingface dataset:
איתור חסכונות אבודים

בחיסכון לטווח ארוך, שנעשה בקופות גמל לסוגיהן, בבנקים ולעיתים במלוות חובה, קורה שמתנתק הקשר בין הגוף המנהל את החיסכון ובין בעל החיסכון, או יורשיו. מצב זה נקרא חיסכון שנותק הקשר עם בעליו, ובניסוח עממי יותר: חיסכון אבוד. זהו מצב לא תקין ונעשות פעולות שונות לכדי להביא לידיעת בעל החיסכון, שהכספים הממתינים לו.

פעולות לחידוש הקשר

כאשר הגיע מועד הפירעון של מלוות חובה שהוטלו בישראל פעמים אחדות, התברר פעמים רבות שלבנק ישראל, הממונה על ניהול המלוות, אין מידע מספיק לאיתור בעליהם של מלוות שלא הוגשו לפירעון. הבנק הקים, במסגרת מנהל מלוות המדינה, צוות שמטרתו איתור בעליהם של המלוות, על פי המידע החלקי שהיה ברשותו. 
סעיף 24 לחוק הפיקוח על שירותים פיננסיים (קופות גמל), התשס"ה-2005, מסמיך את שר האוצר לקבוע "הוראות לעניין הצעדים והפעולות שעל חברה מנהלת לנקוט לשם איתור עמיתים שהקשר עמם נותק ולשם איתור מוטבים לאחר מותו של עמית". בשנת 2012 מימש השר את סמכותו זו, והתקין את תקנות הפיקוח על שירותים פיננסיים (קופות גמל) (איתור עמיתים ומוטבים),
התשע"ב-2012.
במאי 2013 השיק משרד האוצר אתר אינטרנט שנועד לאפשר לכל אדם לאתר פיקדונות אבודים, שלו או של הוריו, בקופות גמל. לאחר הזדהות באתר מקבל האדם מידע על כל הכספים הרשומים על שמו בקופות גמל, ועל פי מידע זה יוכל לפנות לגופים המנהלים, כדי לחדש את הקשר עמם.
יהושע בכרך

הרב יהושע בכרך (1914 - 15 במאי 2002) היה רב ואיש חינוך, חתן פרס ישראל לספרות תורנית.

ביוגרפיה

הרב בכרך נולד בוהלין, צאצאו של הרב יאיר חיים בכרך ותלמידו של הרב שמעון שקופ. לאחר עלייתו לארץ ישראל ניהל את מוסד עלייה בפתח תקווה לעולים יתומים וניצולי שואה. בשנים הראשונות לאחר הקמת מדינת ישראל החל בהוצאה מחדש של ספרי הרב יאיר חיים בכרך והוסיף בהם חלקים שנשמרו במשפחה ולא פורסמו מסיבות שונות במועד כתיבתם.
במהלך השנים הורה תנ"ך במוסדות שונים - ישיבות ובתי ספר תיכוניים. לאחר שהוקמה מכללה ירושלים צירף הרב יהודה קופרמן את הרב בכרך לצוות המרצים במכללה. עיקר עיסוקו היה בהוראת נביאים ראשונים.
כמורה נהג בכרך לדון בסיפורי התנ"ך ולפרשם. במאמר פרי עטו כתב כי "בלימוד זה אני רוצה להביא את תלמידי לידי הכרה, כי את אשר למדו בתורה אשתקד, וגם יפים היו הדברים בשעתם, הנה היום הם נראים באור חדש, מסביר יותר, מעניין ומוסיף. כי הלא זאת הכוונה וזאת החובה בעברנו שנה שנה על התורה — להתרומם בלימודנו ולראות בה תמיד אופקים חדשים מאירים ושמחים". 
בעקבות עידודו של הרב קופרמן פרסם הרב בכרך סדרת ספרים לביאור התנ"ך לאור מדרשי חז"ל, ובהם: "אמה של מלכות" (על מגילת רות), "כתבוני לדורות" (על מגילת אסתר), "יונה בן אמיתי ואליהו" (על ספר יונה), "אחד היה אברהם", "יפיות מלכות וזמירות", "מה בין שאול לדוד", "מחר חדש", ו"מן הרמתים צופים". עבור סדרת ספרים זו זכה בפרס ישראל לספרות תורנית לשנת ה'תשנ"ז (1997).
לימד בין היתר בישיבת מרכז הרב, בישיבת אור עציון, ובכולל מר"ץ.
נפטר בחיפה ונקבר בהר המנוחות.
שרה בן-ראובן

שרה בן-ראובן (נולדה ב-1937) היא חוקרת ספרות ומרצה בגמלאות למקרא וספרות במכללת סמינר הקיבוצים.

אודות

נולדה בתל אביב כשרה אפרַימי להורים יוצאי פולין וליטא. למדה בבית הספר היסודי לדוגמה ובתיכון עירוני א' בתל אביב. בין השנים 1955 ל-1957 שירתה בנח"ל.
סיימה תואר ראשון (1961) ושני (1971) בהיסטוריה של עם ישראל ומקרא באוניברסיטה העברית בירושלים. שימשה במשך שנים מורה למקרא בתיכון ברחובות. בשנת 1973 החלה לשמש כמרצה למקרא וספרות במכללת סמינר הקיבוצים, תפקיד בו החזיקה עד לשנת 2003.
נשואה לאברהם בן-ראובן, פרופסור אמריטוס לכימיה באוניברסיטת תל אביב, ולהם שלושה ילדים.
איגור איוואנוב

ביוגרפיה

איוואנוב נולד ב-23 בספטמבר 1945 במוסקבה שברוסיה הסובייטית שהיוותה חלק מברית המועצות. אביו היה ממוצא רוסי ואמו, אלנה סגיראשווילי, הייתה ממוצא גאורגי. בשנת 1969 סיים את לימודיו במכון לשפות זרות על שם מוריס תורז.
הצטרף למשרד החוץ הסובייטי בשנת 1973 והיה בשליחות במשך עשור בספרד. בשנת 1991 הוא התמנה לשגריר רוסיה במדריד.
התמנה לשר החוץ ב-11 בספטמבר 1998 על ידי נשיא רוסיה בוריס ילצין, והושבע לתפקיד ב-30 בספטמבר אותה שנה. כשר החוץ הרוסי, איוואנוב התנגד לכניסת נאט"ו ליוגוסלביה. הוא גם התנגד למלחמת עיראק. איבנוב שיחק תפקיד מרכזי בתיווך בין נשיא גאורגיה אדוארד שוורדנדזה ומפלגות האופוזיציה בעת מהפכת הוורדים ב-2003.
ביולי 2003 היה אמור איוואנוב לבקר בישראל ואף להיפגש עם ראש ממשלת ישראל אריק שרון. לאחר שהודיע כי בכוונתו להפגש עם יושב ראש הרשות הפלסטינית יאסר ערפאת, ישראל דחתה את ביקורו.
לאחר הבחירות לנשיאות רוסיה 2004, מינה נשיא רוסיה ולדימיר פוטין את סרגיי לברוב לתפקיד שר החוץ במקומו של איוואנוב.
לאחר שסרגיי לברוב מונה במקומו לתפקיד שר החוץ, החליט נשיא רוסיה פוטין למנות אותו לראש המועצה לביטחון לאומי של רוסיה. כראש המועצה הוא ביקר בישראל לאחר חטיפת חיילי צה"ל בגבול לבנון ונפגש עם משפחות החיילים החטופים ואמר כי מוסקבה גינתה את החטיפות. בנוסף, הוא נועד עם שרת החוץ ציפי לבני בירושלים.
בעשור השני של המאה ה-21, משמש איוואנוב פרופסור במכון ליחסים בינלאומיים במוסקבה. הוא חבר במועצה המפקחת על הפורום הבינלאומי בלוקסמבורג למניעת אסון גרעיני.
הו-ני 1

תכנון ופיתוח

עם תחילת המערכה באוקיינוס השקט, יחידות יפנית נתקלו בטנקים המודרניים של בעלות הברית, דוגמת שרמן. הטנק העיקרי של הצבא היפני, הצ'י-הא, חסרו השריון והחימוש הדרושים כדי להתמודד בהצלחה עם טנקים אלה, מה שהוביל לדרישה היפנית לפיתוחו של משחית טנקים.
הו-ני 1 פותח על בסיס תובת טנק הצ'י-הא. צריח הטנק עם התותח בקוטר 57 מ"מ הוסר, והוחלף במבנה עילי משוריין מחופה למחצה, ובו תותח שדה "סוג 90" בקוטר 75 מ"מ, עם זווית צידוד של 10°, וזוויות הגבהה של 25°+ - 5°- מעלות. המבנה העילי של ההו-ני 1 נותר פתוח מאחור, דבר שהותיר את הצוות הכלי חשוף לפגיעות רסיסים ולאש מנשק קל. פרט להחלפת הצריח והחימוש העיקרי, והוספת לוחות שריון נוספים על גבי התובה שעיבו את השריון ב-16 מ"מ נוספים, נותר ההו-ני 1 זהה לצ'י-הא.
ההו-ני 1 נשא דמיון רב למשחיתי הטנקים הגרמניים מטיפוס פנצרייגר, אולם שלא כמוהם, תוכנן ההו-ני לפעול יותר כתותח מתנייע נגד טנקים, בטווחים של עד 12,000 מטרים, ופחות כמשחית טנקים היורה מהמארב או כזה המיועד להלחם בטנקי האויב פנים אל פנים. בשל כך לא צויד ההו-ני במקלעים או באמצעים אחרים נגד חיילי האויב.
בסך הכול יוצרו 124 משחיתי טנקים מטיפוס הו-ני 1 בין 1941 ונובמבר 1943. ההו-ני 1 הוחלף על ידי משחית הטנקים הו-ני 2, שצויד בתותח הוביצר "סוג 91" בקוטר 105 מ"מ.

שירות מבצעי

ההו-ני 1 עבר את טבילת האש שלו במהלך קרב לוזון במהלך המערכה בפיליפינים ב-1944. הכלים זכו להצלחות מוגבלות במהלך הקרב, אך מספרם היה קטן מכדי שיהיו בעלי השפעה ממשית על מהלך המערכה בפיליפינים. רוב משחיתי הטנקים הו-ני 1 נשמרו כעתודה על אדמת יפן, מתוך ציפייה לפלישה האמריקאית, ולא השתתפות בכל פעילות מבצעית עד לכניעה.
גשר הברזל

היסטוריה

בשנת 1709 שרופשייר הפכה למרכז תעשייה ונהר סוורן שימש כנתיב המסחר, אך היה צורך בגשר שיחבר בין שני הצדדים ומצד שני יהיה גבוה מספיק כדי שספינות יוכלו לעבור מתחתיו.
בשנת 1773 האדריכל תומאס פארנולס פריצ'רד הציע לבנות גשר מברזל יציקה, אחרי ניסיונות עיצוב קודמים של גשרי עץ ואבן. בשנת 1775 הוטל על אברהם דרבי השלישי להתחיל לבנות את הגשר, והוא נפתח ב-1781.
בחודש יולי 1783 נבנה קיר באורך של כ-32 מטר על מנת למנוע החלקה מהגשר לנהר.
ב-24 באוגוסט 1902, התמוטט מעקה באורך 9.1 מטר לנהר, אך הגשר המשיך להיות בשימוש כלי רכב והולכי רגל.
בשנת 1943 הגשר הוכרז כמונומנט בריטי רשום ונסגר לתנועת כלי רכב.

אתר מורשת עולמית

הגשר הויא חלק מאתר המורשת העולמית התרבותי של עמק איירונברידג', שהוכרז על ידי אונסק"ו בשנת 1986. לפי קריטריונים 1, 2, 4, 6.
מתוך ההכרזה: "איירונברידג' ידועה בעולם כסמל של המהפכה התעשייתית. יש בה את כל המרכיבים שתרמו להתפתחות המהירה של האזור התעשייתי הזה במאה ה-18. החל במכרות עצמם וכלה במסילות הברזל. התנור רם שבקולברוקדייל הוא תזכורת להמצאת הקוק. גשר הברזל על נהר הסוורן היה גשר הברזל הראשון בעולם, והייתה לו השפעה רבה להתפתחות בתחומי הטכנולוגיה והארכיטקטורה".
גארי נוויל

קריירה

נוויל התחיל את הקריירה שלו ככדורגלן בוגר בפרמייר ליג כקשר אחורי במועדון הכדורגל מנצ'סטר יונייטד בשנת 1994. מאוחר יותר הוסט לתפקד כמגן ימני. משנה זו והלאה שימש נוויל כשחקן קבוע בהרכב של מנצ'סטר.
משחק הבכורה שלו בנבחרת אנגליה בכדורגל נערך ב-1994 במסגרת משחק ידידות נגד יפן. במסגרת הנבחרת השתתף נוויל ביורו 1996, מונדיאל 1998, יורו 2000, יורו 2004 ובמונדיאל 2006. נוויל החמיץ את טורניר מונדיאל 2002 כיוון ששבר את רגלו באותה עונה.
גארי הוא אחיו הגדול של שחקן הכדורגל פיליפ נוויל. השניים שיתפו פעולה במנצ'סטר יונייטד ובנבחרת אנגליה וכיוון ששניהם שיחקו באותה עמדה, לא פעם מצאו עצמם נאבקים זה בזה על מקום בהרכב הפותח.
משחקו האחרון של נוויל בקריירה היה בניצחון 2 : 1 על וסט ברומיץ' אלביון ב-1 בינואר 2011. ב-2 בפברואר הודיע על פרישה ממשחק פעיל, לאחר קריירה שנמשכה כ-20 שנים.
מאז פרישתו משמש כפרשן בטלוויזיה. כמו כן, משמש כיום כעוזר מאמן נבחרת אנגליה בכדורגל, כאשר תפקידו מתרכז בשיפור הקשר שבין השחקנים למאמן.
ב-2 בדצמבר 2015 נוויל מונה למאמן ולנסיה עד סוף העונה, אחיו פיל גם נכלל בצוות האימון. ב-30 במרץ 2016 פוטר מתפקידו.
חישת מניין

חישת מניין, בעבר כונה חישת צפיפות או חישת סף (באנגלית: Quorum sensing), יכולת של אורגניזמים לתקשר ולתאם התנהגות באמצעות מולקולות איתות. התופעה נצפתה לראשונה בחיידקי Vibrio fischeri, חיידקים ביולומינסנטיים החיים בסימביוזה עם מינים מסדרת Sepiolida.
בעוד שהתופעה הביולוגית מוכרת מאז שנות ה-60 המאוחרות, השימוש הראשון בביטוי 'quorum sensing' היה במאמר משנת 1994 שם נרשם: 
"As described at the outset, certain bacterial behaviors can be performed efficiently only by a sufficiently large population of bacteria.We describe this minimum behavioral unit as a quorum of bacteria"
חישת מניין מאפשרת לחיידקים השייכים לאותו מין, או החיים באותה סביבה (כדוגמת חיידקי פה), לשנות התנהגות או לפעול בתיאום בהתאם למספרם. כך למשל, החיידק הסתגלני Pseudomonas aeruginosa, יכול לגדול במארח בלי להזיק לו, עד הגיעו לריכוז מסוים, בו הופכים החיידקים ל"תוקפניים", והם יוצרים ביופילם ומפרישים רעלנים ואנזימים הגורמים למחלה במאכסן.
חיידקים בעלי חישת מניין מייצרים ומפרישים תרכובות איתות (הקרויות משרנים עצמיים, autoinducers), כדוגמת N-אציל הומוסרין לקטון (AHL). לחיידקים אלו יש גם קולטנים המסוגלים לזהות באופן ספציפי את המשרן. כאשר המשרן נקשר לקולטן, הוא גורם לשעתוק של גנים מסוימים, בהם גנים לסינתזה של המשרן. 
החיידקים מייצרים באופן קבוע מעט מולקולות משרן. כאשר נמצאים בסביבה רק חיידקים בודדים, ריכוז המשרן בסביבתם נמוך, והסיכוי שהמשרן העצמי ייקשר לקולטנים של החיידקים נמוך. כאשר נמצאים חיידקים רבים באותה סביבה, עולה ריכוז המשרן העצמי כך שמולקולת המשרן מגיבות עם הקולטנים. כתוצאה מכך מופעל תהליך איתות, שכתוצאה ממנו מתבטאים הגנים המתאימים, כדוגמת לוציפראז ב-Vibrio fischeri. 
כיום ידוע כי ישנם גם משרנים עצמיים שאינם ספציפיים למין מסוים (AI2). הדעה הרווחת היא, שתפקידם לאותת על כמות החיידקים הכוללת בסביבת הגידול.
כמו כן עקב היות מולקולות המשרן מטבוליט של החיידקים, הן מצביעות לא רק על ריכוז החיידקים בסביבה, אלא גם על רמת המטבוליזם שלהם.
תופעה דומה בקרב רב תאיים היא "נחיליות", בה חרקים שונים מתנהגים אחרת ואף משתנים מורפולוגית כאשר צפיפותם גבוהה. הדוגמה המובהקת היא ארבה.
יעל דן

ביוגרפיה

יעל דן נולדה בשם יעל הורוביץ וגדלה בקיבוץ דן. אביה, אלימלך הורוביץ, היה מייסד מוזיאון בית אוסישקין בקיבוץ. היא התחנכה בקיבוץ עד שעזבה ב-1970 כדי לשרת בגלי צה"ל. 
במהלך השנים הגישה דן תוכניות רבות במגוון אמצעי התקשורת הישראליים. את דרכה הטלוויזיונית החלה בערוץ הראשון, שם הגישה את התוכנית "תצפית", שבה הייתה דן המנחה הראשונה שבנוסף להגשה, יצאה לשטח והכינה את הכתבות אותן הגישה לאחר מכן. בהמשך הגישה בערוץ את "סיפור אישי" ו"יומן תרבות". בערוץ 10 הגישה את "שטח פרטי", "בין החדשות" עם בן כספית ועמנואל רוזן, ובערוץ 2 הגישה את "כנגד כל הסיכויים". 
במהלך השנים הגישה דן מגזינים ותוכניות בערוץ 8 ובטלוויזיה החינוכית, וכן קריינה בפרסומות בטלוויזיה המסחרית. 
בין שיאי הקריירה התקשורתית שלה ניתן למנות את הראיון הבלעדי עם אורי זוהר בשלהי שנות ה-90 במסגרת התוכנית "סיפור אישי", שנים לאחר שזוהר פרש מתחום הבידור; את הראיון הסנסציוני עם שרה נתניהו, אשת ראש הממשלה דאז, בנימין נתניהו, גם כן במסגרת "סיפור אישי", ראיון אותו קטעה נתניהו בזעם לאחר סדרת שאלות שהביכו אותה, ואת הראיון הראשון במסגרת הערוץ הראשון עם סוהא ויאסר ערפאת, במהלכו הרגיעה דן את בתם התינוקת.
דן מגישה כיום את התוכנית "עושים צהריים" בגלי צה"ל. המאבק העיקרי שלה בתוכנית הוא למען נפגעות טראומה מינית בילדות. בנובמבר 2018 התקבל בכנסת שינוי חוק שיזמה במסגרת התוכנית, המאפשר לנפגעי ונפגעות תקיפה מינית להחשף בתקשורת בלי אישור של שופט.
שיחקה בשני סרטים: "ג'ירפות" (מ-2001), בתפקיד מראיינת, ובסרטו של בנה אלון מיטלפונקט, שנקרא "בשידור חי" (מ-2008), בתפקיד כוכי.
דן נשואה למחזאי ובמאי התיאטרון הלל מיטלפונקט, ולהם שני ילדים. מתגוררת בתל אביב.
יחסי ארצות הברית–טובאלו

היסטוריה

במהלך המאה ה-19 הייתה אינטראקציה בין אזרחי ארצות הברית לבין העם בטובאלו,. וספינות ציד לוויתנים פעלו במי הארכיפלג של טובאלו.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוצבו כמה אלפי חיילים בטובאלו (שנקראה אז איי אליס). החל משנת 1942 בנו כוחות צבא ארצות הברית בסיס חיל אוויר באיים פונפוטי, ננומה ונוקופוטו. המסלול שנבנה בפונפוטי, עדיין בשימוש.
בשנת 1978 הפכה טובאלו למדינה עצמאית וב-1979 היא חתמה על הסכם ידידות עם ארצות הברית, אשר בו הכירה בבעלותה של טובאלו על ארבעה איים שבעבר תבעה ארצות הברית לבעלות עליהם. שתי המדינות עבדו כשותפות בנושאים אזוריים וגלובליים לקידום השלום וחיזוק הדמוקרטיה והביטחון. במסגרת השותפות מנסות שתי המדינות למנוע את שינויי האקלים, סוגיה רגישה במיוחד לטובאלו, אשר נמצאת בסכנת היעלמות באם גובה פני הים ישתנה. כמו כן שתי המדינות עוסקות בחיזוק הביטחון הימי וחיזוק הפיתוח הכלכלי של המדינות.

יחסים כלכליים

לארצות הברית אין סחר משמעותי עם טובאלו. טובאלו היא צד לאגודת הדיג הרב-צדדית של ארצות הברית באוקיינוס השקט, ומספקת גישה לאניות הדיג של ארצות הברית תמורת דמי רישיון.

דיג טונה באוקיינוס השקט

טובאלו משתתפת בפעילויות של פורום הדיג באוקיינוס השקט (FFA). במאי 2013 הסכימו נציגי ארצות הברית וארצות האוקיינוס השקט לחתום על מסמכי הסדר ביניים כדי להרחיב את אמנת הדיג הרב צדדית וכדי לאשר את האמנה. האמנה היא הרחבה של הסכם נאורו ומאפשרת לספינות אמריקאיות לדוג 8,300 ימים באזור תמורת 90 מיליון דולר.

הסיוע האמריקאי לטובאלו

ארצות הברית מספקת מדי שנה לטובאלו 21 מיליון דולר.

חברות משותפת בארגונים בינלאומיים

שתי המדינות חברות בכמה ארגונים בינלאומיים, בהם האו"ם, קרן המטבע הבינלאומית והבנק העולמי.

יחסי טובאלו עם קובה

טובאלו מכירה בממשלת קובה וממשלת טובאלו, מאז שנת 2008, הודיעה על שאיפתה כי ארצות הברית תבחן מחדש את יחסיה עם קובה. סגן ראש ממשלת טובאלו, וטה סקאיו, הצהיר בנאומו ב-2013 בפני האו"ם כי "טובאלו תומכת באופן מלא בהסרת האמברגו על קובה. הדבר יאפשר לרפובליקה של קובה לחזק ולשפר את שיתוף הפעולה עם איים קטנים מתפתחים כמו טובאלו".
דער מאמענט

דער מאָמענט (דֶר מוֹמֶנְט; יידיש: 'הרגע') היה יומון יידי שהופיע בוורשה מ-5 בנובמבר 1910 עד 22 בספטמבר 1939. מייסדי העיתון היו נח פּרילוּצקי ואביו צבי פרילוצקי, שהיה עורכו הראשי.
הרעיון להוציא עיתון יהודי חדש יצא אל הפועל ב-1910, כשקיבל נח פרילוצקי מהממשלה הרוסית רישיון להוציא בוורשה יומון נוסף ביידיש, ועם פרישותיהם של הלל צייטלין ושל צבי פרילוצקי מהעיתונים "היינט" ו"אונזער לעבען", בהתאמה. העורך הראשי של העיתון היה צבי פרילוצקי, ולצדו בנו נח, הלל צייטלין, דוד דרוק וא. אַלמי (אליהו חיים שעפס) הצעיר, שהיה מזכיר המערכת הראשון עד הגירתו לארצות הברית ב-1913). בין המייסדים היה גם הפדגוג מגנוס קרינסקי. שמו של העיתון "דער מאָמענט" היה במקור שמו של מדורו הפוליטי היומי של צבי פרילוצקי ב"אונזער לעבען".
ביומון כתבו עוד מספר סופרים ועיתונאים מובילים, בהם מרדכי ספקטור, ב. יאושזון (משה יוּסטמן) וההומוריסטן "דער טונקלער" (יוסף טונקל), והוא התמודד בהצלחה עם מתחרהו העיקרי, היומון הוורשאי "הַיְינְט", שנוסד שנים אחדות לפניו.
בשנותיו הראשונות הצליח העיתון לשמור על קו א-פוליטי, אך עם הפיכתו של הלל צייטלין לפובליציסט הבולט בעיתון נקט העיתון קו ציוני ונוגד התבוללות. בשנתיים הראשונות כתב בו באופן קבוע שלום עליכם. בשנת 1916 הפך העיתון לשופרה הרשמי של המפלגה הלאומית היהודית ("ייִדישע פֿאָלקספּאַרטײ"), שנח פרילוצקי היה ממייסדיה וראשיה. ב-1933 החל זאב ז'בוטינסקי לפרסם מאמרים בעיתון, והחל מ-1935 הפך העיתון לביטאונה של התנועה הרוויזיוניסטית.
בימי החול כלל העיתון בראשיתו 4 עד 8 עמודים. בין שתי מלחמות העולם גדל העיתון לכדי 10 עמודים, ובערבי השבת וחגים מספר העמודים הכפיל את עצמו. עד סוף שנות העשרים היה עיתון פופולרי מאוד, אך בתחילת שנות השלושים, בעקבות משבר כלכלי (על רקע השפל העולמי) וניהול כושל, נקלע העיתון לקשיים. העיתון לא הצליח להתאושש מן המשבר לגמרי, אך בכל זאת המשיך להתקיים. העיתון נסגר לאחר שבניין המערכת נשרף בעקבות פגיעת פגז גרמני בבניין ב-22 בספטמבר 1939, עם הפלישה הגרמנית לפולין.
בן-ציון אייזנשטט

בן-ציון אייזנשטט (בכתיב היידי, שנהג בזמנו: אייזענשטאדט; באנגלית: Ben-Zion Eisenstadt; י"ד באדר ה'תרל"ג, 13 במרץ 1873 - כ"ט באב ה'תשי"א, 31 באוגוסט 1951) היה רב, דרשן, סופר פורה ועורך ליטאי-אמריקאי. נודע בעיקר בשל סדרות הלקסיקונים לתולדות סופרים ורבנים שכתב: דור רבניו וסופריו ודורות האחרונים.

ביוגרפיה

נולד בעיירה קלֶצק שבאימפריה הרוסית (רוסיה הלבנה) לרב משה אייזנשטט, מצאצאי רבי מאיר אייזנשטט. למד בצעירותו בישיבת נעשוויז אצל ראש הישיבה המקומי ר' יוסף ואצל רב העיר רבי יהושע רבינוביץ, ומאוחר יותר אצל רבי יעקב נתן נטע הנדלסמן (מחבר "נתיבות אור") ובישיבות ליטא. כתב מאמרים בעיתוני התקופה כ"המליץ" ו"הצפירה". ב-1903 היגר לארצות הברית. במשך תקופה כיהן כרב בשכונת בראונזוויל  שבברוקלין, ניו יורק. נפטר בברוקלין בכ"ט באב ה'תשי"ג, 31 באוגוסט 1951.
מלבד ספריו הרבים, פרסם הערות קצרות בכתבי עת תורניים בני תקופתו, כמו "אוצר החיים" שראה אור בדווה  שברומניה בעריכת חיים יהודה ארנרייך, "הבאר" בעריכת הרב צבי הירש פרידלינג, "כנסת הגדולה" של סובלסקי, ו"אפריון" של שמואל מילר. לפי יהודה דוד אייזנשטיין, הפריז אייזנשטט בספריו בשבחים ותארים גדולים לכל אחד עד שהתואר "גאון" היה לאחד התארים הקטנים, בכך אבדו הספרים את ערכם הספרותי לדעת אייזנשטיין.

ארכיון

ארכיונו נמצא בארכיון גנזים- אגודת הסופרים בבית אריאלה בתל אביב.
יחסי אוזבקיסטן–מלזיה

סקירה כללית

היחסים הדיפלומטיים הרשמיים בין המדינות כוננו בשנת 1992. שנה לאחר מכן, ב-1993, מלזיה פתחה את שגרירותה בטשקנט. מאז 1992, נשיא אוזבקיסטן ביקר כמה וכמה פעמים במלזיה כחלק ממסעותיו בחו"ל.
מריה פרדריקה מהסן-קאסל

ביוגרפיה

מריה פרדריקה נולד ב-14 בספטמבר 1768 בהנאו לוילהלם, נסיך הסן-קאסל ולוילהלמינה קרולינה, נסיכת דנמרק, בתם של פרדריק החמישי, מלך דנמרק ולואיז, נסיכת בריטניה.
ב-29 בנובמבר 1794 התחתנה מריה פרדריקה עם אלקסיוס פרידריך כריסטיאן, נסיך הכתר של אנהלט-ברנבורג, ממנו היו לה ארבעה ילדים. בשנת 1796 מת חמיה פרידריך אלברכט, נסיך אנהלט-ברנבורג, ובעלה עלה לשלטון במקומו. בשנת 1807 הועלה בעלה למעמד דוכס, ובשנת 1815 הוא צירף את הדוכסות לקונפדרציה הגרמנית. זמן קצר לאחר הנישואין חלתה מריה פרדריקה במחלת נפש, ובעקבות כך התגרשו השניים בשנת 1817. מריה פרדריקה חזרה לנסיכות הבוחר מהסן, והתגוררה בהנאו עד למותה ב-17 באפריל 1839.
ג'ורג' הינקאפי

קריירה

הינקאפי, יליד קווינס, ניו יורק, מזוהה הן כרוכב בעל הישגים במרוצי קטעים קצרים ובמרוצים חד-יומיים והן כחברו לקבוצה וכפועל של לאנס ארמסטרונג, לו סייע רבות בשבעת ניצחונותיו בטור דה פראנס. בנוסף סייע הינקאפי לאלברטו קונטדור (2010) ולקאדל אוונס (2011) לנצח בטור דה פראנס ובכך העלה ל-9 את מספר הפעמים בהם רכב כפועל לצדו של מנצח המרוץ. באוקטובר 2012 הוציא הינקאפי הודעה לעיתונות בה הודה בשימוש בחומרי אמרוץ אסורים במהלך חלק מהקריירה המקצוענית שלו.
הישגו הבולט במרוצים הקלאסיים הוא ניצחון במרוץ גנט-וולגם ב-2001. כמו כן, ניצח במרוצים של קורן-בריסל-קורן וגראן פרי דה פלואה ב-2005. ניצחונותיו הבולטים במרוצי קטעים קצרים הם במרוצים: הטור של לוקסמבורג, שלושה ימים של דה-פאן והטור של מיזורי. כמו כן זכה בקטעים בודדים במרוצים, כולל שלב אישי בטור דה פראנס ושלושה שלבים במסגרת מרוץ נגד השעון קבוצתי ושני שלבים בדופינה ליברה. באמצע העשור הראשון של המאה ה-21 נחשב באופן קבוע מועמד לניצחון בפריז - רובא וברונדה ון פלנדרן.
הינקאפי הוא הרוכב היחיד שרכב עם ארמסטרונג בכל אחד משבעת ניצחונותיו בטור דה פראנס. ארמסטרונג העריך מאוד את הינקאפי והקפיד שהינקאפי תמיד יהיה חלק מסגל הקבוצה לטור. במרוצים שלפני הטור, לעיתים נדירות, שימש ארמסטרונג כפועל עבור הינקאפי. הינקאפי ניצח לראשונה שלב בטור ב-17 ביולי 2005. זהו ניצחונו היחיד של הינקאפי בטור (השתתפותו העשירית) והראשון של פועל של לאנס מאז 1999. ב-2011 זינק הינקאפי בפעם ה-16 לטור דה פראנס. בכך הישווה את שיאו של ההולנדי יופ זוטומלק שאף הוא זינק וסיים 16 מרוצים של הטור דה פראנס. ב-1 באפריל 2012 שבר הינקאפי את שיאו של הבלגי בריק סכוטה כשסיים את מרוץ הרונדה ון פלאנדרן בפעם ה-17.
בשנים האחרונות עיקר כוחו של הינקאפי במרוצים אישיים נגד השעון. הוא ניצח בפרולוג של הדופינה ליברה ב-2005, סיים שלוש פעמים במקום השני בפרולוגים במרוצים שנערכו ב-2006 וניצח את שלב המרוץ נגד השעון בטור של בנלוקס.
בשנת 2004 השיק קו בגדי ספורט ביחד עם אחיו. הינקאפי הגיע אל ספורט האופניים בעזרת אביו. אביו שכנע אותו להרשם למרוץ בסנטרל פארק. הוא נשוי לדוגמנית ונערת פודיום של הטור, מלאני סימיאונה. בשנת 2004 נולדה לזוג בת.
ב-10 באוקטובר 2012 פרסם הינקאפי הודעה באתרו הרשמי בה הודה בשימוש בסמים אסורים, וכי סוכנים פדרליים וסוכני הסוכנות האמריקאית למניעת סמים בספורט פנו אליו בנוגע לפעילותו זו. מאוחר יותר באותו היום התפרסמה הצהרה לפיה הסכים הינקאפי להשעייה בת חצי שנה מפעילות, החל מה-1 בספטמבר 2012 עד 1 במרץ 2013, ולביטול כל תוצאות המרוצים בהם השתתף בין 31 במאי 2004 ועד 31 ביולי 2006.
ביבליותקה (פסאודו-אפולודורוס)

הביבליותקה (ביוונית עתיקה: Βιβλιοθήκη, "ספרייה") של פסאודו-אפולודורוס היא קובץ מרוכז של מיתוסים יווניים ואגדות גבורה יווניות , ערוכים בשלושה ספרים, המתוארכים בדרך כלל למאה ה-1 או ה-2 לספירה.

החיבור

הביבליותקה היא ככל הנראה היצירה המיתוגרפית החשובה ביותר שהגיעה לידינו מהעת העתיקה.
התיאורים הקצרים והלא מקושטים של מיתוסים בביבליותקה הביאו כמה חוקרים להציע שאפילו החלקים השלמים שלה הם קיצור של חיבור אבוד.
אחד ממקורותיו הרבים של החיבור היה ה"טרגודומנה" (Tragodoumena, "נושאי טרגדיות"), ניתוח מהמאה ה-4 לפנה"ס של המיתוסים בטרגדיות היווניות מאת אסקלפיאדס מטראגילוס , האוסף המיתוגראפי היווני הראשון שידוע.

המחבר

בכמה מכתבי היד ששרדו נזכר אדם בשם "אפולודורוס" כמחבר היצירה. אפולודורוס זה זוהה בטעות עם אפולודורוס מאתונה (נולד ב-180 לפנה"ס לערך), בעיקר משום שמתוך הערות שוליים בסכוליה על הומרוס ידוע שאפולודורוס מאתונה אכן השאיר רפרטואר מקיף דומה על מיתולוגיה, בצורה של כרוניקה שירית.
אולם הטקסט ששרד מצטט סופר רומאי, קאסטור מרודוס, בן זמנו של מרקוס טוליוס קיקרו במאה ה-1 לפנה"ס.
הייחוס המוטעה נעשה על ידי מלומדים בעקבות אזכור שמו על ידי פוטיוס, אם כי פוטיוס לא ציין את שמו כאפולודורוס מאתונה והשם אפולודורוס היה בשימוש נפוץ באותה העת. מאחר שמסיבות כרונולוגיות אפולודורוס מאתונה לא יכול היה לכתוב את הספר, נוסף לאפולודורוס הכינוי "פסאודו"  ושמו של מחבר הביבליותקה נקרא באופן רווח על ידי המבקשים להקפיד על הדיוק, "פסאודו-אפולודורוס". אזכורים מסורתיים של הביבליותקה מציינים אותה בפשטות בשם "הספרייה והתקציר".

כתב היד

האזכור הראשון של החיבור נעשה על ידי פוטיוס במאה ה-9. הוא כמעט ואבד במאה ה-13, ושרד בכתב יד אחד שכיום הוא בלתי שלם, שהועתק עבור הקרדינל בסיליוס בסריון  במאה ה-15. כתבי היד האחרים ששרדו מקורם בעותק של בסריון.
הביבליותקה אינה מחולקת בכתבי היד, אולם נוהגים לחלק אותה לשלושה ספרים. חלק מהספר השלישי, שנקטע פתאום בסיפור של תסאוס, אבד. בפני פוטיוס עמד החיבור השלם, מאחר שהוא מציין ב"תיאור הספרים שנקראו" שהחיבור כלל סיפורים של גיבורי מלחמת טרויה והנוסטוי  (השירה האפית היוונית "שובם של היוונים"), שחסרים בכתבי היד ששרדו.
סר ג'יימס ג'ורג' פרייזר  פרסם קיצור של הספר על ידי חיבור של שני תקצירים של הטקסט בכתבי יד, שכללו את החלק שאבד.

מהדורות דפוס

המהדורה המודפסת הראשונה של הביבליותקה פורסמה ברומא בשנת 1555, ונערכה על ידי בנדטו אגיו (בנדיקטוס אגיוס) מספולטו, שחילק את הטקסט לשלושה ספרים, אולם גם ביצע תיקוני הגהה לא יסוד בטקסט המשובש. ב-1559 פרסם היירונימוס קומלינוס (צר') בהיידלברג טקסט משופר. הטקסט הראשון שהתבסס על השוואה בין כתבי יד היה של כריסטיאן גוטלוב היינה , בגטינגן בשנת 1783-1782.
גבי בן יקר

עלילה

גבי בן יקר (משה איבגי) גדל במשפחה קשה, בשכונת המצוקה דורה, שבדרום נתניה. כמו מרבית חבריו מהשכונה הוא לא סיים בית ספר יסודי, היה בעל תיק פלילי במשטרה ולא הסתדר מעולם עם ארגון חברתי מסודר. אך בניגוד למרבית חבריו, הוא גויס לצה"ל.
גבי מתקשה להחליט אם הוא רוצה להיות בצבא. מצד אחד קשה לו להסתגל למערכת אך מהצד השני הצבא מספק לו, כנראה, את ההזדמנות האחרונה להגשמה עצמית, לכבוד עצמי ולחיים נורמטיביים.
גבי מקבל בבקו"ם (בסיס הקליטה והמיון של צה"ל) הערכה נמוכה שאינה מאפשרת לו להתקבל לתפקידים צבאיים יוקרתיים. הוא גם עובר בקושי טירונות המיועדת לחיילים בעייתיים, במחנה דותן. במהלך טירונות זו מתגלעות בעיות רבות והוא בורח הביתה. כשהמפקד שלו, בני (זאב שמשוני), בא לחפשו בבית, חבריו העבריינים מנסים לגרש את המפקד אך גבי בורח מהבית אל הרכב הצבאי.
גבי עובר קורס בתיקון גנרטורים ומשרת כחייל בבסיס חיל שריון בסיני. אולם, גבי חולם להתקבל לפלוגת ציוד מכני הנדסי (צמ"ה) של חיל ההנדסה. תפקידו הנוכחי נותן לו סיפוק מקצועי מחד ותסכול מאידך משום שהוא שואף לתפקיד אחר. התפקיד מחמיר את הדילמה של גבי בין שירות לבין פטור.
משקית הת"ש של גבי, ענת (ורד נהרין), חשה במצוקתו ומשתדלת ללוותו ולתת לו הזדמנות לפרוק את תחושותיו הרעות בשיחות. השניים מפתחים יחסים רומנטיים. גם מפקדו הישיר של גבי, דהן (רמי דנון), מסייע לו רבות. הוא הופך למפקדו האישי אחרי שהוא מצליח להניא את גבי מרצונו לערוק ואוסף אותו מהטרמפיאדה בחזרה לבסיס.
התקופה הקשה ביותר בשירותו הצבאי של גבי מתחילה כשמגיע מפקד חדש (אמיר אוריין) לגדוד בו הוא משרת. החלפת הפיקוד מקשיחה את כללי המשמעת בגדוד, שגם כך גבי מתקשה להסתגל אליהם. גבי עוזב את הבסיס ביוזמתו ליומים נופש על חוף הים ומגיע למעצר בגדוד. הוא מסרב להסתפר על פי התקן הצבאי ואחר כך, בהתקפת זעם הוא מגלח את כל שיער ראשו, מתפרץ על מפקד הגדוד ומאיים עליו בנשק. בסופו של דבר מגיע לכלא צבאי. בהמשך, דהן עוזב את היחידה ולמרות הפצרות המפקדים האחרים, הוא אינו יכול לקחת את גבי אתו ליחידתו החדשה.
בכלא כבר ברור לגבי כי הוא עומד להילחם בכל כוחו בעד המשך שירותו בצבא. האח העבריין של גבי בא לבקר אותו בכלא הצבאי וגורם שם למהומה – מהומה שמגדילה עוד יותר את הניכור בין גבי לסביבת ילדותו. לאחר השחרור מהכלא גבי מצליח לשרת בצבא במשך תקופה ארוכה בלא משברים, ושנתיים לאחר גיוסו לצבא סעיף בעיית ההסתגלות נמחק מההערכה שבתיקו האישי והוא מתקבל לקורס צמ"ה ששאף לו.