רונית ברנגה

ביוגרפיה

ברנגה נולדה בחיפה ב-4 באפריל 1973. בגיל 7 עברה לכפר סבא ובגיל 17 עברה לגור בזכרון יעקב.
ב-1990 למדה רישום פיגורטיבי אצל רחל שביט. לאחר שירותה הצבאי כקצינה בחיל האוויר למדה פסיכולוגיה וספרות עברית באוניברסיטת חיפה. עם נישואיה עברה להתגורר בתל אביב ולמדה ציור מופשט אצל פרופסור ג'ון בייל ותולדות אומנות באוניברסיטת תל אביב.
בין השנים 2000–2004 למדה במדרשה לאומנות בבית ברל ובשנה השנייה ללימודיה נחשפה לפיסול בחמר. על עבודתה בתערוכת הבוגרים כתבה מבקרת האומנות סמדר שפי בעיתון "הארץ": "עבודה בולטת נוספת היא של רונית ברנגה, שעוסקת בטוהר השפה, במלים שנחשבות קדושות, ובמכבסת מלים - העבודה בנויה ממעין כיור קרמיקה עגול וגדול, שבדפנותיו יצוקים פיות בתנועת דיבור. העבודה צבועה בלבן, והאיכות הסוריאליסטית שלה חזקה ויוצאת דופן."
בשנת 2010 חזרה עם בן זוגה ושלושת ילדיהם לזכרון יעקב ושם ממוקם הסטודיו שלה.
משנת 2007 מציגה ברנגה בתערוכות בישראל ובעולם ועבודותיה נמצאות באוספים מוזיאליים ופרטיים רבים. בין תערוכותיה הבולטות: תערוכות בינלאומיות בסין (2011) וטאיוואן (2012) בהן זכתה בפרסים; תערוכה בינלאומית במוזיאון הטריאנאלה במילאנו (2012); ו-"דיסמלנד" (2015), התערוכה המדוברת של אומן הרחוב בנקסי, בה חלקה חלל תצוגה עם דמייאן הירסט ובנקסי.
ב-2017 הציגה ברנגה שתי תערוכות יחיד: "מימוזה ביישנית" בבית האדום, תל אביב ו-"Embraced", בגלריית בות' (Booth Gallery) בניו יורק.

אודות יצירתה

רונית ברנגה מפסלת בסגנון פיגורטיבי ריאליסטי ונושאי הפיסול בהם היא מטפלת מגוונים. חלקם ניזונים ממקורות השראה ספרותיים ומיתולוגיים, חלקם מהמציאות היומיומית.
"בשפה האמנותית הייחודית שלה, ברנגה מערבת יכולות וירטואוזיות של פיסול וציור היפר-ריאליסטי עם נטייה לעבר המטאפיזי, האפל והנסתר. הפנטזיה שהיא בוראת נשענת על מיתוסים ואגדות עתיקות ומספרת סיפור רב רבדים, באמצעות היחסים הנרקמים בין החפצים, הדמויות והחלל. בכל פעם מחדש המפגש עם עבודותיה מעורר השתאות מעורבת במתח סמוי, בין פיתוי ורתיעה." (חגית פלג-רותם, "מימוזה ביישנית" על תערוכת היחיד של ברנגה).
בסדרות הכלים "הספק חיים שלה", כהגדרתה של הסופרת מרית בן ישראל, היא משתמשת בתחבולות של האנשה ולחפצים הדוממים שביצירותיה מוענקים חיים משל עצמם ויכולת הבעה רגשית. כפי שברנגה מסבירה: "אני לוקחת כלי פשוט - כלי שנחשב בעינינו למובן מאליו, כלי פסיבי ואני מעניקה לו איברים [פיות ואצבעות] שבעזרתם אנחנו משתמשים בו. ועכשיו [הכלי הזה] נמצא במקום אחר. הוא חש את הסביבה והוא אקטיבי. הוא יכול להחליט אם להשתמש בעצמו, האם לאפשר להשתמש בו? או אולי הוא יכול לברוח?"
ניתן לראות את יצירותיה של ברנגה כמטונימיה. לפי דברי מרית בן ישראל "מבחינה פואטית, הכלים הפנטסטיים האלה הם מטונימיות... ובהמשך לכך, גם רונית ברנגה ממזגת בין הספלים לאצבעות שאוחזות בהם (או לפיות שנצמדים אליהם) ויוצרת מטונימיות מתעתעות, לופתות ומצחיקות, מרגשות ומבעיתות בו בזמן".
ב-2015 ברנגה השתתפה בתערוכה בינלאומית גדולה של אומן הרחוב בנקסי, Dismaland. כתבת האומנות חגית פלג רותם מציינת: "האמנית הישראלית רונית ברנגה מציגה עבודה שיצרה במיוחד לתערוכה, ובה "סרוויס", מערכת כלי אוכל שקיבלו חיים משלהם, כאשר שולבו בהם אצבעות אנושיות, הנראות קטועות. המראה הסוריאליסטי משחק בין המחריד למצחיק, מושך ומרתיע. הפיסול הווירטואוזי שלה מקבל ממד של קושי וכאב, באמצעות הפגשה של חפצים דוממים ואיברים חיים, ושימוש בצבעוניות חיוורת הנראית כמסיכת מוות או הרואין-שיק".
נשים ונשיות תופסות מקום חשוב ביצירותיה. "ארטמיס שלי", "עץ החיים" ו"מימוזה ביישנית" הן יצירות בהן הדמויות מחפשות להבין את הסביבה ולהתחבר אליה.
ברנגה סבורה שיצירותיה "נועדו לעורר מחשבה ורגש". אבל תגובות אלה, גם אם הן מצופות, אינן מושגות בצורה פשוטה וישירה, אלא דורשות מהצופה התבוננות ובניית משמעות אישית במפגש עם היצירה.