google/wiki40b huggingface dataset:
שמשון מקוצי

רבי שמשון בן שמשון מקוצי הידוע בכינויו הש"ר מקוצי היה רב מן הראשונים, בן המאה ה-12, מבעלי התוספות.
היה מצאצאיו של רבי יוסף טוב עלם. אביו רבי שמשון היה בן דודם של האחים רבי ידידיה ממלאן ורבי שמשון. נינו של רבי שמשון הזה, היה רבי שמשון מקינון. 
חי ופעל בקוּצִי (קוסי; Coucy ) שבחבל פיקרדי. בכינויו "השר" נכרכה אגדה על מינויו לשר העיר קוצי שזכתה לגרסאות ספרותיות נפוצות מאת סופרים כמו מאיר להמן ומיכה יוסף ברדיצ'בסקי, אך הגורם הפשוט לכינוי זה הוא הרצון להימנע מלכנותו "הר"ש", כינוי בעל משמעות שלילית; ולכן הפכו את ראשי התיבות לכינוי בעל משמעות מכובדת, "הש"ר".
הוא היה תלמידו של ר"י הזקן וגיסו של רבי משה מקוצי בעל הסמ"ג. תלמידו הידוע הוא רבי יצחק מווינה מחבר "אור זרוע". ורבי אהרן בן יוסי הכהן, מחבר ספר הג"ן על התורה. בשני מקומות הוא מביא את מורו וקורא לו "מורי רבינו שמשון בן רבי שמשון", בבראשית לז כט, ובבמדבר יא כו.
ישועה שמעון חיים עובדיה

ביוגרפיה

נולד בעיר צפרו שבמרוקו בשם שמעון חיים עובדיה, לג'מול ולרב מסעוד עובדיה ששימש כשליח ציבור בבית הכנסת של הקהילה היהודית בעיר. למד תורה אצל אביו, ואצל הרבנים אבנר ויוסף אג'ייני. בצעירותו למד בחברותא עם הרב רפאל עמרם מאמאן שהיה מרבני מרוקו.
בשנת ה'תר"ן (1890) נשא את אסתר בתו של מיימון עזראן. לאחר נישואיו התגורר בצפרו והחל ללמוד בישיבת 'וזאת ליהודה' בעיר, שהוקמה ומומנה על ידי הרב משה מרציאנו.
בשנת ה'תרס"א (1901), לאחר פטירת אביו, נתמנה במקומו לשליח ציבור בבית הכנסת של קהילת צפרו. במסגרת תפקידו היה מעביר דרשות מידי שבת בבית הכנסת. בנוסף, הוא שימש גם כגבאי צדקה, ותפקידו היה לטפל בחלוקת כספי הצדקה של הקהילה היהודית. בתקופה זו נטל חלק בפעילות תנועת חובבי ציון וחיבר בין התנועה שבעיר פאס לזו שבעירו צפרו. פעילות זו הופסקה לאחר שהתנועה הציונית הוצאה אל מחוץ לחוק במרוקו.
לאחר שחלה במחלה קשה הוסיפו לו את השם 'ישועה'.
בשנת ה'תרצ"ט (1939) החל לכהן ברבנות העיר צפרו (למעט תקופה קצרה שכיהן ברבנות העיר והעביר את הרבנות לידי רבי אבא אלבז). שימש בתפקידו ארבע שנים עד לפטירתו בשנת תשי"ב. בנו, הרב דוד עובדיה, מונה במקומו לרבה של צפרו.
הלך לעולמו בו' באלול ה'תשי"ב (1952) ונקבר בבית העלמין בצפרו.
נכדו (בן בתו) הוא הרב מאיר אלבאז, ראש ישיבת "שבות יהודה".
דויטשה טלקום

היסטוריה

דויטשה בונדספוסט הייתה סוכנות דואר פדרלית ממשלתית שהוקמה ב-1947והחליפה את הרייכפוסט. כחלק מרפורמה בשירותי הדואר, פוצלה דויטשה בונדספוסט ב-1 ביולי 1989 לשלוש ישויות נפרדות, שאחת מהן היא דויטשה טלקום. כחלק מרפורמה נוספת, שהתרחשה ב-1 בינואר 1995, דויטשה בונדספוסט טלקום הפכה לדויטשה טלקום והופרטה ב-1996. על כן היא חולקת היסטוריה משותפת עם חברות נוספות שהופרטו והיוו בעבר חלק מדויטשה בונדספוסט: דויטשה פוסט ודויטשה פוסטבנק.
דויטשה טלקום הייתה מונופול בתחום ספק שירותי אינטרנט עד הפרטתה ב-1995, והיא עדיין הספק הדומיננטי כיום. עד תחילת המאה ה-21 שלטה דויטשה טלקום כמעט בכל הגישה לאינטרנט ללקוחות פרטיים ולעסקים קטנים בגרמניה. 
ב-6 בדצמבר 2001 הפכה דויטשה טלקום לשותפה הרשמית הראשונה במונדיאל 2006.
ב-1 בינואר 2005 ביצעה דויטשה טלקום שינוי ארגוני. שתי יחידות ארגוניות, T-Com ו-T-Online, אוחדו ליחידת הפס הרחב. דויטשה טלקום מספקת כ-40 מיליון קווי פס צר, מעל 9 מיליון קווי פס רחב, ויש לה 14 מיליון לקוחות אינטרנט.
ב-2008 בוצע שינוי ארגוני נוסף, ובמסגרתו הופרדה T-Online מדויטשה טלקום ומוזגה עם T-com במטרה ליצור יחידה ארגונית חדשה בשם T-Home.
בשנת 2010 איחדו אורנג' בריטניה (בבעלות פראנס טלקום) ו-T-Moblie (בבעלות דויטשה טלקום) את פעילותן בבריטניה ויצרו את חברת EE, חברת הסלולר הגדולה בבריטניה.
באפריל 2013 T-Mobile ארצות הברית ו-MetroPCS איחדו את פעילותן בארצות הברית. בפברואר 2014 רכשה דויטשה טלקום את שארית השליטה ב-T-Mobile צ'כיה תמורת 800 מיליון אירו.
בדצמבר 2014 הוכרז כי דויטשה טלקום מנהלת מגעים עם קבוצת בריטיש טלקום בנוגע לחברת EE, וכחלק מהעסקה הוצע לדויטשה טלקום 12% ממניות בריטיש טלקום ומושב בדירקטוריון בריטיש טלקום. בפברואר 2015 הוכרז כי בריטיש טלקום רוכשת את EE תמורת 12.5 מיליארד ליש"ט, ב-15 בינואר 2016 התקבל אישור הרשות לתחרות ושווקים לעסקה וב-29 בינואר 2016 היא הושלמה.

פעילות

דויטשה טלקום מחזיקה במניות בחברות טלקומיוניקציה אחרות כולל T-Mobile סלובקיה, הונגריה, קרואטיה.
Touch (שיר של ליטל מיקס)

קידום והופעות

הלהקה הופיעה עם השיר בגמר של ה-The X Factor, דבר שהקפיץ את השיר למקום 23 במצעד הסינגלים הבריטי.

וידאו קליפ

הקליפ יצא ב-19 בינואר 2017. הקליפ הוא בכיכובן של הלהקה והרקדנים שלהן. הלהקה נמצאת במעין מבוך צבעוני ובמהלך השהות שלהן במבוך הן רוקדות עם הרקדנים שלהן לצלילי השיר.
הקליפ הוביל איתו תגובות שנויות במחלוקת, בטענה שהוא פרובוקטיבי מדי וחסר תוכן. נכון ליוני 2018 לקליפ יש מעל 250 מיליון צפיות ביוטיוב.
סאות' בנק

סאות' בנק (באנגלית: The South Bank - "הגדה הדרומית") הוא אזור לאורך הגדה הדרומית של נהר תמזה בעיר לונדון, בקרבת תחנת רכבת ווטרלו, על קו התפר בין רובע למבת' לרובע סאת'ק.
האזור הוא מרכז תרבות עיקרי בלונדון. מעמדו כמרכז תרבות החל בשנת 1951, אז נערך במקום פסטיבל בריטניה שעבורו נבנה אולם הפסטיבל המלכותי, המהווה היום חלק ממרכז סאות' בנק. 
בשנת 1967 נבנו אולם המלכה אליזבת וחדר פרסל, ובשנת 1968 נפתחו לקהל גלריית הייווארד והתיאטרון המלכותי הלאומי. ב-1976 נפתחו באתר תיאטרון הסרטים הלאומי ו-מכון הסרטים הבריטי. כמו כן נמצאים במקום מגדל לונדון ויקאנד טלוויז'ן, ומרכז הטלוויזיה של לונדון
מצידו המזרחי של האזור נמצאים בית המחוז והלונדון איי שנבנה בשנת 2000, ומצידו המערבי מוזיאון טייט מודרן.
אורי לחמי

ביוגרפיה

לחמי נולד בירושלים למשפחה דתית, לשלמה יליד תוניסיה ולמלכה ילידת אוסטרליה, השני מבין שישה ילדים. עד כיתה י' למד בישיבת "חורב" ובכיתות י"א–י"ב למד בתיכון הרטמן במגמת תיאטרון ומוזיקה. לאחר מכן למד בישיבת מעלה גלבוע.
בשנת 2001 התגייס לצבא ושירת בבית הספר לרפואה צבאית. בתום שירותו הצבאי, בשנת 2004, חזר בשאלה.
בשנים 2005–2008 למד משחק בבית הספר למשחק "ניסן נתיב" שבירושלים. משנת 2008 מתגורר לחמי בתל אביב. באותה השנה שיחק בתפקיד ראשי בסרט "ואהבת" שביים חיים אלבום. בסרט לחמי מגלם את דמותו של אוהד, תלמיד ישיבת הסדר המתמודד עם היותו הומוסקסואל. הסרט זכה בפרס הדרמה בפסטיבל הקולנוע ירושלים לשנת 2008 ובפרס השחקן הטוב ביותר בפסטיבל "דה לה לונה" בוולנסיה שבספרד.
בשנת 2009 הצטרף לעונה השנייה (ובהמשך גם לשלישית) של "סרוגים" בתפקיד רועי, אחיו הצעיר של נתי (אוהד קנולר), שבמהלך העונה השנייה מתחיל לצאת עם רעות (שרון פאוסטר), אך בהמשך מתגלה כהומוסקסואל, ומתייסר בקשר לזהותו המינית והאפשרויות העומדות בפניו.
בשנת 2010 שיחק בצוותא בקומדיה "לשחרר את הבננה" מאת אהוד עזריאל, לצדם של דני שטג ואביב אלוש. באותה שנה השתתף בסרט הדוקומנטרי "חיים בשאלה" בבימוי טלי בן עובדיה. הסרט הראה את תהליך החזרה בשאלה דרך עיניהם של ארבע דמויות שחצו את הקווים והפכו חילוניים.
בשנת 2011 שיחק בהצגה "פלימובלים" מאת יעל דוברין, שהועלתה במסגרת פסטיבל תיאטרון קצר בצוותא. באותה השנה הוא גם שיחק בסרט "חסימות", שביים גולן רייז, לצידם של מירב גרובר ורועי אסף, שבו הוא מגלם קצין במחסום שנאלץ להתמודד עם מציאות בה מצד אחד ילדה חולה חייבת לעבור את המחסום על מנת לקבל טיפול רפואי, ומצד שני ישנה התרעה חמה על כוונה לבצע פיגוע בגזרה. הסרט זכה בפרס הסרט הקצר הטוב ביותר בפסטיבל הקולנוע ירושלים לשנת 2011.
בשנים 2011–2013 שיחק בהצגה "אקסודוס" מאת צביה הוברמן ובבימויה של דדי ברון, בתיאטרון אורנה פורת.
בשנים 2014–2015 משחק בהצגה "הלב הנורמלי" מאת לארי קרמר ובבימויו של ליאור סורוקה בתיאטרון הקוביה בתל אביב.
באוגוסט 2015, בעקבות הרצח במצעד הגאווה בירושלים, יצא מהארון, וסיפר כי הוא נשוי מזה כשנה לבן זוגו ארז.
פסל הבולבוסים

פסל הבולבוסים הוא פסל סביבתי שעוצב בהשראת מבנה ציון דרך בדואי והוקם ב-1964 בכניסה לעיר ערד.

הקמת הפסל

הפסל הוקם בעת הקמת העיר ערד ובהקמתו השתתפו מתכנן העיר האדריכל יונה פיטלסון וקבלן משנה ולימים אמן הבית של מוזיאון הזכוכית בעיר גדעון פרידמן. פיטלסון ופרדימן היו שכנים ב"שכונת ראשונים", קבוצת הצריפים בה התגורר צוות הקמת העיר ומשפחותיהם. פרידמן הקים בחצר ביתו רוג'ום קטן שמשך את תשומת לבו של פיטלסון שהציע להקים פסל סביבתי גדול בכניסה לעיר העתידה לקום. לצורך הקמת הפסל נאספו סלעי גיר בגדלים שונים מהסביבה, המכונים על פי צורתם בשם בולבוסים. לצורך ייצוב הפסל הושג כבל מיוחד שהושחל בחור שנחצב בסלעים כשלוח ברזל סוגר על הכבל בדריכה בראש הסלע העליון בפסל. במקור תוכננו 18 סלעים, אך בהמלצת מהנדס צוות ההקמה הוחלט להסתפק ב-14 סלעים בלבד. למרות החשש כי הפסל לא יעמוד ברוחות המדבר, כבר בסופה הראשונה שהייתה במקום לאחר הצבתו, הצליח הפסל להחזיק מעמד.
הפסל שהוקם במקור על אדמה בתולית עבר שינויים כבר בשנותיו הראשונות. עם הקמת הכביש בסמוך לו, והבדלי המפלסים, הוקם קיר תמך מכיוון מזרח ומדרגות רחבות המובילות אל הפסל. הקיר והמדרגות מחופים באבן המקומית המאפיינת את הבנייה המוקדמת בעיר.
בעקבות נפילתם של חמישה מבני היישוב במלחמת ששת הימים, הוחלט על הקמת "גן החמישה" בסביבת הפסל. שלט המפרט את שמות הנופלים מוצב בכניסה לאתר. לצד הפסל הוקם פסל ברזל שנועד לשמש להדלקת נר זיכרון ביום הזיכרון.
בשנת 2008 עברה הכניסה לערד שינויים ובמסגרת העבודות חודש גן החמישה והפסל ונוספה לו תאורה דקורטיבית.

הפסל בתרבות המקומית

הפסל הפך מיד עם השלמתו לנקודת ציון בנוף העיר הצומחת ומשמש עד היום כמוקד נצפה בכניסה לעיר. בעלונים הראשונים שהפיקה הנהלת חבל ערד לעידוד ההתיישבות בעיר, הופיע הפסל. גם בגלויות ובתצלומים של תושבים ומבקרים בעיר הפך הפסל ליעד מועדף לצילום. גם היום ממשיך הפסל לשמור על מעמדו בעיר, כשמדי שנה נערך באתר טקס יום הזיכרון בו משתתפים מאות מבני העיר. הפסל הופיע גם בסמל שהפיקה העירייה לכבוד 50 שנה לעיר וכן בעלונים ופרסומים אחרים. גדעון פרידמן יצר פסל זכוכית בהזמנת העירייה, המועצב בהשראת פסל הבולבוסים והמוענק לאורחיה.
סמל מקאו

סמל מקאו הנוכחי הוכנס לשימוש ב-20 בדצמבר 1999, יום העברת ריבונותה מפורטוגל לרפובליקה העממית של סין, ונוכח כך נחשב לסמל מחוזי.
הסמל דומה לדגל מקאו במבנה מעגלי: בטבעת הלבנה החיצונית מופיע שמה הרשמי של הטריטוריה בכתב סיני: "中華人民共和國澳門特別行政區" (בעברית: "האזור המנהלי המיוחד מקאו של הרפובליקה העממית של סין") ובאנגלית פשוט: Macau ובפנים הטבעת מופיע הדגל.
יהושע ברנדשטטר

ביוגרפיה

ברנדשטטר נולד במשפחה חסידית בטרנוב שבגליציה בשנת 1891. הוא עלה לארץ ישראל בגיל 18 במסגרת העלייה השנייה והיה שומר ופועל חקלאי במושבות הגליל, בסג'רה-אילניה, וביבנאל. ברנדשטטר היה בין מייסדי קיבוץ בית אלפא שלמרגלות הגלבוע. בקיבוץ התמסר לענף הרפת ולגידול פרות לחלב, והיה בין משפרי הפרה החולבת הישראלית. ברנדשטטר נישא לרחל קטינקא (שלאחר גירושיהם נישאה לאהרן זאב). השניים היו הורים לציירת והמאיירת תרצה טנאי (שנישאה למשורר שלמה טנאי) ולהגר ברץ (שנישאה לעמוס ברץ, בנם של מרים ויוסף ברץ).
בשנת 1931, לאחר גירושיו, עזב ברנדשטטר את העמק, השתקע בתל אביב והחל לעסוק בתיאטרון העברי. שנים רבות היה מנהל תיאטרון הבימה. בהמשך נישא למרגוט קלאוזנר, מחלוצות הקולנוע העברי והישראלי, והשתתף במפעלי הקולנוע, האולפנים והסרטים שלה. הוא הפיק סרטים שהיו שעסקו בהווי היהודי והעברי, ויצר כמה סרטים קצרים על חגי השנה. בנו מנישואיו אלה הוא הפעיל החברתי והיוצר עמוס מוקדי. נישואיו השניים של ברנדשטטר לא עלו יפה, ולאחר גירושיו נישא לצילי בראב.
ברנדשטטר החל לצייר רק בזקנתו, וציוריו הנאיביים עשו רושם רב על קהילת האמנות בארץ. הוא התפרסם במהרה חרף גילו, וערך תערוכות בישראל ובחו"ל. יצירותיו נקנו על ידי מוזיאונים ומוסדות אמנותיים בישראל ובחו"ל.
ברנדשטטר נפטר באביב 1975 לאחר מחלה קצרה והותיר ילדים ונכדים.
ברנדשטטר הוא אחיה של הציירת רבקה ריגר קפלן ודודה של הציירת ויוצרת ההדפסים שלומית הבר-שיים (בתה); דודו (אחי אמו) של הצייר משה מוקדי; ודודנו של הצייר מיכאל ארגוב (זינגר).
סטייסי קלרדי

ביוגרפיה

קלרדי נולד בפאוליס איילנד שבמחוז ג'ורג'טאון בקרוליינה הדרומית. אביו היה קצין בדרגת קפטן בצי ארצות הברית, והמשפחה נדדה בעקבות שירותו כולל שנתיים בהליפקס. ב-1983 סיים תואר ראשון בניהול מאוניברסיטת קרוליינה הדרומית והתגייס לחיל הנחתים. 
שירת כמפקד מחלקה בגדוד השלישי של רגימנט הנחתים הרביעי ומפקד פלוגה בגדוד הסיור המשורין השני. שימש מדריך בבית הספר לקצינים ובבית הספר לחי"ר של חיל הנחתים, מדריך מטעם הנחתים באוניברסיטת טוליין. שימש קצין מבצעים של יחידת המשלוח ה-24 של חיל הנחתים שנטלה חלק בכוח קוסובו. 
קלרדי פיקד על גדוד הסיור המשורין השלישי ברגימנט הנחתים החמישי. בפרוץ מבצע חופש לעיראק היה הגדוד בפיקודו כוח הנחתים שהוביל את הפלישה לכיוון בגדאד. במהלך המלחמה הוביל את המבצע המוצלח לשחרור חמישה חיילי צבא ארצות הברית ושני טייסי מסוק שנפלו בשבי. על שירותו עוטר בכוכב הארד עם אות V לאומץ לב בקרב. ביוני 2006 מונה למפקד רגימנט הנחתים השני, הרגימנט הוצב בעיראק בתקופת תגבור הכוחות וקלרדי שימש מפקד כוחות בעלות הברית בגזרה המערבית של מחוז אל-אנבר. 
פיקד על בית הספר לכוחות המשלוח של הנחתים בבסיס קוונטיקו. בספטמבר 2009 קודם לדרגת בריגדיר גנרל ומונה למפקד פיקוד האימונים לכוחות המשימה האוויר-קרקע ומרכז האימונים ללוחמה. בהמשך שירותו שימש ראש מחלקת תוכניות, מדיניות ומבצעים ואגף המבצעים של חיל הנחתים. ביולי 2013 מונה למפקד דיוויזיית הנחתים השלישית. בתפקידו הבא שימש סגן ראש אגף ניהול הכוח במטות המשולבים. באוגוסט 2017 קודם לדרגת לוטננט גנרל ומונה לסגן הצבאי של תת-מזכיר ההגנה לענייני כוח אדם והערכות. במאי 2019 מונה למפקד כוח המשלוח השלישי של הנחתים.
קלרדי בעל תואר שני בניהול מאוניברסיטת המדינה טרוי, בעל תואר שני בלימודי ביטחון לאומי ואסטרטגיה ממכללת המלחמה של הצי. הוא נשוי לאליסון ששירתה אף היא בחיל הנחתים ואב לשלוש בנות.
סחורה

סחורה הוא מושג מתחום הכלכלה המתייחס לכל מוצר אשר יש לו ביקוש, אולם הוא מסופק בכל השווקים ללא הבדל באיכותו בין הספקים השונים. לשם הדגמה, נחושת ואורז הם סחורות ומחירם אחיד במקומות רבים בעולם ומשתנה באופן יומי על פי ההיצע והביקוש הכוללים עבורם בשווקים בבורסות השונות. לעומת זאת, מכונית אינה בגדר סחורה, כיוון שהיא מיוצרת בדרגות איכות שונות ובסוגים שונים. בדרך כלל, ככל שהאיכות גבוהה יותר, כך גם עולה מחיר המוצר. מוצרים בעלי מותג או איכות הנתפסת כשונה או בעלי בידול ותכונות שונות - אינם נחשבים סחורות.  
אחד מן המאפיינים של סחורה הוא שמחירה נקבע כפונקציה של תנאי השוק באופן כללי. סחורות פיזיות ותיקות נסחרות בבורסות סחורות בעולם. הסחורות הבולטות הן משאבי טבע בסיסיים ומוצרי חקלאות, כגון: עפרת ברזל, נפט גולמי, פחם, אתנול, מלח, סוכר, פולי קפה, פולי סויה, אלומיניום, אורז, חיטה, זהב וכסף.
מוצר או שירות עשוי להפוך לסחורה כאשר נוצרת בו אחידות בכל נקודות האספקה, וזאת בדרך כלל על ידי הפצת הידע הדרוש לייצורו באופן יעיל. כך, מוצרים כגון תרופות שהפכו גנריות או מעגלים משולבים הפכו לסחורות.
אורלה (פולין)

תולדות היישוב

אורלה מוזכרת בתיעוד משנת 1529. במהלך המאות ה-16 וה-17 הוזכרה העיירה במסמכי הנישואין והכלכלה של האצולה המקומית. בין השאר מוזכרים רישיונות מסחר ומלאכה שניתנו לתושבי המקום. ב-1622 ציווה נסיך מקומי על הקמת טירה וכנסייה קלוויניסטית בעיירה. ב-1663 היו בעיירה כ-800 תושבים, בהם כ-400 יהודים. בשנת 1702, בתקופת המלחמה הצפונית הגדולה בין השוודים והרוסים, הייתה אורלה זירת קרבות וסבלה פגיעות. 
בשנת 1794, עם חלוקת פולין, ישב מלך פולין האחרון סטניסלאב פוניאטובסקי תקופה קצרה באורלה, וממנה הודיע על התפטרותו. עם החלוקה שכנה אורלה בשטח הכיבוש הרוסי. באמצע המאה ה-19 הוקם בית קברות אורתודוקסי בעיירה. עקב המלחמה הפולנית-סובייטית עזבו את אורלה רבים מתושביה. מספר תושבי העיירה ב-1921 היה כ-1,500 בלבד, מהם כ-1,100 יהודים. לאחר הסכם ריגה שבו לעיירה רבים מהתושבים שעזבו אותה עקב הקרבות. 
בשנת 1938 פרצה בעיירה שריפה גדולה, בה נשרפו מאות בתים, בהם שני בתי כנסת. בשנת 1939 נכבשה אורלה בידי הגרמנים, אך כעבור מספר ימים הועברה לשליטת הצבא האדום, ואלו גירשו רבים מתושביה לסיביר, והחרימו רכוש רב מהכנסייה במקום.

יהודי אורלה

קהילה יהודית בעיירה נזכרת עוד באמצע המאה ה-17, ובשנת 1754 הוקם במקום בית כנסת. יהודי העיירה התפרנסו בעיקר ממסחר זעיר וממלאכה. במשך שנים רבות היוו היהודים רוב בעיירה. ב-1867 היו בעיירה 1,375 תושבים, כ-90% מהם יהודים, ובשנת 1900 היו בעיירה כ-4,300 תושבים, מהם כ-3,600 יהודים. לאחר מלחמת העולם הראשונה והמלחמה הפולנית-סובייטית מספר היהודים בעיירה פחת משמעותית.
בין ילידי העיירה שעלו לארץ נמנים הרב חיים שלמה רוזנטל, אבי הרב אברהם דוד רוזנטל וסבו של הרב יעקב ניסן רוזנטל, "רב האסירים" הרב אריה לוין, הרב אלתר הלר ופעיל ההגנה שלמה זלוטניק.

בשואה

טרם פרוץ מלחמת העולם השנייה חיו באורלה כ-2,500 יהודים, כשלושה רבעים מסך תושבי העיירה.
ב-26 ביוני 1941 כבשו הגרמנים את אורלה מידי הצבא האדום, והחלו בהטלת גזרות על היהודים בה, ובהן חובת ענידת טלאי צהוב וסימון הבתים, וחובת גילוח זקנים. כמו כן, מונה בעיירה יודנרט בן 12 חברים, שצווה לספק לגרמנים יהודים לעבודות כפייה.
באוגוסט 1942 הוקם באורלה גטו. בתחילת נובמבר 1942 כיתרו הגרמנים את הגטו, והובילו את כל יושביו בקרונות משא לביילסק פודלסקי. כ-200 יהודים בעלי מקצועות ובני משפחותיהם הועברו לגטו המקומי, והיתר גורשו עם יהודים נוספים מהאזור למחנה ההשמדה טרבלינקה.
נדידת העמים

נדידת השבטים הגרמאניים

"נדידת העמים" החלה בערך בשנת 374, עם נהירתם של שבטי הונים מאסיה אל מזרח ומרכז אירופה, כשהם דוחקים את רגליהם של השבטים הגרמאניים הויזיגותיים (מילולית: הגותים המערביים). הקיסר ואלנס התיר לגותים להתיישב בתוך גבולות האימפריה הרומית, בתקווה שישמשו חציצה בין האימפריה להונים, אך תקוותיו נכזבו במהרה, כאשר הוויזיגותים כרתו ברית עם הגותים המזרחיים, האוסטרוגותים, וכוננו אוטונומיה גותית בתוך האימפריה באזורים בהם שוכנות היום בולגריה, סרביה ומונטנגרו.
האימפריה הרומית הנחלשת המשיכה להיות מטרה קלה. המנהיג הוויזיגותי אלאריק התאכזב מכך שלא קיבל משרה רשמית מידי יורשי תאודוסיוס הראשון, ובתגובה פתח ב-395 במסע ארוך של ביזה, שהחל בקונסטנטינופול (שם כשל), המשיך ליוון ולאיליריה, ונעצר בשנת 403 רק בשערי איטליה. זמן קצר אחר כך פלש אלאריק לאיטליה, הטיל מספר פעמים מצור על רומא ולבסוף כבש אותה בשנת 410.
האימפריה משכה חזרה את כוחותיה מבריטניה (410) ודיללה אותם במקומות אחרים, מה שהוביל בתורו לחדירה של הפיקטים והסקוטים מן הצפון דרומה לאנגליה, הפרנקים החלו זורמים דרומה לגאליה הרומית (צרפת של היום) ואילו הוונדלים, שאף רגליהם נדחקו בגלל ההונים, החלו זורמים לכיוון ספרד (409) וצפון אפריקה (429).
שורת הפלישות והפשיטות שערך אטילה ההוני בין השנים 448 ו-452 על קונסטנטינופול, גאליה, וצפון איטליה אמנם דעכה באותה מהירות שבה התעוררה, אחרי מותו הפתאומי של אטילה, אך שלטונה של רומא נחלש עוד יותר ונחשף חוסר האונים שלה לעצור בעד פולשים כלשהם, עד כדי כך שבשנת 455 הגיעו ונדלים מצפון אפריקה ובזזו את רומא נטולת ההגנה ללא כל הפרעה.
מעתה ואילך החלו השבטים הגרמאניים זורמים אל תוך נחלותיה של האימפריה בלא הפרעה: המנהיגים הסקסונים הנגסט והורסה שהגיעו לבריטניה כדי לסייע לרומים להדוף את הפיקטים והסקוטים הפולשים מצפון ניצלו את המצב והזמינו את השבטים העמיתים של הסקסונים, לצד היוטים והאנגלים, להתיישב באין מפריע בשטחי בריטניה. הפרנקים האלמאנים, הבורגונדים, הגפידים, הלומברדים, השוואבים החלו אף הם נעים במרץ אל תוך שטחי הבלקן, מרכז אירופה, גאליה וספרד.
בשנת 476 הודח הקיסר הרומי האחרון, רומולוס אוגוסטולוס. בשנת 486, עשר שנים אחרי–כן, שלטו השבטים הגרמאניים השונים כמעט בכל רחבי אירופה המערבית, כשהם דוחקים את רגלי השבטים המקומיים או משתלבים עמם באזורים אליהם נהרו.
בניגוד לתפישה שהייתה מקובלת בעבר, סבורים היום רוב ההיסטוריונים כי נדידת העמים לא הייתה בהכרח פעולה של פלישה אלימה של השבטים הגרמאניים לשטחים בהם ישבו שבטים מקומיים עוינים. אף שהנדידה החלה לעיתים קרובות במסע צבאי, בעקבותיה באה בדרך כלל השתלבות שלווה למדי במקום אליו פלשו, תוך השתלבות והתמזגות באוכלוסייה המקומית.
נתן חפשי

נתן חֹפְשי (פרנקל) (לעיתים בכתיב מלא: חופשי;‏ 1889, וולברום, פלך קיילצה, האימפריה הרוסית (פולין) – 1980, תש"ם ישראל) היה איש העלייה השנייה (1909), ממייסדי נהלל, מראשוני הפציפיסטים הציוניים בארץ ישראל, צמחוני וטבעוני, דובר שמונה שפות, ומהמנהיגים הרוחניים של תנועת "ברית שלום" ו"איחוד". מייסד ויושב-ראש אגודת סרבני מלחמה מטעמי מצפון בארץ-ישראל. בעל השפעה רבה על עקיבא ארנסט סימון, ואחד ממשתפי הפעולה העיקריים עם מרטין בובר. השפיע גם על משה דיין בנהלל, והיה חבר נפש של בנימין מונטר שנהרג בתל חי. בהשקפותיו הושפע מכתבי טולסטוי, א.ד. גורדון וגנדי.

ביוגרפיה

נתן פרנקל נולד בעיירה וולברום שבפולין, בן למשפחת חסידי גור. התחנך ב"חדר" ובבית מדרש, וקנה לעצמו השכלה עברית וכללית. בהמשך עבר לעיר ורשה, ובשנת תרס"ט-1909 עלה לארץ ישראל כחלוץ ועבד ברחובות, שם הכיר את אשתו לעתיד, טובה חרל"פ (1888–1968), בתו של אפרים צבי חרל"פ (ממיסדי רחובות) מאשתו השנייה, לאה לבית לוצקי (שנפטרה כשנתיים לאחר הולדתה). ישנה טענה לפיה אפרים צבי חרל"פ הוא משושלת בית דוד המלך.
בשנת 1910 יצא מטעם "הפועל הצעיר" לסיבוב במושבות יהודה להכין את הוועידה הראשונה של הפועלים החקלאים ביהודה. בני הזוג חפשי נישאו בשנת 1911. לאחר מכן נתן עבד בבן שמן ובגן שמואל בשנת 1912, ומשם עברו בשנת 1915 לחולדה, שם נולדו שלושת ילדיהם: אבשלום (נולד בזמן מלחמת העולם הראשונה ושמו מבטא תקווה לשלום); גאולה (נולדה ביום כניסת אלנבי לירושלים, ושמה מבטא תקווה לגאולת העם); ולאה (הקרויה על שם סבתהּ).
בשנת 1920 עברו עם קבוצה קטנה למטולה, אך נותרו שם רק כארבעה חודשים. בזמן התקפות הערבים על הגליל שהתה הקבוצה כשבוע תחת אש כבדה. כשהחמיר המצב, והצבא הצרפתי נסוג, נמלטו החברים וחפשי עם אשתו ההרה ושני ילדיהם חזרו לחולדה. ביום 4 ינואר 1920: "[...] עזבנו את המושבה רק בגדנו לעורנו, והילדים אתנו בתוך זמזום הכדורים של הצבא הערבי הרודף את הצרפתים לתוך המושבה. [...] לפני ביתנו ארבעה הרוגים צרפתים [...] וטובה יורדת ממיטתה, בקדחת [...] שמונה שעות טיפסנו על ההרים הזקופים הילדה על הידיים, אבשלום החביב רגלי, טובה באין כח ובקדחת, ורחל ויהודית עוזרות לשאת את גאולה [...]"
חפשי היה נואם כריזמטי, וחיבר מאמרים רבים בנושא פציפיזם ודו-קיום. ספרו "בלב ונפש - על עם ואדם" יצא בשנת 1965. ספג ביקורות קשות על דעותיו האנטי-מלחמתיות עוד בתקופות הדמים שלפני הקמת המדינה, וכן על דרך חייו הטבעונית (היה נועל נעלי בד כדי לא להשתמש בעור חיה, ולא השתמש ברתמות לסוסים מפני שהיו עשויות מעור). למרות הביקורות הרבות, אפילו מהסביבה הקרובה לו, הצליח חפשי לשמור על יחסי-כבוד והערכה הדדית. חפשי הטיף לקדושת הצמחונות והטבעונות, ופולחן עבודת האדמה – 'המעדר והעגבנייה'.
בנהלל עיבד משק ב'עיגול החיצוני' ב'שכונת הצימחונים' שמנתה כמה משפחות. מאוחר יותר עבר למרכז נהלל, שם עיבד משק קטן יותר. לאחר שנים רבות בנהלל עבר להרצליה, ומשם לרחובות. בסוף חייו התגורר בדיור מוגן בחולון, ואצל בנו, אבשלום, בקרית-שמונה. חפשי נקבר ברחובות.
עירית קינן

ד"ר עירית קינן היא ראש התוכנית לתואר שני בחינוך חברה ותרבות בית הספר לחינוך במרכז ללימודים אקדמיים שבאור יהודה, מנהלת ארגונים חברתיים ופעילה חברתית.

קורות חייה

עירית קינן נולדה ליעקב ז'אק ורבקה קלדרון, ניצולי השואה. עם עלייתם לישראל עברתו את שמם לקדרון.
בעלת תואר ראשון בחינוך והיסטוריה של עם ישראל מאוניברסיטת תל אביב (1980), תואר דוקטור בהיסטוריה של עם ישראל מאוניברסיטת תל אביב (1994), ובוגרת המכללה לביטחון לאומי (1996).
הייתה בין המייסדים של מרכז יצחק רבין לחקר ישראל בשנת 1997, ושימשה במשך 5 שנים כמנכ"לית המרכז.
בשנת 2002 מונתה קינן ליועצת לאחריות חברתית באוניברסיטת חיפה. במסגרת תפקיד זה הקימה צוות מיוחד לטיפול בנושא של עובדי קבלן וחברות כוח אדם, על מנת לשפר את זכויותיהם הסוציאליות, לקדם קביעות בעבודה ותנאי שכר. כמו כן הייתה בין יוזמי "כנס חיפה לאחריות חברתית".
בשנת 2007 הקימה את העמותה "קו משווה" בשיתוף עם דב לאוטמן, שמטרתה עידוד התעסוקה של אקדמאים ערבים ישראלים.
בשנת 2009 שהתה כחוקרת אורחת במרכז ללימודי ישראל באוניברסיטת ניו יורק, וכן העבירה קורסים בנושאי צדק חברתי ואחריות תאגידית כמרצה אורחת באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
עבודתה האקדמית עוסקת בחברה הישראלית, בהיבטים שכורכים סוגיות היסטוריות ועכשוויות עם אחריות חברתית, רב תרבותיות, צדק חברתי ופיוס אתני ולאומי. היא פרסמה מאמרים רבים בנושאים אלה בכתבי עת מדעיים ומקצועיים ובאמצעי התקשורת.

פעילות אקדמית

ד"ר עירית קינן היא מרצה בכירה במרכז ללימודים אקדמיים באור יהודה, בו היא עומדת בראש התוכנית לתואר שני בחינוך חברה ותרבות. בנוסף, היא מכהנת כחברת הנהלה וכראש התוכנית לאחריות חברתית במכון לאחריות אזרחית של המרכז. עבודתה האקדמית עוסקת בחברה הישראלית, בהיבטים שכורכים סוגיות היסטוריות ועכשוויות עם אחריות חברתית, רב תרבותיות, צדק חברתי ופיוס אתני ולאומי. 
ספרה, לא נרגע הרעב, ניצולי השואה ושליחי ארץ ישראל, גרמניה, 1945-1948,  על ניצולי השואה וחייהם במחנות העקורים אחרי מלחמת העולם השנייה זכה בפרס יצחק שדה. ספרה השני "כאילו היא פצע נסתר: טראומת מלחמה בחברה הישראלית", ייצא לאור בינואר 2012 בהוצאת עם עובד.

פעילות ציבורית-חברתית

לאורך כל הקריירה שלה מקפידה עירית לשלב את עבודתה האקדמית עם עשייה חברתית וציבורית. 
בין היתר, היא כיהנה כיועצת לנשיא אוניברסיטת חיפה לאחריות חברתית וכיו"ר כנס חיפה לאחריות חברתית; הייתה המנהלת המקימה של מרכז יצחק רבין לחקר ישראל בתל אביב, שנוסד לאחר רצח ראש הממשלה; והיא היוזמת של עמותת "קו משווה", לקידום שוויון הזדמנויות בתעסוקה לאקדמאים ערבים, אותה יסדה לפני מספר שנים בשיתוף עם מר דב לאוטמן, והיא חברה פעילה בוועד המנהל שלה גם כיום. קינן חברה בתנועת "נשים עושות שלום".

מאמרים והרצאות

קינן פרסמה מאמרים רבים בכתבי עת מדעיים ומקצועיים בנושאי עבודתה, בעיקר טראומה על רקע לאומי, אחריות חברתית, זיכרון השכול, זכויות האדם ושיתופי פעולה בין יהודים לערבים. כמו כן היא משתתפת ומרצה בכנסים מדעיים ומקצועיים בנושאים אלה. בין השאר השתתפה בכנס הרצליה השלישי.
הר עמשא

שרידים ארכאולוגיים

בהר עמשא עברה הדרך הרומית הקדומה מירושלים לאילת. הדרך מופיעה במפת פויטינגר מהמאה ה-3. לפי אוסביוס, שחי במאה ה-4, היא חיברה את מרגלות הר חברון עם פסגת הר עמשא. מהפסגה פונה התוואי צפונה למעון, לאתר המקראי של כרמל, למקום הכפר הערבי הנוכחי בני נעים, עד תל מלחתה ומשם לערבה.
במקום נמצא קטע של מעלה הררי שרוחבו בין חמישה לשישה מטרים. הכשרתו דרשה יישור פני השטח, חציבת מדרגות וריצוף וייצוב שולי הדרך.