לוחמה אמפיבית

לוחמה אמפיבית (וכן "נחיתת סער אמפיבית", "נחיתה מהים" ו"החפה") היא טכניקה צבאית, אשר עושה שימוש בכלי שיט מיוחדים או בכלי רכב אמפיביים, כדי להציב כוח צבאי - חיילים, ציוד, כלי רכב ורֶק"מ - על חוף אויב.

המונח "נחיתה" בעברית

בעברית משמש המונח "נחיתה" הן לתיאור תנועה אמפיבית מן הים אל היבשה, והן לתיאור נחיתה של כלי טיס (המבוצעת מן האוויר אל היבשה או הים), על אף שמדובר בשתי פעולות שונות. בהתאם למשמעות הראשונה, לוחמי חי"ר שהוכשרו לנחיתה מן הים נקראים בעברית "נַחָתִים" (ובאנגלית "Marines", קרי מארינְס), והשם נַחֶתֶת מתאר סוג מסוים של כלי שיט המיועד לביצוע נחיתה. בצה"ל נעשה שימוש במונח החפה (מלשון חוף) לתיאור נחיתה אמפיבית.

הצורך המבצעי בלוחמה אמפיבית

בעת מלחמה נדרשים לעיתים צבאות לצלוח מכשולי מים מסוגים שונים. מכשולי מים רדודים ניתנים לצליחה באמצעות כלי רק"מ (כמו טנקים ונגמ"שים), ולעיתים גם על ידי לוחמי חי"ר. על תעלות צרות אפשר לגשר במהירות באמצעות טנקי גישור, ועל תעלות רחבות מהן - על ידי בניית גשרים מהירה בידי חיל הנדסה. אך שינוע לוחמים לאזור לחימה המופרד מהם באמצעות גוף מים גדול (אוקיינוס, ים, אגם, נהר רחב וכדומה) מציב קושי רב יותר, ומצריך תובלה ימית אל החוף או גדת הנהר, ולעיתים אף תובלה יבשתית מעבר לקו החוף.
בעידן המודרני, נחיתת לוחמי חי"ר וכוחות צבא יבשה אחרים על ראש חוף (האזור בחוף שבו מתרכז הכוח התוקף בתחילת הנחיתה) כדי לכבוש ראש גשר (ביצור כניסה לשטח חדש לפני השגת שליטה בשטח), היא בין המורכבות בטכניקות הקרביות, בשל התיאום הנדרש בין מאמצי הסיוע הימי, הכולל שינוע ואש, הסיוע האווירי והלחימה הקרקעית. גם הספקת כוחות אלו היא עניין מורכב.

בהיסטוריה הצבאית

במלחמות העולם הראשונה והשנייה נערכו נחיתות סער אמפיביות רבות, שהידועה והגדולה שבהן הייתה הפלישה לנורמנדי.

בצה"ל

צה"ל החזיק ביכולות לוחמה אמפיבית שונות מן השנים הראשונות להקמתו.
כיום לא קיימות יכולות כאלו בשימוש מלבד כוחות מיוחדים בצה"ל.
נחתות היו בשירות צה"ל באופן לא רצוף תחת שייטת הנחתות (שייטת 11), משנותיו הראשונות של חיל הים (שנת 1949 לערך) ועד שהוצאו מהשירות לאחר מלחמת לבנון הראשונה (כפי הנראה בשנת 1985), זאת לאחר ששימשו במבצע הנחיתה בשפך האוואלי.
בין הנחתות שהיו בשירות צה"ל במשך השנים: נחתות מכוניות (נמ"כ), נחתת טנקים, נחתות 36 מטרים, נחתות 60 מטרים ונחתת 100 מטרים.
הכשרת לוחמי חי"ר לנחיתה בוצעה באופן שחפף באופן חלקי את קיומן של נחתות: עד תחילת שנות ה-50 החזיק צה"ל בגדוד נחתים, אשר פורק עקב יציאת כל הנחתות הקיימות משירות. מאז ועד שנת 1983 הסתמך צה"ל על לוחמי חי"ר רגילים לביצוע נחיתות, על בסיס אמצעי הנחיתה הזמינים באותה עת (בפרט נחתות). בשנת 1983, תוך כדי מלחמת לבנון וכחלק מהפקת הלקחים משלביה הראשונים, הוקמה חטיבת גבעתי (המחודשת), אשר לוחמיה אומנו, נוסף על הכשרתם הרגילה כלוחמי חי"ר, לבצע נחיתה מהים ("החפה" כפי שהיא מכונה בצה"ל). הכשרה זו של לוחמי גבעתי הופסקה בתחילת שנות ה-90, וזאת לאחר שנים שבהן לא הצטייד צה"ל בנחתות או באמצעי נחיתה דומים (כאמור, שייטת הנחתות בוטלה בשנת 1985 לערך). בניגוד למה שנהוג לחשוב, צנחנים
כיום, ע"ב המקורות הגלויים, צה"ל אינו מחזיק באמצעי לוחמה אמפיבית להנחתה נרחבת של חיילים או להנחתת כלי רכב ורק"מ, ובידיו נותרו יכולות הלוחמה האמפיבית שמספקת שייטת 13: בדומה לכוחות קומנדו ימי אחרים, מתאפיינת לוחמה זו בהנחתה חרישית מהים, באמצעות סירות גומי (כיום משרתות בשייטת סירות מסוג מורנה), של מספר לוחמים מצומצם.
עם זאת, ישנם דיווחים שונים בתקשורת בנוגע לשיפור אפשרי של יכולות הלוחמה האמפיביות של צה"ל.
כיום בצה"ל, אלו שמתמחים בלוחמה אמפיבית אלו כוחות מיוחדים בלבד (בעיקר שייטת 13 של חיל הים).