google/wiki40b huggingface dataset:
כיכר טקסים

היסטוריה

ב-1731 נבנתה אמת מים באורך של 23 קילומטר שהובילה מים אל איסטנבול מצפון. קצה אמת המים היה בכיכר, שהייתה הנקודה הגבוהה ביותר באזור. בשנת 1732 בנה הסולטאן מהמוט הראשון מאגר ומתקן לחלוקת מים בכיכר וזה העניק לה את שמה. המתקן חילק את המים לצינורות משנה שהזרימו אותם לרבעים הסמוכים לכיכר. המתקן נסגר בשנת 1950, אך מאגר המים ניצב עדיין בקצה המערבי של הכיכר.
לאורך שנות קיומה הייתה הכיכר מוקד חשוב להפגנות ולעצרות פוליטיות, ובמידה רבה שימשה כראי של החברה הטורקית כולה. ב-1 במאי 1977, במהלך הפגנה לרגל אחד במאי שבה השתתפו כחצי מיליון אנשי שמאל, נפתחה על המפגינים אש צלפים מכיוון בניין מאגר המים וייתכן שגם ממלון מרמרה שמדרום לכיכר. בין 34 ל-42 איש נהרגו ו-126 עד 220 איש נפצעו באירוע, רובם נמחצו או נדרסו במהלך הפאניקה שהשתלטה על הכיכר, והאירוע נודע לימים כ"טבח כיכר טקסים". העובדה שאיש לא נתפס או הועמד לדין בשל האירוע גרמה להאשמתה של המדינה העמוקה (טורקית "derin devlet") באחריות לו. הראשון שטען לכך בפומבי היה בולנט אג'וויט, ראש ממשלת טורקיה לפני האירוע ולאחריו אך לא בעת הטבח עצמו. אג'וויט טען ב-7 במאי 1977 כי "למספר ארגונים וכוחות של המדינה גופא, אך הנמצאים מחוץ לשלטון מדינת החוק הדמוקרטית" ("Devlet içindeki, fakat demokratik hukuk devletinin denetimi dışındaki bazı örgütler ve güçler") יש יד במקרה .
בסוף חודש מאי 2013 החל בכיכר גל מחאות עקב התחלת בנייה של מרכז מסחרי בפארק טקסים גזי הצמוד לכיכר. המחאה החלה לאחר שהשלטונות אשרו לעקור מספר עצים לשם הקמת מרכז מסחרי. המחאות התפשטו והפכו למחאות נגד ראש הממשלה ארדואן.

הכיכר כיום

מאז 1928 ניצב מונומנט הרפובליקה (Cumhuriyet Anıtı) לזכרה של מלחמת העצמאות של טורקיה במרכז הכיכר העגולה בטקסים. האנדרטה, מעשה ידיו של הפסל האיטלקי פייטרו קנוניקה (Pietro Canonica), מתנשאת לגובה 11 מטרים ועשויה אבן וברונזה. לאנדרטה ארבע חזיתות שכל אחת מהן עוסקת בנושא אחר. בפינה הדרום-מערבית של הכיכר מתחילות שדרות העצמאות (İstiklal Caddesi), המדרחוב המרכזי ברובע ואחד החשובים בעיר כולה. לאורך שדרת העצמאות נמתח קו החשמלית הנוסטלגית (nostaljik tramvay) המקיף את הכיכר העגולה בטקסים ומקשר בינה לקו הפוניקולר התת-קרקעי, הטונל (Tünel). מצפון לכיכר העגולה שוכן "גן טקסים" (Taksim Gezi Parkı) המשתרע לאורך שדרות הרפובליקה (Cumhuriyet Caddesi), הדרך הראשית המובילה צפונה. לאורך שדרות העצמאות שכנו בעבר מחנות של חיל התותחנים ושל היניצ'רים, יחידת העילית הידועה בתקופת האימפריה העות'מאנית. עוד ניצבים בכיכר מרכז אטאטורק לתרבות (Atatürk Kültür Merkezi, AKM) ומלון מרמרה שגובהו 96 מטר. הכיכר, כמו האזור כולו, היא מוקד מסחר ובה מלונות, משרדי נסיעות, מסעדות ובתי עסק רבים נוספים.

תחבורה

לכיכר תפקיד מרכזי במערך התחבורה הציבורית והפרטית בעיר. מעבר להיותה נקודת מפגש לקווי אוטובוס ומוניות שירות, מאז שנת 2000 פועלת מתחת לכיכר תחנת רכבת תחתית הנושאת את שמה ומשמשת באופן זמני כתחנה הסופית בקצהו הדרומי של קו הרכבת התחתית בעיר. בנוסף יוצא מהכיכר פוניקולר קבאטש-טקסים המוביל בתוך פחות משתי דקות אל רובע קבאטש (Kabataş) שלחוף הבוספורוס ואל תחנת הרכבת הקלה שנמצאת בו.
ג'וליאן ברים

חייו

ברים נולד בלונדון וגדל בסביבה מוזיקלית מאוד. אביו ניגן גיטרה ג'אז וברים הצעיר התרשם כששמע את נגינתו של ג'אנגו ריינהארדט. עודדו אותו לנגן בפסנתר אבל גם בגיטרה (אם כי בעזרת מפרט). ליום הולדתו ה-11 קיבל ברים גיטרה קלאסית מאביו. הוא נחשב לילד פלא, שזכה בגיל 12 בפרס על נגינתו בפסנתר בתצוגת צעירים וכך התאפשר לו ללמוד פסנתר וצ'לו בקולג' המלכותי למוזיקה. את הרסיטל הראשון שלו בגיטרה נתן בצ'לטנהם בשנת 1947, בגיל 13.
בשנת 1951 הופיע לראשונה בוויגמור הול בלונדון. אחרי שירות לאומי, חזר לקריירה העמוסה שלו וניגן ברחבי העולם, לרבות סיורי הופעות שנתיים בארצות הברית ובאירופה במשך שנים אחדות. הוא ניגן חלק מן הרסיטל בוויגמור הול בלאוטה בשנת 1952 ומאז עשה רבות להחזיר לתודעת הציבור מוזיקה שנכתבה לכלי זה. בשנת 1960 נוצר "ג'וליאן ברים קונסורט", הרכב של כלים תקופתיים, עם ברים כנגן לאוטה. הקונסורט עורר מחדש את העניין במוזיקה של התקופה האליזבתנית.
בשנת 1984 נפגע קשה בתאונת דרכים. היה עליו להשקיע מאמצים רבים כדי לחזור לכושר הטכני הקודם שלו.
הרסיטלים של ברים מקיפים קשת של סגנונות, החל בעיבודים מן המאה ה-17, יצירות רבות משל באך בעיבוד לגיטרה, יצירות ספרדיות פופולריות ומוזיקה בת זמננו, שחלק גדול ממנה נכתב בהשראתו. מלחינים רבים עבדו עם ברים ובין אלה שהקדישו לו מיצירותיהם נמנים מלקולם ארנולד, ריצ'רד רודני בנט, בנג'מין בריטן, לאו בראואר, פיטר רסין פריקר, הנס ורנר הנזה, האמפרי סרל, טורו טקמיצו, מייקל טיפט וויליאם וולטון. "נוקטורנל" של בריטן הוא בין היצירות המפורסמות ביותר ברפרטואר לגיטרה קלאסית ונכתב במיוחד למען ברים. זהו קובץ יוצא דופן של וריאציות על "בואי שינה עמוקה" של ג'ון דאולנד (המנוגן בצורתו המקורית בסוף היצירה).
ברים גם נטל חלק בהרבה מיזמים משותפים, שנחלו הצלחה רבה, ביניהם עבודה עם פיטר פירס על מוזיקה אליזבתנית ללאוטה וקול, ושני תקליטים של דואטים לגיטרה עם ג'ון ויליאמס.
נגינתו של ברים מאופיינת כווירטואוזית ועתירת רגש, תוך שימת לב לפרטים ושימוש רב בגוני קול מנוגדים.
האמור לעיל, יחד עם הופעותיו הרבות ברדיו ובטלוויזיה, עושים את ג'וליאן ברים לשגריר חשוב של הגיטרה הקלאסית במאה ה-20 ומעבר לה.
דיוקן הווידאו ב-DVD, "ג'וליאן ברים: חיי במוזיקה", שיצא בשנת 2003, מכיל שלוש שעות של שיחה ונגינה. גראהם וייד הגדיר אותו "התרומה היפה ביותר שניתנה מאז ומעולם לגיטרה הקלאסית." גם את הסדרה האפית שלו "גיטרה!", שנעשתה למען הטלוויזיה הבריטית ומלווה מסע על פני ספרד, אפשר להשיג כיום ב-DVD.
ברים נהנה משם של לונדוני מעשי, שאין חביב עליו מכוס בירה הגונה בפאב השכונתי שלו, ושהתלהבות אמיתית למוזיקה לגיטרה קלאסית בכל צורותיה מפעמת בקרבו.
דורון טויסטר

ביוגרפיה

דורון טויסטר נולד בדרבן שבדרום אפריקה, שם גדל עד גיל שלוש, כאשר עבד אביו כמהנדס בעירייה. עם החזרה ארצה, התגוררה משפחתו ברמת גן, שם עברו עליו שנות ילדותו ונעוריו.
בגיל חמש החל את לימודי המוזיקה והפסנתר, אצל אמו שהייתה מורה למוזיקה. בגיל שש החל את לימודי הצ'לו, אצל המורה הנודע פרופ' עוזי ויזל. בשנות התיכון למד בבית הספר לאמנויות ע"ש תלמה ילין.
בשירותו הצבאי (1975–1978) ניגן ברביעייה הקאמרית של צה"ל. באותן שנים עסק גם בעיבודים לרביעייה, ובביצועים להרכבים שונים. שירת בשירות מילואים עד שנת 1996.
בשנת 1979 למד באוניברסיטת אסן בגרמניה אצל הצ'לנית פרופ' מריה קליגל. שם גם שימש כצ'לן בתזמורת הקאמרית של אסן.
בשנים 1980–1984 למד והשתלם אצל הצ'לן הנודע פרופ' יאנוש שטארקר, בבית הספר ג'ייקובס למוזיקה באוניברסיטת אינדיאנה שבארצות הברית, שם גם שימש כעוזר הוראה שלו.
במשך השנים השתלם גם בלימודי ג'אז, אלתור ותאוריה אצל פרופ' צבי קרן, אצל פרופ' דייוויד בייקר (באוניברסיטת אינדיאנה), ועיבוד מוזיקלי ותיזמור אצל המלחין מנחם ויזנברג.
בגיל 22 זכה במקום השלישי בתחרות הבינלאומית לצ'לו בז'נבה (1979). שנה לאחר מכן העפיל למקום הראשון בתחרות הבינלאומית של רדיו פריז (1980) לדואו צ'לו-פסנתר.
בשנים 1985–1989 שימש כצ'לן הראשון של הסינפונייטה הישראלית באר שבע. בתקופה זו, התקרב לחסידות חב"ד, על ידי רב אוניברסיטת בן-גוריון בנגב דאז, המרצה הנודע הרב יחזקאל סופר, חזר בתשובה ונעשה לחסיד חב"ד.
הופיע בעשרות הופעות סולו והופעות רסיטלים לרדיו, בקונצרטים ובפסטיבלים בתזמורות בארץ ובחו"ל. משנת 2000 מתמקד בעיקר בכתיבת יצירות ועיבודים להרכבים מוזיקליים שונים.
באפריל 2013 הוכרז שמו כזוכה בפרס שרת התרבות ליצירה הציונית בקטגוריית מוזיקה על יצירתו 'כי אנו עמך'. בנימוקיהם כתבו ועדת השופטים: "יצירתו הינה יצירה מקורית המביאה אל העולם התזמורתי הסימפוני את צלילי הניגון המזרח אירופאי. שילוב פיוט המזרח אירופאי עם מזיגה צבעונית של תיזמור סימפוני הינה מרשימה ומשכנעת".

חיים אישיים

נשוי לתפארת הגר, מורה לאמנות (בוגרת תלמה ילין אף היא). דורון טויסטר הוא אב לשמונה ילדים וסב ל-13 נכדים. מתגורר ברחובות.
ווטסונס ביי

גאוגרפיה

ווטסונס ביי ממוקם 11 ק"מ צפון מזרחית למרכז העסקים הראשי של סידני, על קצהו של חצי האי "סאות' הד" (הראש הדרומי). הפרוור היחיד הגובל בו הוא וקלוז מדרום. ווטסונס ביי הוא אחד מהפרוורים הבודדים המוקפים ים משלושה כיוונים: ממזרח הוא גובל בים טסמן ובצפון ובמערב במפרץ ג'קסון. הפרוור נקרא על שם אחד מהמפרצונים שמצויים לחופו המערבי.

היסטוריה

ווטסונס ביי נקרא על שם רוברט ווטסון, שהגיע עם אוניית ה"מ סיריוס לחופי אוסטרליה. ווטסון החל כמשגיח על ספינות עגונות בנמל קמפ, שמצוי בשטחי הפרוור. מאז הגעתו הספיק ווטסון להיות המפקח של מגדלור מקוורי ומנהל נמל סידני. אדוארד לאנג היה המתיישב הראשון שקיבל נחלה במקום, על סף 20,000 אקרים, בשנת 1793.
בשנת 1857 הספינה דאנבר החמיצה את הכניסה למפרץ ג'קסון, הצפונית לווטסונס ביי, ובטעות ניסתה להיכנס לפתחה (The Gap), מפרצון בעל צוק תלול ושרטונים רבים. הספינה נטרפה ו-121 נוסעיה אבדו בים.
כיום צוק הפתחה הוא אתר ידוע לשמצה להתאבדויות, וכ-50 איש כל שנה משליכים את עצמם אל מי האוקיינוס. בין המתאבדים המפורסמים נמנית מגישת החדשות של ערוץ 10 שרמיין דרייגון. המקום גם מושך גורמי פשע שונים - כך למשל נזרקה מהצוק למותה הדוגמנית קרוליין ביירן, במה שהפך לאחת מפרשיות הרצח המפורסמות בשנות התשעים באוסטרליה.
בווטסונס ביי הוקמה סוללת הגנה בשנת 1892, שעיקרה ביצורים ותותחים. מטרת הסוללה הייתה להגן על העיר סידני מפני ארטילריה המגיעה מהים. הסוללה נבנתה בסמוך למגדלור הבולט שעל קצה חצי-האי. התותחים הראשונים עם הביצור היו מוזנים באבק שריפה בדומה לרובי מוסקט, ואלו הוחלפו בשנת 1890 בתותחים המוזנים בפגזי 5 אינץ' (BL 5 inch gun). בתקופת מלחמת העולם השנייה הוקמה במקום תחנת אי-מיגנוט, שסייעה להפחית את השדה המגנטי של ספינות מלחמה ולהסיר איום מוקשים ממוגנטים.
במהלך מלחמת העולם השנייה הותקנה לרוחב מפרץ ג'קסון רשת נגד צוללות, שתחנת המתיחה שלה הייתה בווטסונס ביי. במהלך המתקפה על מפרץ סידני ב-31 במאי 1942, אחת מהצוללות היפניות נלכדה ברשת, ומלחיה נאלצו לפוצץ את עצמם ואת הצוללת כדי לא ליפול בשבי האוסטרלים.

תרבות

בווטסונס ביי מספר חופי רחצה פופולריים, בין השאר במפרצון קמפ (Camp Cove) וחוף ליידי ביי, שהוא חוף מוכרז לרחצה בעירום. במפרץ הגדול של הפרוור, מפרץ ווטסון, עוגנת מעבורת המגיעה למרבית תחנות הביניים לאורך קו החוף של סידני, עד לסירקולר קי.
סביב הפתחה הוקם פארק, המשמש את הנופשים במקום ומהווה נקודת תצפית לעבר ים טסמן והאוקיינוס השקט. 
בפרוור הוקמו כנסייה קתולית ("גבירתנו כוכב הימים") וכנסייה אנגליקנית על שם פטרוס הקדוש.
המגדלור הבולט בקצהו הצפוני של הפרוור, צבוע באדום ולבן, מהווה נקודת משיכה לתיירים בזכות הנופים הנשקפים ממנו לעבר נורת' הד, צוקי מנלי והמפרץ.
באט (אלה)

באט הייתה אלה במיתולוגיה המצרית. מתוארת כבעלת פנים אנושיות עם אוזני פרה וקרניים. בתקופת הממלכה התיכונה, זוהתה האלה עם חתחור אלת היופי האהבה והמוזיקה. הסגידה לבאט מתוארכת לזמנים מוקדמים וייתכן כי מקורותיה ברעיית בקר בתקופה הפלאוליתית המאוחרת. באט הייתה נחשבת לפטרונת העיר השש, נום במצרים העליונה הידועה גם בשמות "הו" ו-"דיאוספוליס פרבה".
ייתכן שהשם באט נובע מהמילה "בא" בתוספת הסיומת הנקבית "ט" בדקדוק המצרי העתיק. המילה "בא" פירושה אישיות האדם ונשמתו, ומקושרת סמנטית למושגים כוח, ואל.
תיאורי באט נדירים יחסית בציורים ופיסולים, אך בכמה חפצים בולטים, כגון חלקה העליון של פלטת נערמר, קיימים תיאורים שלה כצורת בהמה. במקומות אחרים היא מצטיירת כשור שמימי המוקף בכוכבים או כאישה אנושית. על קמעות תוארה באט כבעלת פרצוף אנושי, אך עם תכונות שור, כאוזני פרה וקרניים מתעקלות.
באט מזוהה עם סיסטרום, ומרכז פולחנה היה במקום בשם "אחוזת סיסטרום". סיסטרום הוא כלי נגינה, בצורת ההירוגליף ענח', שהיה אחד מכלי הקודש השימושיים ביותר במקדשים מצריים עתיקים. חלק מכלים כללו תיאורים על ראשה וצווארה של באט.
צבי שטיינמן

רבי צבי שטיינמן (1865- ה'תרכ"ה בערך, לבידובה, ליטא - ה' בשבט ה'תש"ז, 26 בינואר 1947, רחובות) היה רב רוסי וארץ ישראלי בתקופת היישוב, רבה של רחובות במשך עשרים שנה.

קורות חיים

למד בישיבת וולוז'ין אצל הנצי"ב מוולוז'ין. לאחר נישואיו היה ר"מ בישיבה בסמרגון במשך עשר שנים, ואחר כך כיהן עשרים שנה כרב העיר ניז'ני נובגורוד ברוסיה.
עלה לארץ ישראל בסיועו ידידו הראי"ה קוק בשנת ה'תרפ"ה, 1925, וכיהן שנתיים כרבה של יבנאל. בשנת ה'תרפ"ז (1927) התמנה בתיווכו של הרב קוק לרבה של רחובות, וכיהן בה עשרים שנה עד לפטירתו. 
בבחירות לאספת הנבחרים ביישוב העברי ב-1944 פעל למען תנועת המזרחי.
נפטר בשנת ה'תש"ז, בגיל 82. בהלווייתו השתתפו הרבנים מלצר, אונטרמן, הרצוג, עוזיאל, סרנא, טולדנו וכץ.
הניח אחריו ארבע בנות ובן. חתנו (נישא לבתו סוניה) הרב צבי יהודה מלצר שכיהן עד אז כרבה של פרדס חנה, הוכתר על ידי הרב הרצוג בלוויה כיורש את מקומו ברבנות רחובות, וכיהן אחריו כרב העיר בתקופת קום המדינה. חתן אחר היה הרב אליהו חניאל (טוסקרן), מנהל בית הספר תחכמוני בעיר. חתן נוסף שימש כשוחט בליברפול. בן ובת נוספים נותרו ברוסיה.
הרב שטיינמן הותיר אחריו כתבים תורניים רבים. לאחר פטירתו שימשה דירתו כמשרד לרבנות רחובות ולמועצה הדתית המקומית.
פרס גילדת הכותבים של אמריקה

פרסים

רשימה חלקית של הפרסים הבולטים בתחרות, הכוכבית מסמלת סרטים שזכו באוסקר של אותה השנה.
דה אדג'

ביוגרפיה

אוונס נולד בלונדון, אנגליה להורים ממוצא וולשי. כשהיה בן שנה, משפחתו עברה לדבלין, אירלנד. למרות זאת שמר אוונס את אזרחותו הבריטית.
אוונס קיבל שיעורי גיטרה ופסנתר והופיע ביחד עם אחיו דיק.

קריירה מוזיקלית

ב-1976 הצטרף ללהקת U2. ב-1982, דה אדג' היה קרוב לעזוב את הלהקה מסיבות דתיות, אך לבסוף שוכנע להישאר. זמן קצר לאחר מכן, הוא כתב את "Sunday Bloody Sunday".
בנוסף לעבודתו עם U2 דה אדג' הקליט עם אומנים כמו: ג'וני קאש, בי בי קינג, טינה טרנר ורון ווד.
שיערו של דה אדג' התחיל להדלדל בתחילת שנות ה-20 לחייו, וכתוצאה מכך, הוא לובש כובעים בהופעות.
סגנון הנגינה המיוחד שלו בגיטרה החשמלית, ביחד עם השימוש החדשני בתהליכי עיבוד סאונד ממוחשבים, עוזרים להגדיר את הסגנון המיוחד של U2.
בשנת 2002 דה אדג' נבחר להופיע על בול מיוחד של אירלנד, בנוסף לעוד שלושה בולים של שאר חברי להקת U2 ועוד מספר בולים של מוזיקאים אירים מפורסמים.
ב-2003, המגזין רולינג סטון דירג את דה אדג' במקום ה-38 ברשימת "100 הגיטריסטים הטובים של כל הזמנים".

חיים פרטיים

דה אדג' התחתן עם חברתו מנעוריו אליסון, ב-12 ביולי 1983. לזוג שלוש ילדות: הולי, ארן, ובלו אנג'ל. הזוג נפרד ב-1991, ולא היה יכול להתגרש בגלל החוק האירי. הגירושים הפכו לחוקיים ב-1995, והם התגרשו ב-1996.
באוקטובר 1997 נולדה בתו הרביעית, סיאן, מהרקדנית והכוראוגרפית של U2, מורלי שטיינברג. בספטמבר, 1999 נולד בנם, לוי. הזוג התחתן ב-22 ביוני 2002.
יאמאגטה

היסטוריה

האזור בו שוכנת העיר יאמאגטה היה בעבר בתחומי האן דווה. בתקופת אדו הייתה העיר בירת האן יאמאגטה, שהיה תחת שליטת שוגונות טוקוגאווה. העיר המודרנית נוסדה ב-1889, לאחר ביטול שיטת ההאן, והפכה לבירת מחוז יאמאגטה.

גאוגרפיה

העיר יאמאגטה שוכנת באזור ההררי שבדרום-מזרח מחוז יאמאגטה, ודרכה זורם נהר מוגאמי.
יחסי אנדורה–גרמניה

היסטוריה

ב-25 בספטמבר 1939 חתמה אנדורה על הסכם שלום עם גרמניה, שאשרר את הסכם ורסאי מלאחר מלחמת העולם הראשונה, על פי המשפט הבינלאומי שעדיין היה במלחמה. זה עזר לאנדורה לשמור על הנייטרליות שלה במהלך מלחמת העולם השנייה. גרמניה הייתה המדינה הרביעית בשנת 1994 שהכירה באנדורה כריבונית ועצמאית לאחר אימוץ החוקה החדשה של 1993.

יחסים דיפלומטיים

שגרירות אנדורה בבריסל אחראית גם על היחסים עם גרמניה, מאידך, השגרירות הגרמנית במדריד אחראית גם על היחסים עם אנדורה. סיוע קונסולרי מסופק על ידי הקונסוליה הכללית בברצלונה, ובנוסף, יש לגרמניה קונסוליית כבוד באנדורה לה ולה.
אסאפה פאוול

קריירה

פאוול היה מועמד מוביל לזכות בריצת 100 מטר באולימפיאדת אתונה 2004, אבל סיים במקום החמישי בלבד.
ב-14 ביוני 2005 בתחרות באתונה, באותו אצטדיון בו נכשל באולימפיאדה, שבר פאוול את שיא העולם בריצת 100 מטר. הוא קבע זמן של 9.77 שניות ובכך שיפר את השיא הקודם בריצה זו של טים מונטגומרי ב-0.01 שניות.
ב-11 ביוני 2006, בתחרות בגייטסהד, בריטניה, הישווה פאוול את השיא העולמי בריצת 100 מטר, זאת לאחר שחודש קודם לכן ג'סטין גטלין הצטרף אליו כמחזיק השיא העולמי.
ב-25 באוגוסט 2006, בתחרות ליגת הזהב בציריך, השווה אספה פאוול את שיאו העולמי בפעם השלישית, כשרץ 9.77 שניות, התחרות הייתה אחת האיכותיות באותה תקופה, שבה ארבעה רצים ירדו מתחת ל-10 שניות, ושניים מתחת ל-9.90 שניות.
בשנת 2006 זכה בתואר אתלט השנה בעולם.
ב-26 באוגוסט 2007 זכה פאוול במדליית הארד בריצת 100 מטר באליפות העולם באתלטיקה שנערכה באוסקה, יפן, כאשר עבר את המרחק בתוך 9.96 שניות. זהו התואר הגדול הראשון בו זכה פאוול, אך הייתה זו אכזבה גדולה בשבילו, שכן קיווה לזכות במדליית הזהב. באותה אליפות זכה במדליית הכסף בריצת 4X100 מטר שליחים יחד עם יוסיין בולט, מרויין אנדרסון ונסטה קרטר שסיימו בתוצאה 37.89 שניות, שהיוותה שיא לאומי חדש.
ב-9 בספטמבר 2007 שבר פאוול את שיא העולם בתחרות שנערכה באיטליה, והעמיד אותו על 9.74 שניות. שיא העולם הזה החזיק מעמד עד שנשבר ב-1 ביוני 2008 על ידי יוסיין בולט.
לאולימפיאדת בייג'ינג 2008 שוב הגיע פאוול כאחד מהמועמדים לזכייה במדליית הזהב בריצה ל-100 מטר, אך כמו באולימפיאדת אתונה סיים רק חמישי. הוא שותף בנבחרת ג'מייקה שזכתה במדליית זהב וקבעה שיא עולם במירוץ השליחים 4X100 מטר. ב-2017 נשללה ממנו מדליית הזהב בה זכה במירוץ השליחים, לאחר שחברו לנבחרת, נסטה קרטר, הורשע באימרוץ.
ב-2 בספטמבר 2008 שבר פאוול את שיאו האישי בגרנד פרי בלוזאן והעמידו על 9.72 שניות. ב-30 ביוני 2011 שבר את השיא השנתי (של 2011) בלוזאן עם תוצאה של 9.78 שניות, אך נפצע לפני אליפות העולם באתלטיקה, בה תוצאתו לא נשברה.

אמרוץ

ב-14 ביולי 2013 נמצא פאוול חיובי בבדיקת סמים. באותו היום, התברר שגם יריבו מארצות הברית טייסון גיי וחברו לנבחרת השליחים נסטה קרטר, נמצאו חיוביים באימרוץ.
מניהיקי

היסטוריה

מקובל לחשוב שהפולינזים ישבו במניהיקי החל משנת 900 או 1000 לספירה. הם ערכו מסעות ימיים להשגת מזון ואף הגיעו עד לניו זילנד. האירופאי הראשון שהגיע לאי היה כנראה הנווט הפורטוגזי פדרו פרננדז דה קוויריוס (Pedro Fernandes de Queirós) שגילה את האי ב-1606 וקרא לו בשם Gente Hermosa ("אנשים יפים"). ב-13 בנובמבר 1822 נראה האי על ידי הספינה האמריקנית "גוד הופ" (Good Hope) ורב החובל שלה קרא לו בשם אי האמפרי (Humphrey Island). ב-1928 ספינת ציידי הליוויתנים "גנגס" (Ganges) עברה ליד האי וצוותה קרא לו בשם אי גנגס הגדול (Great Ganges Island). בהמשך חלפו לידו ספינות נוספות שקראו לו בשמות שונים ולמרות זאת נקרא כיום האי בשמו המאורי המקורי. יש שתי הצעות למשמעות השם: האפשרות הראשונה היא "סירת קאנו שעולה על החוף" והאפשרות השנייה היא שתושביו הראשונים של האי הגיעו מהאי מניהי (Manihi) שבאיי טואמוטו שבפולינזיה הצרפתית והאי נקרא פשוט מניהי הקטן – מניהיקי.
ב-1899 התנגדו חלק מתושבי האי לפעולתם של המיסיונרים והם הגיעו להסכם עם השלטונות הצרפתים בטהיטי שהאי יסופח אליהם. בתגובה נשלחה ספינה אך המיסיונרים במניהיקי הניפו את הדגל הבריטי והספינה שבה לטהיטי מבלי לעגון בחוף. ב-9 באוגוסט 1889 הוכרז האי כשטח חסות בריטי וב-1901 נכלל האי בשטחה של ניו זילנד. החל משנת 1822 תבעה ארצות הברית את הריבונות על האי ובשנת 1980 נחתם הסכם בין ארצות הברית לבין איי קוק, לפיו ארצות הברית מכירה בריבונותם של איי קוק במניהיקי ובשלושה איים נוספים.

גאוגרפיה

מניהיקי ממוקם בפסגתו של הר תת-מימי בגובה של 4000 מטרים מעל קרקעית האוקיינוס. האי הוא אטול ברוחב 10 ק"מ המורכב מ-43 איונים הפזורים לאורך השונית. השונית מהווה אתר צלילה מגוון ובית לאלמוגים ודגים טרופיים מסוגים שונים. האטרקציה העיקרית של האי היא צלילה. קיימת פעילות דיג ענפה מחוץ לשונית וסוגי הדגים השכיחים הם טונה זהובה ודאוניים. האי ידוע בשל תעשיית הפנינים השחורות שלו וחוות גידול פזורות סביב ללגונה. החווה הגדולה ביותר מחזיקה 250,000 צדפות המייצרות פנינים.

דמוגרפיה ופוליטיקה

שני כפרים שוכנים במניהיקי. הגדול מבינם הוא הכפר טאוהונו (Tauhunu) השוכן על איון בשם זהה בחלקו המערבי של האטול. הכפר השני הוא טוקאו (Tukao) השוכן על האיון נגאקה (Ngake) או טה פארואה (Te Paeroa) בחלקו הצפוני של האטול. מבחינה פוליטית האי מנוהל על ידי מועצת האי וראש העיר נבחר אחת לשלוש שנים. אוכלוסיית האי מחולקת לשני שבטים כשכל אחד מהם מחולק לשבעה תתי-שבטים. בפברואר 2009 ציין ראש העיר כי עקב המשבר הכלכלי העולמי ועליית יוקר המחיה נרשמת עזיבה ניכרת של תושבי האי לניו זילנד ולאוסטרליה ומספר תושבי האי ירד ל-280 איש. תושבי האי דוברים אנגלית וניב מאורי מקומי.
בית הכנסת הגדול אהל שרה

היסטוריה

כאשר הוקמה המושבה רחובות בשנת 1890 היה צורך במבנה ציבור שירכז את הפעילות במושבה, לשם כך נבנה ה"שלאש" (״צריף עץ״ ברוסית). המבנה חולק לשלושה חלקים: מטבח, מעון לחברי מנוחה ונחלה וחדר אוכל ששימש גם כתלמוד תורה ובית כנסת.
בשנת 1896 הבטיחה סימה, אשת יעקב ברוידא, נדבן וממייסדי המושבה, לתרום 5,000 רובל לבניית בית כנסת, שיקרא על שם אמה, שרה רבינוביץ'. אבן הפינה הונחה באותה שנה.

ועד המושבה פנה לאדריכל ברוך פפירמייסטר שיתכנן את מבנה בית הכנסת, אך התרומה לא הגיעה והבנייה התעכבה עוד שבע שנים. בתום הבניה נחנך בית הכנסת בטקס מפואר אליו הגיעו אורחים מכל הארץ, ביניהם גם הרב אברהם יצחק הכהן קוק, שכיהן אז כרבן של יפו והמושבות. האורחים התכנסו בבית כנסת הישן ב"שלאש" ומשם פנו עם ספרי התורה בתהלוכה לבית הכנסת, שם הוכנסו לארון הקודש החדש שנבנה על ידי מיכאל לוצקי, נגר המושבה.
בית הכנסת מעוצב בסגנון אקלקטי. במהלך השנים נוספו אגפים מצפון ומדרום למבנה המקורי, ששופץ והורחב עם הרחבה שבחזיתו.

בית הכנסת כיום

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.  
בבית הכנסת מתקיימות עד היום שלוש תפילות ביום. אחת לחודש, בדרך כלל בשבת מברכין, מתארחים בו חזנים ידועים, העורכים את תפילות אותה שבת. תפילות אלה מושכות אליו חובבי חזנות רבים.
משפחה בטרנס

רקע

"משפחה בטרנס" יצא בשנת 2017 בבימויו של אופיר טריינין ובהפקתם של אופיר טריינין וטל ברדה. הסרט השתתף בפסטיבל דוקאביב וזכה בפרס הסרט הטוב ביותר. ביוני 2018 שודר הסרט בערוץ יס דוקו.
הסרט עוסק בעמית וגלית צוק, הורים לארבעה ילדים ותושבי נהריה. בני הזוג נישאו בשנת 1996 לאחר שהכירו בגיל 15, והם מנהלים יחד עסק עצמאי. בשנת 2014 לאחר שנות נישואין רבות גילה עמית לאשתו כי הוא רוצה לשנות את מינו.

עלילה

הסרט מתחיל בשלב בו עמית צוק גילה לרעייתו כי הוא רוצה להפוך לאשה. הסרט מלווה את עמית צוק בתהליך שינוי המין, לרבות גילוי לסביבה הקרובה, נטילת ההורמונים, ניתוח לשינוי מין שביצע בתאילנד, ההחלמה מהניתוח, וטקס נישואין שערך הזוג בשנית. הסרט מתאר את הקשיים אותם החל הזוג לחוות בחיי הנישואין, עדי כדי פרידה וגירושין בהמשך.
הסרט מספק הצצה לנעשה שנה אחרי הפרידה: גלית החלה לקיים זוגיות עם אשה ואילו ועמית נישאה לבת זוגה שירלי צוק.
פורום ה-15

פעילות

הפורום פועל לקידום מטרות הערים הגדולות מול הכנסת, הממשלה וגופים ציבוריים ולאומיים נוספים, כמו: המועצה הארצית לתכנון ובניה, בג"ץ, מינהל מקרקעי ישראל ועוד. מטרתו המרכזית של הפורום היא קידום יוזמות תחיקתיות ומשפטיות להעצמת העיריות בישראל, ולקידום תוכניות לביזור סמכויות והענקת יתר עצמאות ניהולית לערים הגדולות בישראל ולרשויות מקומיות המתפקדות ברמת ניהול גבוהה. בנוסף, הפורום עוסק בקידום מיזמים משותפים לערים הגדולות בישראל בתחומי הסביבה, המשפט, התכנון, וכן בתחומים של תשתיות מתקדמות, ובמיוחד קידום נושא התקשורת האלחוטית (קידום מיזם ה־Wimax העירוני), ניהול נושא הפסולת והטיפול בה, טיפול והתקנת מערכות לחיסכון בחשמל ושימור אנרגיה, צמצום זיהום האוויר בריכוזים העירוניים והפחתת פליטות גזי חממה. 
ב־13 בפברואר 2008 חתם הפורום על האמנה הבינלאומית של ארגון ICLEI, להפחתת זיהום אוויר ולהגנת אקלים, ובימים אלה נמצא בשלב מתקדם ביישומה הלכה למעשה בעבודת העיריות ובחיי הערים.
הספינה של גלילאו

הספינה של גלילאו היא ניסוי מחשבתי המופיע בספרו של גליליי דיאלוג על שתי מערכות העולם המרכזיות (נאמר מפי הדמות סאלוויאטי, הקרויה על שמו של ידידו ועמיתו של גליליי). מטרת ההדגמה להראות שתנועתו של כדור הארץ לא תביא בהכרח לשינויים בתנועתם של גופים על פני כדור הארץ.
היו בתקופתו של גלילאו אנשים אשר טענו שכדור הארץ אינו נע כיוון שתנועה כזאת הייתה גורמת לחפץ שנעזב ממגדל גבוה להיות מוטה ולא ליפול ישר למטה.
אל מול טענה זו הציג גלילאו ניסוי המחשבה ב-1632. בתוך תא פנימי בספינה יתכנסו כמה עמיתים. אל תוך התא עליהם להכניס כמה חרקים מעופפים, מכל מים ובו דגים, וגם בקבוק התלוי כשפיו כלפי מטה ואשר טיפות נושרות ממנו אחת אחת אל תוך כלי מאסף. בעת שהספינה עומדת במקומה יתבקשו העמיתים להבחין בנעשה סביבם. מתוך התבוננותם יוכלו להיווכח שהחרקים מתעופפים לכל הפינות בצורה שווה, שהדגים שוחים במים לכל הכיוונים, וכן שהטיפות נופלות מטה ללא סטייה. כעבור זמן מה תתבקש הספינה לנוע במהירות אחידה, וכל עוד זו לא תשתנה בפתאומיות יגלו העמיתים שדבר מן התופעות המתוארות במצב מנוחה לא נשתנה: הטיפות ימשיכו ליפול מטה ללא סטייה, הדגים ימשיכו לשחות במים לכל הכיוונים, וכן שהחרקים מתעופפים לכל הפינות בצורה שווה.
על ידי ניסוי מחשבתי זה יכול היה גלילאו להבהיר שכל עוד לא תשתנה נקודת ההתייחסות של החפץ אל מול הגוף עליו הוא נמצא, כי אז לא תחול שום סטייה בהתנהגותו, בין אם הגוף עומד מלכת או נע במהירות קבועה.
ניצה ירום

ד"ר ניצה ירום (נולדה ב-1943) היא פסיכולוגית קלינית מדריכה ופסיכואנליטיקאית ישראלית.

ביוגרפיה

בין השנים 1990-2007 שימשה כעורכת מדעית לספרות פסיכולוגית ופסיכואנליטית בהוצאת הספרים כנרת זמורה-ביתן דביר. 
לימדה באוניברסיטת תל אביב בחוג ללימודים כלליים ושימשה כמדריכה בתוכנית לפסיכותרפיה באוניברסיטה. מלמדת כיום באוניברסיטת בר-אילן בתוכנית לפסיכותרפיה פסיכואנליטית.
במקביל עוסקת ירום בטיפול פסיכולוגי ופסיכואנליטי ובהדרכות לפסיכולוגים, בקליניקה פרטית.
ירום מתמחה בתחומי המיניות, המגדר והגוף בפסיכולוגיה. בנושאים אלו פרסמה מספר ספרים. הראשון, "הגוף מדבר" (2001), שפורסם תחילה באנגלית ב-1992 בשם "Body, Blood and Sexuality", עוסק בתסמינים היסטריים של הגוף, דרך בחינת דמותו ההיסטורית של פרנציסקוס הקדוש, מהמאה ה-13. בספרה "ההיסטרי שבי, ההיסטרי שבינינו" (2003) עוסקת ירום בהיסטריה מנקודות מבט תאורטיות פסיכואנליטיות שונות לאורך ההיסטוריה, וכן בהיסטריה כמבטאת את המאבק המודע והלא-מודע בין המינים בתוך גוף האדם. כן פרסמה את ספרה "סיפורי גוף" (2010), בו היא מתארת חוויות גופניות ואיתותים של הגוף שחוו אנשים, דרכם התוודעו אל עולמם הפנימי הנפשי; הספר מרחיב את ההתבוננות בטיפול הפסיכולוגי גם בהקשר של הקשר גוף-נפש. 
ירום מתגוררת בתל אביב עם בן זוגה.