מחלוקת החישוב הכלכלי

מחלוקת החישוב הכלכלי התנהלה בין שתי מלחמות העולם במאה העשרים בין כלכלנים שביקרו את הסוציאליזם לבין חסידיו. המחלוקת התעוררה בעקבות מאמר של הכלכלן לודוויג פון מיזס מן האסכולה האוסטרית, ובו טען כי קיומה של כלכלה סוציאליסטית אינו אפשרי. בתגובה לטיעוניו נאלצו כלכלנים סוציאליסטים לשנות את ההגדרות למשק סוציאליסטי ולאופן פעולתו ולהכיר בחיוניותם של מנגנון שוק כלשהו ושל שימוש בכסף.

התגובה הסוציאליסטית

כלכלנים סוציאליסטים הציעו מספר תשובות לקריאת התגר של מיזס. הבולטים במשיבים הם פרד מ. טיילור, ה. ד. דיקינסון, אוסקר לנגה ומאוחר יותר אבא לרנר. הטיעון הראשוני שהועלה, בין השאר על ידי דיקינסון, טיילור ולאנגה וכן מוריס ה. דוב, היה שניתן להתגבר על בעיית החישוב באמצעות חישוב אקונומטרי. 
על פי טענות אלו, שהועלו בעיקר בסוף שנות העשרים ותחילת שנות השלושים למאה העשרים, אם מניחים כי יש מצב סופי של שיווי משקל, ובו מחירו של מוצר הוא המחיר "האמיתי", ואם המערכת הכלכלית כולה היא שורה של משוואות שיש להן פתרון המאפשר להגיע למצב זה, הרי שהבעיה הופכת לסוגיה "הנדסית" או "טכנולוגית", וניתן למצוא את המחיר הסופי של כל מוצר ומוצר באמצעות פתרון משוואות ולראסניות. 
כדי להפוך את בעיית החישוב הכלכלי לסוגיה אקונומטרית-טכנית גרידא היה צורך להוציא מהדגם אלמנטים הקשורים בזמן, באי-ודאות, באי-ידיעה ובידיעה חלקית.
בנקודה זו נכנס פרידריך האייק לעובי קורת הדיון וטען כי כאשר מוציאים אלמנטים של זמן ושל מוגבלות הידיעה ואי וודאות, החישוב הכלכלי הסינתטי, ללא מחירי שוק, אינו אפשרי מנקודת מבט מעשית. בניגוד למיזס, שטען כי חישוב כזה אינו אפשרי גם מבחינה תאורטית, טען האייק כי רעיון החישוב המכני "אינו בלתי אפשרי במובן שהוא כולל סתירה לוגית", אך הדבר אינו מעלה ואינו מוריד, משום שכמות המידע העצומה הכרוכה בחישוב, והעובדה שמידע זה נמצא במידה כלשהי של חלקיות אצל כל השחקנים בשוק הופכת חישוב כזה למורכב מכדי שניתן יהיה לבצעו.
לאנגה אף הוא הגיע למסקנה כי לא מעשי להמשיך להזות על מנגנון אידיאלי שיפתור את הבעיה שמנגנון השוק פותר באופן מתמיד בעצמו. עם זאת, חתר לנגה לבטל את העיוותים ואת אי-היעילות המובנות, לדעתו, במנגנון השוק. המודל שבנה כולל מנגנון שוק רגיל לקביעת מחירי מוצרי-צריכה באמצעות ביקוש והיצע, כאשר גם השכר נקבע על פי כללים אלו. עם זאת, כדי לפצות על אי-השוויון שיצרו פערי שכר הציע לאנגה תשלום "דיבידנד חברתי" מאזן לפי קביעתיו של ועד תכנון מרכזי. 
ועד התכנון המרכזי זה יהיה אחראי גם לקביעת מחיריהם של מוצרי משנה וקרקע, ושיטת הקביעה תתבסס על 'ניסוי וטעייה': תחילה ייקבעו מחירים שרירותיים ואחר כך, לפי תנאי הביקוש וההיצע, ישונה המחיר עד הגעה להתאמה טובה. במלים אחרות, ועד התכנון אמור לשמש בתפקיד "המוכר במכירה פומבית" של ואלרה ולהגיע בהליך הדרגתי למחיר "שיווי המשקל". כלומר, גם במודל משופר זה, עדיין יתבססו ההחלטות העיקריות על הנחה שזמן וידע אינם גורמים מרכזיים בקביעת המחיר או, ניסוח אחר, על הנחה שהשוק אינו תהליך דינמי אלא מצב סטטי. 
גם במודל המשופר הזה של לאנגה נמשכת החתירה ליעד הסטטי של מחיר שיווי-משקל סופי - בדיוק כמו במתודה ה'אקונומטרית'. מתוך טעות, הוא מפרש את התייחסותו של האייק (ושל ליונל רובינס) להליך "ניסוי וטעייה" בשוק כאילו מדובר בתהליך של ניסוי וטעייה בדרך להגעה למחיר שיווי-משקל סטטי וסופי. מתוך כך, הוא סבור כי ועד התכנון יכול לפתוח במחירים היסטוריים כלשהם ובאמצעות שורת צעדי ניסוי וטעייה להתקרב בהדרגה ליעד, "עד שלבסוף מגיעים לשיווי-משקל". למעשה, האייק מתייחס בדבריו לא לניסוי וטעייה בדרך למחיר שיווי-המשקל, אלא לניסוי ולטעייה של היזם, הפועל בנסיבות של ידע חלקי בנוגע להתרחשות העתידית בשוק. 
במובן זה ניתן לומר שאי-ההבנה כאן נובעת מכך שלאנגה התייחס לתפישותיו של האייק ולגישה של האסכולה האוסטרית בכלל מתוך מסגרת ההתייחסות של התפישה הקלאסית והמרקסיסטית, המניחה כי ישנו מחיר אידיאלי אפלטוני שניתן להגיע אליו ושהמצב שצריך לבחון בניתוח התאורטי הוא של תחרות מושלמת. על פי התפישה האוסטרית, לעומת זאת, השוק הוא התרחשות תחרותית דינמית ומתמדת, לא מושלמת ולא שלמה בהגדרה. כך, על פי גישה זו, כל מחיר הוא מחיר שיווי-המשקל במובן זה שכל מחיר בכלכלת שוק משקף את הערכת השחקנים בשוק. מנקודת מבט אחרת, אף מחיר אינו מחיר שיווי-המשקל, משום שכל פעולה בשוק משנה את ההעדפה האישית של השחקן הפועל ומכאן גם את מחיר שיווי-המשקל ה"אידיאלי". לדוגמה, אם חובב שוקולד קונה חפיסת שוקולד, הפעולה משנה את מידת רצונו לקנות חפיסת שוקולד נוספת, ומתוך כך גם את מחיר שיווי המשקל. במלים אחרות, לאנגה חותר למצוא את הגביע הקדוש, כאשר מיזס כופר בעצם קיומו של גביע כזה מלכתחילה.