google/wiki40b huggingface dataset:
זואוגאוגרפיה

זואוגאוגרפיה (Zoogeography) היא ענף בביוגאוגרפיה העוסק בתפוצה הגאוגרפית של מיני בעלי חיים ותכונותיהם. במילים אחרות, זואוגאוגרפיה היא חקר מגוון ביולוגי ביחס לזמן ולמרחב.

הקדמה

זואוגאוגרפיה היא חקר התבניות בהתפלגות בעלי חיים בעבר, הווה ועתיד, ותהליכים המכוונים את ההתלפגויות האלה, זואוגאוגרפיה משלבת מידע על אקולוגיה היסטורית וכיום, גנטיקה, ופיזיולוגיה של אורגניזמים וההשפעה שיש ללחצים סביבתיים (כולל תנועת היבשות, שינוי אקלים) על ויסות התפלגות גאוגרפית של חיות.
מדענים משתמשים שיטות תאוריות ואנליטיות בבדיקת היפותזות בזואוגאוגרפיה, המדגימות את ההיבטים השימושים של זואוגאוגרפיה (תכנון מקלטים לבע"ח)

זואוגאוגרפיה ישראלית

בשנת 1870, כאשר אלפרד ראסל וולאס הגה את קו וולאס, ניתן חשיבות לראשונה לאזור הים התיכון שעד אז נחשב לאזור מעבר בלבד. ישראל מחולקת לשלושה אזורים: האזור הים-תיכוני המאופיין באזורי חורש ים תיכוני ובתה עם כמות משקעים שעולה מ-250 מ"מ בשנה. האזור האירנו-טורני, אזור צר יחסית בישראל, שמאופיין בכמות משקעים לא יציבה לעיתים אך הקטנה מ-250 מ"מ בשנה. האחרון זהו האזור הסהרו-ערבי עם כמות משקעים שנמוכה מ-150 מ"מ בשנה. בנוסף ישנה חדירה של האזור הסודאני, קטנה יחסית, בעיקר לאזור הבקע הסורי-אפריקני. ייצוג של אזורים אלו מקנה הטרוגניות גדולה בישראל.
אהוד רזין

אהוד רזין (Razin; נולד ב-1947) הוא פרופסור מן המניין במחלקה לביוכימיה וביולוגיה מולקולארית של הפקולטה לרפואה באוניברסיטה העברית בירושלים, בעל הקתדרה על שם מרקוס רבוין לחקר הסרטן.

ביוגרפיה

נולד ב-1947 בקיבוץ שמיר לדורה ומוסיא רזין, אשר היו חברים בקבוצת המייסדים של הקיבוץ. שם גר עד תום שירותו הצבאי. בשנת 1980 סיים את עבודת הדוקטור שלו במכון ויצמן בשיתוף עם מכון מקס פלנק שבגרמניה. בתום פוסט דוקטורט במרכז לחקר הסרטן בניו יורק ובאוניברסיטת הרווארד, הוא הצטרף לקראת סוף שנת 1983 לסגל המורים של האוניברסיטה העברית בירושלים. בין השנים 1998 ל-2001 היה ראש המחלקה לביוכימיה בפקולטה לרפואה, וב-2005 היה דיקן הפקולטה עד שנת 2009.
מחקריו עוסקים בהבנת המנגנונים המולקולאריים של תהליכי העברת מסרים בתאי פיטום (Mast cells), המשתתפים בתגובה האלרגית בגוף. עומד בראש צוות מחקר מטעם האוניברסיטה העברית אשר נבחרה להצטרף למוסדות אחרים בעולם המשתתפים בתוכנית למצוינות מחקרית בסינגפור.
אחיו, פרופ' אסף רזין, הוא כלכלן ישראלי בולט.
חנטקאוס הראשונה

ביוגרפיה

על משפחתה של חנטקאוס לא ידוע דבר ודאי. זהותה וקשריה המשפחתיים מעסיקים רבות את החוקרים. היא קבורה במסטבה LG100 הנמצאת במתחם פירמידת מנכאורע, מה שהוביל חוקרים רבים להנחה כי היא הייתה בתו. בהנחה שהיא אכן הייתה בתו, אמה יכולה להיות חאמרנבטי השנייה או רקטר או אשה אחרת ששמה אינו ידוע לנו. גם על חייה ידוע מעט מאוד. הוצע כי היא נישאה לפרעה שפססכאף אשר ייתכן והיה אחיה. הצעה אחרת היא שהיא הייתה אשתו של הפרעה אוסרקאף מהשושלת החמישית. בהנחה והדבר נכון, היא הייתה אמם של הפרעונים סחורע ונפרירכארע (הידוע גם בכינוי קאקאי).
ידוע כי במשך תקופה קצרה שימשה חנטקאוס כיורשת עצר. בהנחה והיא הייתה אשתו של שפססכאף, היא שימשה ככל הנראה כיורשת עצר עבור הפרעה שמלך אחריו שככל הנראה היה בנה. זהותו של פרעה זה אינה ודאית. מנתון מזכיר שליט בשם תמפתיס אשר שלט זמן קצר לאחר שפססכאף. עם זאת, משום מקור אחר לא נזכר שמו של תמפתיס, ולפיכך יש השוללים את קיומו, ואחרים מזהים אותו עם הפרעה דדפרע אשר תקופת שלטונו אינה ברורה. רשימת המלכים מטורינו מזכירה אמנם שליט נוסף אשר שלט זמן קצר לאחר שפססכאף, אולם זהותו אינה ברורה.
המסטבה של חנטקאוס נמצאת במתחם הפירמידות בגיזה וממוקמת קרוב לפירמידת מנכאורע. היא מסומנת כקבר LG100.
דוריבאל קאיימי

חייו

קאיימי נולד בסלבדור, בירתה של באהיה שבברזיל, לאב מהגר איטלקי ואם אפרו-ברזילאית. במשך מספר שנים הוא שימש כעיתונאי ובד בבד עסק במוזיקה. שיר שכתב אף זכה בפרס הראשון בקרנבל של שנת 1936. שנתיים לאחר מכן עקר לריו דה ז'ניירו משום שהתעתד ללמוד בפקולטה למשפטים, אלא שלבסוף בחר להקדיש את זמנו למוזיקה. זמן לא רב חלף עד ששירו "מהו זה שיש לבאהיאנית" שולב בפסקול סרט שבו כיכבה כרמן מירנדה. מאותה עת הרבה קאיימי להקליט ולשיר ברדיו הלאומי (הבמה הנחשבת ביותר של אותם ימים), כשהוא מלווה בתזמורת, או בליווי הגיטרה שלו לבדה. בשנות ה-60 נמשכה פעילותו המוזיקלית, בין היתר תוך שיתוף פעולה עם אמנים צעירים ממנו כמו אנטוניו קרלוס ז'ובים וז'ואו ז'ילברטו.
קאיימי לא חזר להתגורר בבאהיה אחרי שעזב אותה בסוף שנות ה-30 של המאה העשרים. אף על פי כן, הוא לא חדל מעולם לשיר עליה ולכתוב על אנשיה ועל נופיה, על דייגים ועל חופים. הוא לא כתב אין-ספור שירים, אבל לא מעטים מן השירים שכתב הפכו לנכסי צאן ברזל של המוזיקה הפופולרית הברזילאית (MPB), והם מבוצעים שוב ושוב; לסגנון הייחודי שלו נודעת השפעה על מוזיקאים מרכזיים כמו קייטנו ולוזו וז'ילברטו ז'יל. קאיימי נתפס בברזיל כאב-טיפוס של באהיאני. יחד עם ידידו הטוב, הסופר ז'ורז' אמאדו ("ים המוות"), הוא עיצב את הדימוי שיש למולדתו באהיה בברזיל ובעולם כולו.
הקהל הישראלי פגש לראשונה בשיריו של דוריבאל קאיימי הודות לזמרת אילנית. אילנית, שגדלה בברזיל ודוברת פורטוגזית, אהבה לשיר בשפת המקור את É doce morrer no mar ("מתוק למות בים"). ב-1974 ערך קול ישראל ערב משיריו של קאיימי שתורגמו לעברית בידי יעקב שבתאי בביצוע אמנים שונים ובליווי להקת "הפלטינה". שירי המופע הופיעו בתקליט בשם "הים - משיריו של המלחין והזמר הברזילאי דוריוואל קאימי" שיצא בתחילת 1975 והודפס שוב ב-1993. אחד השירים, "מרש הדייגים", שהושר באותו ערב על ידי הדודאים הפך להיט וקיימות לו גרסאות כיסוי רבות.
דוריבאל קאימי נפטר ב-16 באוגוסט 2008 מקריסת מערכות כללית בריו דה ז'ניירו בגיל 94.
המרכז הישראלי לנפגעי כתות

אודות המרכז

המרכז הוקם בשנת 2006 על ידי העיתונאית אילת קדם, שחדרה למספר כתות לצורך תחקירים עבור ידיעות אחרונות, לצד קבוצה נוספת של אישים ששמרו על עילום שם. קדם שימשה כמנכ"לית הראשונה של הארגון. בתחילה נקראה החברה ״קו למסלול - חברה לתועלת הציבור בע״מ'. היא שינתה את שמה ל'המרכז לנפגעי כתות בישראל' ולאחר מכן לשמה הנוכחי.
המרכז מסייע בייעוץ לבני משפחות שיקירם שוהה בכת הרסנית ויוזם פעילות קבוצתית של בני משפחה לצורך תמיכה ופעולה משותפת. המרכז מקיים ערבי עיון, אירועים והרצאות לקהל הרחב.
לעוזבי כתות מסייע המרכז בתהליך ההתנתקות מהכת ובשיקום, הכולל תמיכה, הפנייה לגורמים טיפוליים, קבוצות תמיכה, סיוע משפטי ועוד.
המרכז מספק מידע בנושא כתות, אופן פעולתן, דרכי גיוס נפוצות ועוד. אנשי המרכז מתראיינים באמצעי תקשורת במטרה לקדם את המודעות הציבורית לנושא הכתות ולפעולה נגדן.
המרכז זכה בפרס יו"ר הכנסת לאיכות חיים לשנים תשע"ב/תשע"ג (2013/2013) בתחום קידום שלטון החוק, ערכי הדמוקרטיה, שמירה על זכויות אדם. הפרס ניתן בעקבות מכתב של אמא שבתה יצאה מכת שהמרכז לנפגעי כתות עזר בחשיפתו ופירוקו.

ביקורת והליכים משפטיים

מושג ה- mind control (שליטה מוחית), אחד המושגים המרכזיים העומדים בבסיס ההגדרה של 'כת מסוכנת' על ידי המרכז, שנוי במחלוקת בקרב הקהילה המדעית והטיפולית העוסקת בתחום. חלק מהחוקרים מתנגדים לעצם ההגדרה 'כת', וגורסים כי מדובר בתיוג שלילי או כינוי גנאי שניתן להדביקו למיעוטים דתיים. אחרים, סבורים כי חלק מהארגונים המופיעים ברשימת הכתות של המרכז אינן עונות על ההגדרה של כת מסוכנת, ומותחים ביקורת על כך שהמרכז, גוף פרטי שאינו פועל על פי סטנדרטים אקדמיים – מצטייר כגוף ממלכתי, ואף ייעץ בשנת 2011 לוועדה ממלכתית בנושא.
על פי תחקיר 7 ימים ממרץ 2011, בשנותיו הראשונות נתמך המרכז על ידי איש העסקים החרדי רמי פלר. עוד נחשף בתחקיר כי פלר ומנכ"לית המרכז רחל ליכטנשטיין עבדו שניהם בעבר בארגון החרדי 'יד לאחים' הפועל כנגד התבוללות ומה שמוגדר על ידו כפעילות מיסיונרית בקרב יהודים. בדצמבר 2018 חשף אתר העין השביעית כי בהכנת תחקיר זה היה מעורב היחצ"ן מוטי מורל, שנשכר על ידי אחת הקבוצות שהותקפו על ידי המרכז לנפגעי כתות, במטרה לפגוע בשמו של הארגון.
לאורך השנים הותקף הארגון גם על ידי בלוגים אנונימיים, המופעלים ככל הנראה על ידי גורמים שנגדם פעל הארגון, בין היתר בטענה כי המרכז פועל מתוך מניעים חרדיים.
בשנת 2009 תבע ארגון בני ברוך - קבלה לעם את המרכז, בעקבות אמירה של המנכ"לית דאז בערוץ 2, בדבר מעשים פליליים של אנשי בני ברוך. המרכז חזר בו מאמירה זו ובמסגרת פשרה משפטית ב 2010 הסיר את הארגון מרשימת הכתות. עם זאת, באוגוסט 2017 פרסם המרכז שוב באתרו טענות כלפי הקבוצה, לאחר שלדבריו צבר מידע נוסף לגביה.
בשנת 2013 הגיש גוף בשם "מרכז האור" כתב תביעה כנגד המרכז בעקבות דברים שנאמרו בכתבה של אמנון לוי. התביעה נסגרה.
אבי ארד

ביוגרפיה

ארד נולד וגדל ברמת גן למשפחה של ניצולי שואה. לאחר שירותו הצבאי ופציעה במלחמת ששת הימים, ירד עם משפחתו לארצות הברית, שם למד תעשייה וניהול באוניברסיטת הופסטרה שבלונג איילנד. בשנת 1972 קיבל תואר ראשון במנהל עסקים.

קריירה

בשנת 1974 החל להפיק קומדיות מצבים וסדרות אנימציה אמריקניות לטלוויזיה. בשנת 1990 שימש מפיק של מספר סדרות אנימציה, ובשנת 1992 הפיק את הסדרה אקס-מן עבור ערוץ הטלוויזיה האמריקני פוקס קידס.
בשנת ,1996 עת עמדה חברת מארוול קומיקס על סף פשיטת רגל, הצליח ארד עם שותפו הישראלי-אמריקאי יצחק פרלמוטר, אחד הבעלים של רשת הצעצועים "Toy Biz" (לימים Marvel Toys), להשיג שליטה על החברה ולרכוש עבור רשת הצעצועים "Toy Biz" את הזכות הבלעדית לייצר את הצעצועים של ספיידרמן ושאר גיבורי מארוול. לאורך השנים השתתף בהפקת סרטי הקולנוע המצליחים של מארוול קומיקס, בהם סרטי "אקס-מן", סרטי "ספיידרמן" וסרטי "הענק הירוק".
ב-2003 שיתף פעולה עם המפיק הישראלי ארנון מילצ'ן בהפקת סרט הקולנוע "דרדוויל", וב-2005 שבו להפקה משותפת גם בסרט ההמשך "אלקטרה".
ב-4 ביולי 2003 התאזרח ארד בארצות הברית.
בשנת 2006 התפטר מתפקידיו הבכירים באולפני מארוול שייסד, והפך למפיק סרטים עצמאי. במקביל המשיך ארד להפיק סרטים עבור אולפני מארוול, אך כמו כן הפך לבעל חברת הפקות משלו בשם "אבי ארד הפקות" (Avi Arad Productions). בעיקר מתוכננים מיזמים שהם עיבודים למשחקי מחשב פופולריים, ביניהם BioWare ,Mass Effect ומטאל גיר סוליד. במהלך 2008 היה ארד מעורב בהפקת הסרט "איירון מן", וב-2010 הפיק את "איירון מן 2". הוא היה מפיק שותף גם בסרט "ספיידרמן המופלא" שיצא ב-2012, ובכותר ההמשך שלו, "ספיידרמן המופלא 2", שיצא ב-2014.
מגנוט

באלקטרומגנטיות קלאסית, מִגְנוּט (או מגנטיזציה) הוא השדה הווקטורי המסמן את צפיפות מומנטי הדיפול המגנטיים בחומר מגנטי, ואת כיוונם.

הגדרה

עבור תחום הומוגני בנפח V, שבו N דיפולים מגנטיים m, המגנוט M מוגדר:
\mathbf{M}=\frac{N}{V}\mathbf{m}=n\mathbf{m}
במערכת היחידות הבינלאומית נמדד המגנוט ביחידות אמפר למטר, A/m.
WingNut Films

חברת הבת Park Road Post

חברת Park Road Post היא חברת בת הממוקמת בפרבר מירמר בולינגטון, ניו זילנד המהווה חברת הפקות סרטים שהוקמה בשנת 2005 כחברת אפקטים ויזואליים. החברה עבדה על הפקת הסאונד לטרילוגיית סרטי שר הטבעות וההוביט ועבור מחוז 9 ואף זכתה בפרסי אוסקר על הסרט קינג קונג
בשנת 2013 החברה נאלצה לסגור את מעבדת עיבוד הסרטים שלה.
דאגלס פיירבנקס

ביוגרפיה

נולד בשם דאגלס אלטון תומאס אולמן (Douglas Elton Thomas Ullman) בדנוור, קולורדו שבארצות הברית, לחזקיה צ'ארלס אולמן ואלה אדלייד מארץ', ולו אח חורג (ג'ון פיירבנקס) ואח (רוברט פיין אולמן). אביו, שנולד בפנסילבניה להורים ממוצא יהודי, היה עו"ד ניו יורקי שקנה חלקות כרייה בהרי הרוקי, ובעקבות כך עבר לגור עם משפחתו בדנוור. הוא נטש את משפחתו כאשר דאגלס היה בן חמש, ושני האחים גודלו בידי אימם, ששינתה את שם משפחתם לשם נישואיה הקודמים, פיירבנקס.
דאגלס החל לשחק עוד מגיל צעיר על בימות התיאטרון של דנוור, ועבר בין בתי ספר שונים לאחר מספר מעשי קונדסות שגרמו לסילוקו. בשנים הראשונות לתחילת המאה ה-20 עבר לניו יורק והצטרף ללימודי המשחק של השחקן השייקספירי פרדריק וורד, שגילה אותו מעל במות דנוור. הוא עבד בחנות לכלי בית וכפקיד במשרד בטרם פרץ בתפקידו הראשון בברודוויי בשנת 1902.
בין סרטיו הידועים של פיירבנקס נמנים "הסימן של זורו" (1920), "שלושת המוסקטרים" (1921), "רובין הוד" (1922), "הגנב מבגדאד" (1924), "הפיראט השחור" (1926) ו"מסיכת הברזל" (1929).
פיירבנקס מת בביתו שבסנטה מוניקה, קליפורניה כתוצאה מהתקף לב בדצמבר 1939. הוא היה בן 56 במותו.
יעקב הלוי ממרויש

תולדותיו

ר' יעקב הלוי, נולד לר' לוי. התגורר במרויש, קורביל וטרואה. שימש כפוסק ונחשב למקובל. גיסו היה בעל המרדכי.
אליהו ריינה

ביוגרפיה

נולד בטבריה ב-8 בינואר 1866 (כ"א בטבת ה'תרכ"ו) לאסתר ולרב דוד ריינה שהיה רב העיר בסוף ימיו. בצעירותו התחנך בישיבות טבריה, והוסמך שם לרבנות.
בגיל 18 עבר להתגורר בחיפה, שם נישא למסעודה בת יצחק לוי, והחל לעסוק במסחר ולקבוע עתים לתורה. לאחר תקופה עזב את עיסוקיו ועבר לביירות שבלבנון שם שימש במשך מספר שנים כמורה ליהדות בבית ספר שייסד דודו, הרב שם טוב ריינה.
בשנים שלפני מלחמת העולם הראשונה נסע כשד"ר בשליחות התלמוד תורה הספרדי בטבריה לארצות הברית. לאחר שחזר משליחותו עם פרוץ המלחמה, השתכן שוב בחיפה, ונמנה שם עם בוני הבתים הראשונים בשכונת ארד אל-יהוד, והתגורר בה עד לפרעות הערבים, אז עבר להתגורר בשכונת הדר הכרמל.
בשנת 1922 (ה'תרפ"ב) נבחר לכהן כמורה צדק וכרבה הראשי הספרדי של חיפה, ובמשך 22 שנות כהונתו פעל רבות לשיפור שירותי הדת, ולאיחוד עדות הספרדים והאשכנזים בקהילת כנסת ישראל. כן שימש כחבר הרבנות הראשית המאוחדת של הקהילה.
עם פטירתה של אשתו הראשונה לאחר שנים רבות בחיפה, נישא בשנית לשרה בן קיקי.
הלך לעולמו ב-14 בפברואר 1944 (כ"ז בשבט ה'תש"ד).
לבנט

א-שאם

לפי ההגדרה המצמצמת, תחום הלבנט מקביל פחות-או-יותר לאזור הגאוגרפי המכונה בערבית א-שאם (الشأم), אם כי לעיתים מתייחס המונח א-שאם לשטח מצומצם יותר, מאזור העיר חלב שבסוריה ועד אזור הנגב בישראל. אזור זה היה באופן מסורתי נתון להשפעתה של דמשק והאימפריות של אסיה הקטנה, בעוד שהאזור מהנגב ודרומה היה נתון להשפעה מצרית, והאזור שממזרח היה תחת השפעה של אימפריות מסופוטמיה או חצי האי ערב.

אטימולוגיה

המונח "לבנט" הופיע לראשונה בסוף המאה ה-15. פירוש המילה levant בצרפתית הוא "עולה" או "זורח" (מהפועל lever), ובהשאלה פירושה "מזרח" (המקום שממנו זורחת השמש), בדומה לשם הערבי "משריק". השם "א-שאם" בערבית הוא אחד משמותיה של העיר דמשק, וכך היא נקראת בטורקית עד היום (Şam). מקורו במילה שמשמעותה "שמאל" כציון לכיוון צפון (ביחס לחיג'אז). בהשאלה מתייחס שם זה לכל האזור שהעיר דמשק נמצאת במרכזו, וקרוב להיות חופף להגדרה המצמצמת של אזור הלבנט.
במאה השש עשרה החל המונח "לבנט" להיות שגור גם כלפי אזורים שבשליטת האימפריה העות'מאנית במזרח הים התיכון, ומאוחר יותר התרחב והחל לכלול גם שטחים נוספים שתחת שליטת העות'מאנים, כמו יוון וחופי אסיה הקטנה. המונח "לבנטיני" (Levantine) שימש בעיקר לתיאור בני עמים מאגן הים התיכון, כמו איטלקים (בפרט אנשי ונציה וג'נובה, בעלי העניין המסחרי והדתי באזור), צרפתים ובני עמים ים-תיכוניים שחיו באימפריה העות'מאנית. כאשר קיבלה בריטניה מנדט על שטחי פלשתינה (ארץ ישראל) אחרי מלחמת העולם הראשונה, השתמשו חלק מהבריטים בתואר "לבנטיני" ככינוי גנאי לתושבים ממוצא ערבי-אירופי מעורב, וכן לגבי צרפתים, איטלקים או יוונים שהתאקלמו במזרח התיכון ואימצו לבוש ומנהגים מזרחיים.
המנדט הצרפתי בסוריה ובלבנון באותה תקופה כונה המנדט לארצות הלבנט, והחפירות הארכאולוגיות באבלה, מארי ואוגרית, כמו גם במקומות אחרים, כונו חפירות בלבנט.
היום משמש השם בעיקר ארכאולוגים והיסטוריונים בהתייחס לתקופה הפרהיסטורית, לעת העתיקה ולתקופת ימי הביניים. המונח מתייחס לעיתים גם לאירועים עכשוויים, בעיקר בארצות כמו ירדן, לבנון, וסוריה.

שם התואר "שאמי"

בערבית הכינוי "שאמי" (شامي) מתייחס לאדם, בפרט אדם ערבי, שמוצאו בסוריה, בלבנון, בישראל ובאזורים הסמוכים לארצות אלה. כמו כן משמש הכינוי לכל דבר שמוצאו באזור הזה, למשל ניבים "שאמיים" של השפה הערבית הם הניבים הערביים המדוברים בסוריה, בלבנון, בארץ ישראל ובסביבותיהן.
בערבית היהודית שימש השם "שאם" ככינוי לארץ ישראל. כך נקרא בפי יהודי תימן נוסח התפילה של ר' יוסף קארו בעל השולחן ערוך, שמקורו בצפת, נוסח התפילה השאמי.
בהשאלה, הכינוי "שאמי" נפוץ לתיאור מאכלים שמקורם באזור סוריה ולבנון, או כאלה שאופן הכנתם אופייני לאזורי הלבנט. למשל, פיסטוק חלבי, שמקורו מסביבות העיר חלב, נקרא גם "פיסטוק שאמי". כמו כן יש "חלווה שאמית", מרק סורי סמיך בשם "חמוד שאמי", ועוד.

ישראל ויהדות הלבנט

בישראל משמש המונח "לבנטיני" כתיאור של אדם בעל אופי, התנהגות או תרבות הקרובה יותר לתרבות המזרח-תיכונית שמסביב לישראל. למושג קונוטציה שלילית בהקשר זה.
עם זאת בימינו, "יהודים לבנטינים" מבחינה טכנית הוא כינוי שעשוי לתאר את כל הישראלים: בין אם ממוצא אשכנזי, ספרדי או מזרחי. כל זאת בשל המיקום הגאוגרפי בו ממוקמת מדינת ישראל (הלבנט) ובה נולדים וחיים אזרחיה היהודים.
האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים

היסטוריה

הכנר אמיל האוזר ייסד בשנת 1933 את "הקונסרבטוריון הארץ-ישראלי למוזיקה" בירושלים במטרה לתת חינוך מוזיקלי מקיף לתלמידים מקצועיים וחופשיים. האוזר היה אז מנהלו הראשון של המוסד, פרופ' אלפרד שרדר מ"מ ראש הוועד, ד"ר גיאורג לנדאואר הגזבר, ומרת אהובה פיקרד המזכירה.
מלבד בית ספר למוסיקה נוסדה אקדמיה – מוסד יחיד ממין זה במזרח התיכון – הנותנת הכשרה אמנותית תאורטית ופדגוגית מקיפה למוסיקאים צעירים בקורס הנמשך שלש שנים. בשנת 1938 נוסף בית ספר למורים למוסיקה בשביל בתי ספר עממיים והוא נמצא תחת פיקוחו של הועד הלאומי ליהודי א"י...
באוקטובר שנת 1945 נפתח סניף בתל אביב של המוסד אך מתח תמידי שרר בין שני חלקיו. בעקבות התמרמרות העובדים כנגד ההנהלה בשנת 1947 שינה המוסד את מבנהו ואף את שמו ל"קונסרבטוריון הירושלמי החדש והאקדמיה למוסיקה". תחילה פעלה האקדמיה בחדרים שנשכרו בבית החינוך לילדי עובדים על שם ארלוזורוב ברחוב בצלאל ועם ריבוי התלמידים נשכר גם בניין ברחוב הלל. כלי הנגינה שבהם נעשה שימוש היו, למעשה, רכוש נטוש. מסלול הלימודים בקונסרבטוריון היה בן עשר שנות לימוד, באקדמיה ובסמינר להכשרת מורים - שלוש.
עם מורי המוסד נימנים טובי המוסיקאים בארץ בכלל ובירושלים בפרט. מהם קומפוזיטורים בעלי שיעור קומה, מן הראשונים במעלה במערכת היצירה המוסיקלית, כיוסף גרינטל והיינריך [חנוך] יעקבי, שיצירותיהם בוצעו על ידי התזמורת הפילהרמונית, חלוץ המוסיקה העברית וחוקר טעמי המקרא פרופ' ש. רוזובסקי וכן מבצעים ופדגוגים ותיקים וידועי-שם: פרופ' אריה אבילאה, ט. ברלין, קארל ברנדט, יוכבד דוסטרובסקי, דניאל הופמקלר, אידה רוזן, ה. רוטנברג, פרופ' אלפרד שרדר, גב' ל. שרדר ועוד שורה של מוסיקאים מחוננים מן המשמרת הצעירה...
לאחר תקופה סוערת של מאבקים פוליטיים, מקצועיים ואישיים התפצל הקונסרבטוריון: יוכבד דוסטרובסקי ניהלה את החלק "הפורש" - לימים "האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים" - וטל מונה בשנת 1948 לנהל את החלק "המקורי", תפקיד אותו מילא עד דעיכתו של המוסד בשנת 1952.
כשמצוקת המקום החריפה תרם סמואל רובין, נשיא קרן נורמן (היום "קרן התרבות אמריקה-ישראל"), סכום כסף גדול לרכישת בית זלמן שוקן ברחוב סמולנסקין. המבנה הותאם לייעודו ונחנך בשנת 1958 במעמד שרת החוץ גולדה מאיר, ראש העיר טדי קולק ואחרים. מאותו רגע נקרא המוסד "האקדמיה למוסיקה על שם רובין בירושלים".
בשנת 1960 הוקמה המחלקה למחול ושם המוסד שונה פעם נוספת ל"האקדמיה למוסיקה ולמחול על שם רובין בירושלים". הלימודים במחלקה זו התבססו על שיטתה של מרתה גרהם.
בשנת 1963 הקימה המוזיקולוגית פרופסור אסתר גרזון-קיוי, את המוזיאון לכלי נגינה באקדמיה למוזיקה, שבה כיהנה כמרצה בכירה עד צאתה לגמלאות בשנת 1976.
בשנת 1985 עברה האקדמיה לקמפוס ע"ש ספרא באוניברסיטה העברית בגבעת רם, ושוכנה בבניין ששימש לפנים את בית הספר לעבודה סוציאלית. את הבניין תכננו האדריכלים שולמית נדלר, מיכאל נדלר ושמואל ביקסון. בשנים הבאות, עם התפתחות האקדמיה למוסיקה הוסיפו האדריכלים המקוריים של הבניין (הפעם גם בשיתוף האדריכל משה גיל שהצטרף למשרד האדריכלים המקורי) אגפים חדשים ובהם בית ספר תיכון ואולמות קונצרטים. הגם שהיא אינה תלויה מבחינה אקדמית או מינהלית באוניברסיטה העברית מתקיים שתוף פעולה בין שני המוסדות, כדוגמת העמדת אולם "וייז" של האוניברסיטה לרשות האקדמיה.
מישל דוקרי

ביוגרפיה

מישל סוזאן דוקרי נולדה ב-1981 בלונדון. יש לה שתי אחיות גדולות ממנה, לואיז וג'ואנה. אביה מייקל פרנסיס דוקרי נולד באתלון (Athlone) שבאירלנד, ואימה היא מסטפני שבמזרח לונדון. אם סבתה מצד אימה, מוד מליון, נולדה בשנת 1910 בניוהאם והייתה משרתת.
דוקרי למדה בבית הספר Chadwell Heath Foundation School בצ'דוול הית' שבאסקס. אחר כך למדה בבית הספר למשחק Finch Stage School ובבית ספר גילדהול למוזיקה ודרמה אותו סיימה בשנת 2004.
כשלמדה בגילדהול הייתה דוקרי חברה ב-National Youth Theatre וזכתה במדליית זהב על הופעותיה. הופעת הבכורה המקצועית הייתה ב-2004 בתיאטרון המלכותי הלאומי במחזה "חומריו האפלים" מאת המחזאי הבריטי ניקולס רייט עיבוד לספר באותו שם מאת פיליפ פולמן. ב-2006 הייתה מועמדת לפרס איאן צ'ארלסון על תפקידה כדינה דורף במחזה "עמודי החברה" בתיאטרון הלאומי.
עוד בתיאטרון הלאומי הופיעה במחזה "שמש בוגדנית" שעליו הייתה מועמדת לפרס לורנס אוליבייה כשחקנית המשנה הטובה ביותר. היא זכתה בפרס איאן צ'ארלסון על תפקידה כאלייזה דוליטל ב"פיגמליון" בהפקת פיטר הול בתיאטרון המלכותי, ובסיור הופעות בבריטניה. ב-2010 גילמה את דמותה של אופליה במחזה "המלט" בתיאטרון Crucible לצידו של ג'ון סים.
הופעת הבכורה שלה בטלוויזיה הייתה במיני סדרה "Fingersmith". ב-2006 גילמה את סוזן סטו הליט בעיבוד לרומן "Hogfather" מאת טרי פראצ'ט. ב-2008 שיחקה בטרילוגיה "The Red Riding" של צ'אנל 4 בתפקיד קתרין, וכן הופיעה כשחקנית אורחת בסדרת המתח "להעיר את המתים". ב-2009 השתתפה בספיישל חג המולד של "קרנפורד" עבור ה-BBC, וכיכבה בתפקיד הראשי בעיבוד לספרו של הנרי ג'יימס "בטבעת החנק".
דוקרי זכתה להכרה בקרב הקהל הרחב ב-2010 כששיחקה בתפקיד ליידי מרי קרולי בסדרת הדרמה "אחוזת דאונטון" של ג'וליאן פלוז. העונה הראשונה של הסדרה שודרה ב-ITV בין ספטמבר לנובמבר 2010. בינואר הייתה מועמדת לפרס סאותבנק על הופעתה בדרמה טלוויזיונית. העונה השנייה של הסדרה שודרה ב-2011, ואחר כך שודר ספיישל לחג המולד, שעליו הייתה מועמדת דוקרי לפרס אמי כשחקנית הטובה ביותר. שידור העונה השלישית החל בבריטניה בספטמבר 2012 ובארצות הברית בינואר 2013. דוקרי משתתפת גם בעונה הרביעית של הסדרה.
ב-2012 כיכבה לצידה של שרלוט רמפלינג במיני סדרה של ה-BBC, עיבוד ל-"Restless" ספרו של ויליאם בויד.
דוקרי היא גם זמרת ג'אז. היא הופיעה בציון שנת החמישים למועדון הג'אז של רוני סקוט בלונדון. כמו כן היא שרה לעיתים עם "Sadie and the Hotheads", להקה שהוקמה על ידי אליזבת מקגוורן, המגלמת את דמות אימה בסדרה "אחוזת דאוטון". דוקרי מציינת את פגי לי, מלודי גרדוט ובילי הולידיי כזמרות שהשפיעו עליה.
לפרקון

לפרקון, על פי המיתולוגיה האירית, הוא שדון.

אטימולוגיה

למקור שמם יש מספר גרסאות. על פי פטריק דינין, היסטוריון ובלשן אירי, מקור שמם מגיע מהמילה האירית "luchorpan" שפירושה הוא: "ננס, סוג של שדון החי בקרבת מקורות מים". פירוש נוסף למקור המילה הוא: חצי גוף, גוף קטן. מילון אוקספורד מבאר לפרקון כ"שדון-סנדלר".

אופי ואורח חיים

הלפרקון מתואר בסיפורי עם כיצור לא מזיק באופן כללי, אך עם זאת הוא שובב וחובב מעשי קונדס, לעיתים נקשר שמו במעשי תרמית והונאה מתוחכמים שהקנו לו תדמית נכלולית - רודפת בצע.
על פי סיפורי עם אלה הלפרקונים מבכרים את חיי הבדידות, ומתרחקים מהציוויליזציה, אולם קיימות עדויות המצביעות על כך שייתכן שהם נהנים מחברת יצורים קסומים אחרים. קרוב משפחתו של הלפרקון נקרא "קלוריקון", דמותו מופיעה לעיתים רחוקות, הוא חובב משקאות חריפים, מסיבות פרועות, וחיי הוללות. הלפרקונים הם חובבי ממון מושבעים וידועים בעושרם. את אוצרותיהם הם מחביאים במקומות נסתרים מעיני כל, אך ניתן להתחקות אחר עקבות האוצר אם מגיעים אל המקום בו נוגעת הקשת באדמה.

הופעה חיצונית

על פי סיפורי העם ישנם מספר גרסאות ללבושו של הלפרקון, אשר יכלול מעיל אדום או ירוק, מצנפת, מגפיים, ואבזם החגור לגופו, כל הפריטים מעוטרים ברקמות זהב.
הספר "פיות ועמים", המקבץ את אגדות איכרי אירלנד, שראה אור בשנת 1888 מתאר את הלפרקון כיצור גנדרן, לבוש מעיל אדום - ובמרכזו שבעה כפתורים, דמותו עוטה מצנפת מחודדת ושמוטה שיושבי הארצות הצפון מזרחיות נהגו לעטות לראשם.
בפואמה מהמאה ה-18 "הלפרקון; או השדון-הסנדלר "(The Lepracaun; or, Fairy Shoemaker) מתאר בחרוזים ויליאם אלינגהם את מראם: פניהם חרושי-קמטים, הליכתם כפופה, בעלי גיבנת, דומים לאלף מזוקן, משקפיהם שמוטים בקצה אפם, לגופם סינר עור, וחגורת כסף למותניהם. בתיאור זה סטה אלינגטון מהתיאור המסורתי שתיאר את הלפרקון כדמות העוטה גלימת אזמרגד ירוקה המעניקה את הידע למציאת אוצר נסתר.

סמל אירלנד

ברבות הימים הפך הלפרקון לאטרקציה תיירותית ולאחד הסמלים של אירלנד. בפוליטיקה האירית כינו תומכי האיחוד עם הבריטים את מתנגדיהם בביטוי המעליב "דוברי לפרקונית".

אזכורים תרבותיים

הלפרקון מאוזכרים רבות בסרטי קולנוע, סרטי אימה, סרטי אנימציה, ופרסומות, תוך שהם מסמלים בעיקר את אירלנד או מוצרים שמקורם באירלנד. בספר "הארי פוטר וגביע האש", הרביעי בסדרת ספרי הארי פוטר, הלפרקונים מופיעים כמעודדי קבוצת הקווידיץ' של אירלנד במשחק גמר הגביע העולמי בקווידיץ'.  לפרקונים עומדים במרכז עלילת הסרט דרבי אוגייל והאנשים הקטנים ובמרכז עלילת סדרת הספרים "ארטמיס פאול".
VK

מאפיינים

האתר התחיל כרשת חברתית לסטודנטים באוניברסיטאות הרוסיות ועד מהרה הפך לרשת חברתית כללית. הוא מבוסס פונקציונלית ועיצובית על הגרסאות הראשונות של פייסבוק. ניתן לפתוח בו פרופיל משתמש אישי ולאתר חברים קיימים או להכיר חברים חדשים. VK נגיש ביותר מ-90 שפות שונות וכמו רשתות חברתיות אחרות מאפשר שליחת הודעות, יצירת קבוצות, עמודים ציבוריים ואירועים, שיתוף תמונות, אודיו, וידאו ומשחקי דפדפן. לאתר ישנן אפליקציות סלולריות המלוות ומסתנכרנות עם האתר ב-iOS, אנדרואיד ו-Windows Phone. שלא כמו בפייסבוק, ב-VK לא ניתן לראות פרטים על המשתמשים ללא הרשמה לאתר.

בעלי ומייסדי הרשת החברתית

מייסדי הרשת הם פאבל דורוב (בתחילת הדרך שלט, יחד עם לב לבייב, ב-20% מהחברה וברוב כוח ההצבעה), הישראלים-גאורגים יאצ'סלב מירילשוילי ואביו מיכאל מירילשוילי (שלטו לפי דיווחים ב-60% וב-10% בהתאמה), ולב אבנירוביץ' (10%). בסתיו 2010, התגלה כי 24.99% שייכים לחברת Mail.Ru Group ובשנת 2011 היא הגדילה את נתחה לכ-40% ממניות החברה. בשנת 2013, קרן השקעות בשם United Capital Partners, שבראשה עומד איליה שצ'רבוביץ', קנתה מידי בעלי המניות העיקריים, לב לבייב, ג'ייקוב אסקלון וויאצ'סלב מירילשוילי 48% מסך המניות הקיימות, ואילו בשנת 2014  Mail.ru רכשה ממנה את 48% האחוזים והפכה לבעלת השליטה בחברה.