הקרב על סאיפאן

רקע

כתוצאה מהקרבות שנערכו ב-1943 ובמחצית הראשונה של 1944, כבשו בנות הברית את איי שלמה, איי גילברט, איי מרשל ואת חצי האי פפואה של גינאה החדשה. זה קירב את בנות הברית לקו ההגנה העיקרי של יפן באוקיינוס השקט: איי קרוליין, איי פלאו ואיי מריאנה.
בנות הברית פתחו בשתי מערכות במטרה לשבור את קו ההגנה הזה: 
מפקדת דרום-מערב האוקיינוס השקט בפיקודו של גנרל דאגלס מקארתור התקדמה לעבר הפיליפינים דרך גינאה החדשה והאי מורוטאי.
מפקדת האוקיינוס השקט בפיקודו של אדמירל צ'סטר נימיץ תקפה את איי מריאנה. הבחירה באיי מריאנה כמטרה הושפעה מהכנסת ה-B-29 סופרפורטרס החדש לשימוש. אם איי מריאנה היו בידי בעלות הברית אזי טוקיו הייתה בטווח המפציצים (2,400 קילומטרים).
היפנים ציפו לתקיפה באזור כלשהו לאורך קו ההגנה שלהם ושיערו שאיי קרוליין יהיו המטרה. כדי לתגבר ולצייד את חיל המצב שלהם, הם נזקקו לעליונות אווירית וימית ולכן הוכן מבצע לתקיפת נושאות המטוסים האמריקאיות ביוני 1944 שלימים נודע כקרב ים הפיליפינים.

מהלך הקרב

הצי האמריקאי פתח בהפגזה מקדימה על סאיפאן ב-13 ביוני 1944. 15 אוניית מערכה היו מעורבות בהפגזה, ו-165,000 פגזים נורו במהלכה. בתחילה ירו שבע אוניות מערכה 2,400 פגזי 16 אינץ' על האי. על מנת להימנע מפגיעה ממוקשים ימיים, בוצע הירי ממרחק של כ-10,000 יארד (9144 מטרים) או יותר, בנוסף לכך הצוותים לא היו מנוסים בהפגזת חופים, ולכן ההרעשה הארטילרית לא הייתה יעילה. ביום השני להפגזה, 8 ספינות מערכה שנבנו לפני המתקפה על פרל הארבור ו-11 סיירות תחת פיקודו של אדמירל ג'סי אולדנדורף החליפו את אוניות המערכה החדישות יותר, אך הם סבלו ממחסור בתחמושת ובזמן.
הנחיתה האמריקאית החלה בשעה 7 בבוקר ב-15 ביוני 1944. יותר מ-300 נחתות פרקו 8,000 נחתים בחוף המערבי של סאיפאן, בסביבות השעה 9 בבוקר החלו 11 ספינות לתת חיפוי ארטילרי לנחתים שהסתערו על החוף. הכח הימי הורכב מאוניות המערכה "טנסי" ו"קליפורניה", מהסיירות "בירמינגהם" ו"אינדיאנפוליס" ומהמשחתות "נורמן סקוט", "מונסן", "קולהאן", "הלסי פאוול", "ביילי", "רובינסון" ו"אלברט ו. גרנט". היפנים הכינו את מערך ההגנה שלהם בדקדקנות אופיינית, והציבו דגלים על החופים לצורך סימון טווחים לארטילריה שלהם, דבר שאיפשר להם להשמיד כ-20 טנקים אמפיביים אמריקאים במהלך הנחיתה. החופים היו מוגנים היטב בשוחות לחימה ובגדרות תיל, והמגינים היפניים קיבלו חיפוי מעמדות מקלעים וארטילריה מבוצרות. כתוצאה מכך ספגו הכוחות האמריקאים הנוחתים אבידות כבדות ביום הלחימה הראשון. למרות זאת, עד רדת הלילה, הצליחו אוגדות הנחתים ה-2 וה-4 לבסס ראש חוף ברוחב כ-10 קילומטרים ובעומק של קילומטר. 
באותו לילה פתחו היפנים במתקפת נגד אך ספגו אבידות כבדות ונהדפו לאחור. ב-16 ביוני, נחתו יחידות של אוגדת החי"ר ה-27 של הצבא והתקדמו לשדה התעופה "אסטילו". בלילה ביצעו היפנים ניסיון נוסף למתקפת נגד. ב-18 ביוני נטש סאיטו את שדה התעופה.
הפלישה הפתיעה את היפנים שציפו למתקפה דרומה יותר. אדמירל סואמו טויודה, מפקד הצי הקיסרי היפני ראה בכך הזדמנות להשתמש בכח התקיפה שיועד להשמיד את נושאות המטוסים האמריקאיות כדי לתקוף את כוחות הצי האמריקאי סביב סאיפאן וב-15 ביוני הוא נתן את פקודת התקיפה. כך התחיל קרב ים הפיליפינים שתוצאותיו היו הרסניות לצי הקיסרי היפני שאיבד 3 נושאות מטוסים ומאות מטוסים. הכוחות היפנים באיי המריאנה נותרו ללא כל תקווה לתגבור ולאספקה. 
ללא אספקה נגזר גורלו של הקרב, אך מגיניו היפנים של האי היו נחושים להלחם עד האדם האחרון. סאיטו אירגן את חייליו בקו שעוגן בהר טאפוטצ'או וניצל את פני השטח ההרריים והניתנים להגנה של מרכז סאיפאן. הכינויים שהעניקו האמריקאיים לאזורי הקרבות, "כיס הגיהנום", "רכס לב הארגמן" ו"עמק המוות", מעידים על עוצמת הקרבות. היפנים השתמשו במערות הרבות שהיו בפני השטח הוולקניים כדי לעכב את הכוחות התוקפים, הם התחבאו במשך היום ובלילה יצאו להתקיף. האמריקאים פיתחו בהדרגה שיטות כדי לטהר את המערות בעזרת צוותי להביורים שנתמכו בארטילריה ובמקלעים. 
המבצע התאפיין בחילוקי דעות קשים בתוך הפיקוד האמריקאי, ומפקד הנחתים, גנרל הולנד, שלא היה מרוצה מביצועיה של האוגדה ה-27, אף הדיח את מפקדה, גנרל ראלף סמית', ומינה לו מחליף.
עד 7 ביולי, כבר לא נותר ליפנים לאן לסגת. סאיטו הכין תוכניות למתקפת בנזאי התאבדותית אחרונה. על גורל האזרחים שנשארו על האי, אמר סאיטו, "אין יותר הבדל בין חיילים לאזרחים. זה יהיה לטובתם אם הם יצטרפו להתקפה עם חניתות מבמבוק מאשר יפלו בשבי", עם שחר, כשקבוצה המונה תריסר אנשים נושאת דגל אדום ענק לפניהם, הסתערו כל החיילים הנותרים והבריאים בגופם (מספרם נאמד ב-3,000) קדימה בהתקפה אחת אחרונה. באופן מדהים מאחוריהם השתרכו הפצועים כשחלקם חבושים בראשם, נשענים על קביים ובקושי חמושים. היפנים הסתערו על שני גדודים אמריקאים והצליחו לגרום להם כ-650 נפגעים, לפני שכל הכוח התוקף הושמד באש מקלעים וארטילריה אמריקאית. בשעה 16:15 ב-9 ביולי, אדמירל טרנר הודיע שהושלם כיבוש האי סאיפאן. סאיטו והמפקדים הכפופים לו, הירקושי ואיגטה, התאבדו באחת המערות. בנוסף להם התאבד גם סגן אדמירל צ'ואיצ'י נגומו, שהוביל את נושאות המטוסים היפניות במהלך מתקפה על פרל הארבור ובקרב מידוויי, ונחת בסאיפאן כדי לעזור בהגנה על האי.
מאות רבות של אזרחים יפנים התאבדו בימים האחרונים של הקרב, חלקם קפצו מצוקים שזכו לכינויים "צוקי ההתאבדות" ו"צוקי הבנזאי". רוב המאמצים של החיילים האמריקאים לשכנע את האזרחים להיכנע במקום להתאבד היו חסרי תועלת. התעמולה שהופצה ביפן ותיארה את האמריקאים והבריטים כ"שטנים" שיתיחסו לשבויים בצורה ברברית הרתיעה אותם מלהיכנע. 
לפי ההערכות הסופיות, נהרגו כ-22,000 אזרחים יפנים. כמעט כל החיילים היפנים שהוצבו על האי (לפחות 30,000) נהרגו. לאמריקאים הניצחון עלה ביותר נפגעים מבכל קרב אחר עד אז במלחמה באסיה ובאוקיינוס השקט. מתוך 71,000 החיילים שנחתו 2,949 נהרגו ו-10,364 נפצעו.

לאחר הקרב

כתוצאה מתבוסת היפנים בקרב, אולץ ראש הממשלה היפני הידקי טוג'ו להתפטר. לאחר שהגיעו החדשות על התבוסה לטוקיו הוא שוחרר מפיקוד על הצבא היפני באופן מיידי וב-18 ביולי 1944, הוא התפטר ביחד עם כל ממשלתו.
לאחר הקרב הפך האי סאיפאן לבסיס חשוב למבצעים הבאים באיי המריאנה ולאחר מכן בפלישה לפיליפינים באוקטובר 1944. מפציצים שהוצבו בסאיפאן תקפו את הפיליפינים, איי ריוקיו ויפן.
קפטן סקאה אובה מהצבא היפני ו-46 מחייליו החזיקו מעמד בהרים עד ה-1 בדצמבר 1945 אז נכנעו.

הקרב על סאיפאן בקולנוע

הקרב על סאיפאן מופיע בסרט זעקת הקרב משנת 1955 בבימויו של ראול וולש לפי ספרו של לאון יוריס.
ב-2002 יצא הסרט "לחישות מלחמה" בבימויו של ג'ון וו ובכיכובם של ניקולס קייג' וכריסטיאן סלייטר המספר על חלקם של הקשרים משבט הנאוואחו בקרב על סאיפאן.
ב-2011 יצא הסרט "אובה: הסמוראי האחרון" (Taiheiyou no kiseki: Fokkusu to yobareta otoko) בבימויו של הידיוקי היריאמה המתאר את יחידתו של אובה שהמשיכה להילחם גם אחרי שיפן ויתרה על סאיפן וגם כשלושה חודשים אחרי שפורסם באי נאום הכניעה של קיסר יפן.