google/wiki40b huggingface dataset:
בית הכנסת קהל גדול בסרייבו

המבנה

ב-1923 החליטה הנהגת הקהילה להקים ועדה ציבורית בראשות אברהם אלטרץ וזו עסקה באיתור מקום ובחלופות מימון להקמת בית הכנסת. ב-1926 נרכשה הקרקע והונחה אבן הפינה. בית הכנסת נבנה בעלויות נכבדות ולצורך בנייתו לוותה הקהילה כספים רבים. בסוף שנות ה-20 נקלעה יוגוסלביה למשבר כלכלי שלא פסח על בני קהילת סרייבו. הקהילה התקשתה להחזיר את ההלוואות והגיעה כמעט לפשיטת רגל. המבנה תוכנן על ידי האדריכל רודולף לובינסקי בסגנון אדריכלי נאו-מורי ובנייתו נמשכה עד ספטמבר 1930, עת נחנך בית הכנסת. המבנה תוכנן ל-1,000 מתפללים, אורך אולם התפילה היה 100 מטרים ורוחבו 30 מטרים, ומצידיו 28 עמודי תמך מבטון שצופו בשיש בצבע טורקיז. את המבנה עיטרה כיפה. הקירות היו מעוטרים בפרסקאות ושובצו בהם פסוקים מתנ"ך באותיות מזהב. הרצפה הייתה מכוסה בשטיחים ועל התקרה הותקנו נברשות. עוד הוקמו בתוך המבנה ארכיון, ספריה ומוזיאון ובו הוצגו מסמכים ומוצגים רבים שעסקו בתולדות יהודי בוסניה.
עם הפלישה ליוגוסלביה במהלך מלחמת העולם השנייה נפגע מבנה בית הכנסת מהפצצת הלופטוואפה. לאחר הכיבוש התחוללו פרעות ביהודי העיר שהובלו ברובם על ידי תושביה המוסלמים של סרייבו. בית הכנסת הספרדי נבזז והועלה באש על ידי הפורעים. התקרה הפנימית שלו קרסה בחלקה והמבנה נותר ללא שימוש. לאחר המלחמה העניקה במתנה שארית הפליטה של קהילת סרייבו את מבנה בית הכנסת לרשות המקומית. ב-1965 נבחר האדריכל איוואן שטראוס לשקם ולהתאים את המבנה לצורכי הרשות המקומית. המבנה הוסב לאולם תרבות בן 854 מושבים. ב-1993 הוענק לו השם המרכז הבוסני לתרבות, וב-2017 שונה שמו למרכז הבוסני לתרבות של קנטון סרייבו.
המימורפיט

תפוצה

ההמימורפיט הוא בדרך כלל תוצאה של חמצון של החלקים העליונים של מרבצי עפרה של ספלריט ויחד עם מינרלים משניים נוספים הם יוצרים את סוג הסלע המכונה "כיפת הברזל" או גוסן. המימורפיט הוא מחצב חשוב של אבץ ומכיל עד 54.2% אבץ מהרכבו.
האזורים שעל גבול בלגיה-גרמניה מוכרים היטב בשל מרבצי ההמימורפיט ממקור מטאסומטי, בייחוד מאזור העיר אאכן בגרמניה וממכרה האבץ "ויל מונטן" (בצרפתית Vieille Montagne ההר העתיק), שבין השנים 1816 ו-1919 היה במרכז מדינה אירופאית זערורית ששטחה 3.5 קמ"ר ששמה מורסנט, שהתקיימה רק משום ששתי שכנותיה הגדולות לא הצליחו להגיע להסכמה למי תהיה שייכת, ולכן החליטו להפכה לשטח נייטרלי שבו ישלטו שתיהן שווה בשווה. מרבצים נוספים קיימים בסביבות טרנוביץ שבשלזיה עילית שבפולין, סמוך לפניקסוויל שבפנסילבניה, מחוז האבץ-עופרת של מדינת מיזורי, עיירת הרפאים אלקהורן שבמדינת מונטנה, העיירה לידוויל שבקולורדו והרי אורגן שבניו מקסיקו בארצות הברית וכמה מקומות בצפון אפריקה. מקומות נוספים בהם מוצאים המימורפיט הם מרבץ פדנג בסמוך למא סוד שבמערב תאילנד, באי סרדיניה, ליד העיר נרצ'ינסק בסיביר, רבלי בסלובניה, בליברג במחוז קרינתיה שבאוסטריה, וסמוך לעיירה מטלוק שבמחוז דרבישייר שבאנגליה.
עודד שוב

ביוגרפיה

עודד שוב נולד וגדל במושב גני עם. הוא סיים תואר ראשון בהצטיינות בבית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה שבאוניברסיטת תל אביב (1998), ולמד לתואר שני מ-2004 בקונסרבטוריון למוזיקה בסן פרנסיסקו . תלמידם של יהודה שרייר, יוסי ירושלמי, ומאסטרו וולפגנג לנדלה  באקדמיה למוסיקה שבקאסל בגרמניה.

קריירה מוזיקלית

שוב מופיע בקונצרטים, ברסיטלים ובמופעים כסולן ובמסגרת הרכבים שונים. הוא ניגן כסולן עם התזמורת הקאמרית הישראלית בביצוע ה"פנטזיה לבן אצולה" של רודריגו בניצוחו של ירון גוטפריד בפסטיבל הגיטרה בתל אביב, ובביצוע "הקונצ'רטו דה-ארנחואז" של רודריגו במסגרת פסטיבל אילת למוזיקה קאמרית. ניגן עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית; התזמורת הסימפונית ירושלים; האופרה הישראלית החדשה; מקהלת קולגיום תל אביב עם המנצח ישי שטקלר; האנסמבל הקולי החדש עם יובל בן עוזר; רביעיית כרמל, ועוד.
שוב הוא חבר קבוע בהרכב לביצוע מוזיקה חדישה "מודאליוס" עם הזמרת אתי בן-זקן והמלחין איתן שטיינברג.
הוא הופיע עם המוזיקאים רבים, ביניהם החלילנים מיכאל מלצר, שריג סלע וענבר סולומון; הצ'לנים עירא גבעול, דנה וקסמן ואורית מסר; הכנר עופר פלק, הוויולנית רונה שוב תוויאור, נגן הקונטרבס טל פדר, נגן כלי ההקשה אמנון יואל, ונגנית הקלרינט אורית אורבך. שוב משתף פעולה גם עם גיטריסטים אחרים. הוא ניגן בדואו גיטרות עם יורם זרביב, הופיע עם הגיטריסט חנן פיינשטיין בשידור חי בתוכנית "צעירים במרכז" בקול המוסיקה, ובדואו עם הגיטריסט יהודה שרייר בתוכנית הטלוויזיה "שיחה בעשר אצבעות" של אריה ורדי. עוד הוא ניגן עם רביעיית "דינמיקה" ונגן המנדולינה שמואל אלבז והזמרות ברכה קול ואורית שילוח.
שוב מרבה להופיע עם זמרות, ביניהן שרון רוסטורף-זמיר, ברכה קול, יסמין נבות, סיון רותם, והדס פארן.
בין המלחינים שאיתם עבד נכללים אהרון חרל"פ, דלית רייך, יואב קלי, ויוסף ברדנשווילי. חלקם אף הקדישו לו יצירות.

עיבודים

שוב הוסיף לרפרטואר הגיטרה עיבודים רבים ליצירותיהם של מלחינים קלאסיים כמו שוברט, מנדלסון, דבוז'ק, רוול, פורה, ביזה, סן-סנס, באך, פרסל, הנדל, דה פאייה, לורקה, סרסטה וברטוק. לצד אלה הוא עיבד גם יצירות של מלחינים מתחומים אחרים כמו ז'אק ברל, מרסדס סוסה, קרלוס גרדל, אנדרו לויד וובר וגם רומנסות רוסיות, שירי לדינו, מוזיקה ישראלית ועוד.

פרסים ומענקים

שוב זכה במקום השני בתחרות הבינלאומית לגיטרה בוולוס – יוון (1996), ובמקום הראשון בתחרות הגיטרה הראשונה לזכרה של אריאן אלדור-ירושלמי באקדמיה למוסיקה בירושלים (1999).
זוכה מלגות קרן שרת במשך 12 שנים ברציפות.
שק לי בתחת

שַׁק לִי בַּתַּחַת, או בקיצור שַׁק לִי, או שַׁק בַּתַּחַת, הוא סלנג עממי המביע סירוב מוחלט ובוטה לפנייה או לבקשה או לחלופין זלזול בדבריו וביטול דעתו של הפונה.
הביטוי נוצר מצימוד מילים משני משלבי לשון שונים: לשון מליצית ("שק", שורש שמופיע, בין היתר, בביטוי "שפתיים יישקו") ומשלב דיבורי ("בתחת") יצר ביטוי במשלב שלישי: סלנג. אף שהביטוי נחשב לניבול פה, הוא נפוץ, בין היתר, בפוליטיקה, בספרות ובאקדמיה.
לביטוי גם גרסאות מעודנות, למשל: יִישָּׁקֵנִי, לשון סגי נהור מהפסוק "יִשָּׁקֵנִי מִנְּשִׁיקוֹת פִּיהוּ, כִּי-טוֹבִים דֹּדֶיךָ מִיָּיִן" (מגילת שיר השירים, פרק א', פסוק ב'). דרויאנוב, בספר הבדיחה והחידוד, מַפנה לאותו הפסוק בדרך עוקפת: "פסוֹק לי פסוּק שני של שיר השירים", הוא שומט את המילה "יישקני" ובכך מרכך את הביטוי עוד יותר. גרסה נוספת הקיימת ביידיש: "נישק לו במקום שאחרי המקהלות", המתייחס לפסוק המקראי: "וַיִּסְעוּ, מִמַּקְהֵלֹת; וַיַּחֲנוּ, בְּתָחַת" ספר במדבר, פרק ל"ג, פסוק כ"ו.
הביטוי נמצא בשימוש בעברית מראשית המאה ה-20, והוא רוֹוח גם בהעשור השני של המאה ה-21. הביטוי המקביל בערבית הוא "תִלְחַס טִיזִי" (בערבית: تلحس طيزي; מילולית: לקק לי את התחת), וממנו נגזר, הכינוי הנפוץ בתקופת היישוב "תילחאס טיזי גשעפטן". כינוי זה, שהיה שגור בפי דוברי עברית, הוא הלחם בסיסים של ביטויים בשתי שפות: "תלחס טיזי" בערבית ו"געשעפטן" ביידיש. ביידיש גם קיים הביטוי המקביל בשלמותו: "קיש מיר אין תָּחַתֿ (נהגה טאָכעס)".
ביטויים מקבילים קיימים, בין היתר, בשפות אנגלית, אספרנטו, גרמנית, הונגרית, יוונית, נורווגית, סלובקית, ספרדית, סרבית, פולנית, פיליפינית, צרפתית, קוריאנית, רומנית ורוסית.
הופעתו הראשונה בדפוס של הביטוי כמטאפורה היא ביצירת הביכורים של גתה, "גץ מברליכינגן", דרמה היסטורית על רקע מלחמת האיכרים בגרמניה במאה ה-16, שאותה כתב ב-1773 והקנתה לו את ראשית פרסומו כסופר. ביצירה עונה הגיבור, גץ מברליכינגן, לדרישתו של הבישוף מבמברג שייכנע: "הוא יכול לנשק לי בתחת" (Er kann mich im Arsche lecken). מוצרט כתב קנון מעגלי בשישה קולות ששמו
Leck mich im Arsch. (קכל 231). ישנה גרסה נוספת לקנון זה שבה הוחלף הכותר ל Laßt uns froh sein (הבה נשמח).
ביטוי בסלנג בעל משמעות דומה הוא "קפוץ לי".
גשר האימפריה

היסטוריה

הגשר הראשון שהוקם במקום זה על הדנובה נבנה בין השנים 1872-1876 ונקרא על שמו של רודולף, נסיך הכתר האוסטרי. הגשר נחנך רשמית ב-21 באוגוסט 1876. שמו של הגשר שונה לגשר האימפריה בשנת 1920, עם הפיכתה של אוסטריה לרפובליקה דמוקרטית. בשנת 1930 הוחלט להקים גשר תלוי במקום הגשר הישן, כדי ליצור מקומות עבודה ולהתמודד עם האבטלה באוסטריה. העבודות על הגשר התלוי נערכו בין השנים 1934-1937 והוא נפתח לתנועה ב-10 באוקטובר 1937. הגשר הכיל ארבעה נתיבי תנועה לכלי רכב, 2 קווי חשמליות ושבילי הליכה. במהלך מלחמת העולם השנייה היה גשר האימפריה היחיד מבין הגשרים העוברים מעל הדנובה בווינה שלא ניזוק בצורה משמעותית. החיילים הסובייטים הגיעו לווינה בזמן כדי למנוע את הריסתו על ידי הורמאכט, בעקבות כך כונה הגשר במשך תקופה מסוימת "גשר הצבא האדום". הגשר עבר שיפוץ נוסף בין השנים 1948-1952.
ביום ראשון, 1 באוגוסט 1976, קרוב לשעה 5:00 בבוקר הגשר קרס ובן אדם אחד נהרג. מלבד לגשר ניזוקו משאית ומספר ספינות. נהג אוטובוס עירוני שנסע על הגשר באותו זמן הצליח לחלץ את עצמו בשלום, האוטובוס לא ניזוק בצורה משמעותית והמשיך לשמש עד 1989 וכיום הוא מוצג במוזיאון בווינה. תוך זמן קצר הוקמו שני גשרים חלופיים כדי לאפשר את המשך תנועת הרכבים והחשמליות, הגשרים הללו שימשו במשך ארבע שנים. 
תחרות בינלאומית הושקה לבחירת העיצוב של הגשר החדש ובה זכה פרויקט "יוהאן נסטרוי". הבנייה החלה בשנת 1978 והגשר החדש נפתח בנובמבר 1980 תחת השם "גשר יוהאן נסטרוי" אך שם זה לא תפס. המסלול של הרכבת התחתית של וינה נותב לראשונה על הגשר ב-3 בספטמבר 1982.
קייטי

היסטוריה

קייטי היא מבין הערים העתיקות ביותר באיטליה. על פי המיתולוגיה, העיר נוסדה בשנת 1181 לפנה"ס על ידי הגיבור היווני אכילס שקרא לה על שם אמו תטיס וכך העיר נקראה תאטה (ביוונית: Θεάτη, ובלטינית: Teate). מאוחר יותר נקרא העיר תאטה מרוקינורום (Theate Marrucinorum) והייתה לעיר הראשית של השבט הלוחם מרוקיני (Marrucini). על פי כתביו של ההיסטוריון והגאוגרף סטראבון, העיר נוסדה על ידי הארקאדים ונקראה על  ידם תאגאטה (Θηγεάτη).
לאחר שהובסו על ידי הרומאים, נעשו אנשי שבט מרוקיני בעלי ברית נאמנים של כובשיהם והטריטוריה שלהם הוכפפה לשלטון מוניציפלי רומי לאחר מלחמת בעלות הברית. בתקופת האימפריה מנתה אוכלוסייתה של קייטי 60,000 תושבים, אך לאחר נפילת האימפריה הרומית המערבית, נהרסה העיר על ידי שבטי הויזיגותים וההרולי (Heruli). מאוחר יותר הייתה העיר מקום מושבו של המושל הלומברדי. לאחר חורבן העיר היא הייתה לחלק מדוכסות בנוונטו.
קייטי התאוששה מבחינה פוליטית וכלכלית תחת השלטון הנורמני ותחת השליטים שבאו אחריו. לאחר פריחה תרבותית ואדריכלית במהלך המאה ה-17, בחסות הקונטרה-רפורמציה, הוכתה העיר שוב על ידי מגפת דבר ב-1656. במאה ה-18 הוקמו בה בתי ספר ומוסדות להשכלה גבוהה שהרחיבו את המורשת האומנותית שלה. ב-1806 קייטי הפכה לעיר מבוצרת על ידי כוחות צרפת של נפוליאון. העיר הפכה לחלק של ממלכת איטליה ב-1860.
במהלך מלחמת העולם השנייה נמנעו בנות הברית מלהפגיז את קייטי. בתקופה זו שיכנה העיר בתחומיה פליטים רבים שהגיעו מהעיירות והכפרים הסמוכים. העיר שוחררה ב-9 ביוני 1944, יום לאחר שהגרמנים עזבו אותה.
פילון האלכסנדרוני

ביוגרפיה

המידע הביוגרפי שיש בידינו אודות פילון הוא דל ומתבסס על המעט שכתב על עצמו בספריו ואזכורו בכתבי יוסף בן מתתיהו. 
מוצאו של פילון ממשפחה אריסטוקרטית ועשירה שעסקה במסחר. אחיו היה כנראה גובה מיסים, ולפי יוספוס פלביוס "עלה על כל בני עירו ביחוסו ובעושרו". על פי מבנה שמו של אחיו מניחים שהמשפחה קיבלה מעמד של אזרחות רומית מיוליוס קיסר. בית אביו ומשפחתו נמנה עם הכוהנים, האצולה החשמונאית ובית הורדוס ביהודה, ועם השושלת היוליו-קלאודית ברומא. מכאן מובנת ההשפעה הרבה שהייתה לתפיסת העולם ההלניסטית על הגותו. 
בשנת 40 לספירה עמד פילון בראש משלחת (בת חמישה חברים), שייצגה את יהודי אלכסנדריה כנגד משלחת (שאחד מחבריה היה אפיון) שייצגה את תושביה ההלניסטים בפני הקיסר גאיוס קליגולה וביקשה לבטל את הוראתו להציב את פסלו בבית הכנסת באלכסנדריה. יוסף בן מתתיהו מספר כי פילון היה "איש מפורסם מכול־וכול", אולם הקיסר מנע ממנו ללמד סנגוריה על היהודים וגירש אותו מפניו בכעס. לדבריו, פילון אמנם "יצא נעלב כולו", אולם עודד את היהודים שהיו עמו וטען שהקיסר אמנם כועס עליהם, "אולם למעשה עתיד עתה אלוהים לפעול נגדו".
זמנה של משלחת זו משמש כבסיס לחישוב ימי חייו, כי הוא מתייחס אל עצמו כ"זקן" בעת השתתפותו בה. במשמעות אותם ימים, "זקן" מתייחס לאדם מעל גיל 55.
מקריאת כתביו מעריכים כי הוא ביקר פעם אחת בלבד בימי חייו בבית המקדש בירושלים. נראה גם שלא שלט בשפה העברית, ובעיסוקו הנרחב בספרי הקודש והמדרש היהודיים נעזר בתרגומיהם ליוונית. 
רוב חיבוריו עוסקים בתורה, אך נשתמרו בידי הכנסייה. הוא אימץ לעצמו את דרכי המחשבה של אפלטון, וניסה ליישב בין הסיפור המקראי לתפיסת האלוהים האפלטונית. כמו כן הושפע רבות מהסטואיקנים, שפירשו את הדת והמיתולוגיה בצורה אלגורית ובבסיס תורתם עמדו רעיונות מונותאיסטיים ומוסריים.
בשם ידידיה האלכסנדרוני כינה אותו עזריה מן האדומים, הראשון בן המסורת הרבנית שגילה בו עניין משמעותי לאחר למעלה מאלף שנה. מן העת העתיקה ועד לימי עזריה במאה ה-16 לא היה עיסוק יהודי בפילון, אם כי חוקרים מעריכים שחז"ל היו מודעים למפעלו ואף התפלמסו עמו, ללא התייחסות ישירה, בספרותם.

השפעת פילון על הנצרות

אף שהשפעתו על עולם המחשבה היהודי הייתה שולית, הפך פילון ברבות השנים למקור השראה מרכזי לאבות הכנסייה הנוצרית בעיצוב תפיסת עולמם הדתית.
התאולוגיה של פילון עברה דרך אבות הכנסייה אל עולם הרוח של ימי הביניים. מולה עמדה בימי הביניים תפיסת פלוטינוס בדבר האצלת העולם באופן הכרחי מאלוהים.
המחשבה הדתית של אבות הכנסייה, ששורשיה בפילון, הסתמכה על דעת אלוהים הנקנית לאדם בהתגלות. מאידך, ההגות הפילוסופית מכוננת עצמה על השכל האנושי. בהגות ימי הביניים בכלל, ובהגות היהודית בפרט, נדרש ההוגה להכריע או לפשר בין שני מקורות הסמכות הללו.
קילומטר לשעה

קילומטר לשעה (קמ"ש) היא יחידת מידה למהירות, המציינת מעבר של קילומטר אחד במשך שעה אחת.
יחידת מידה זו היא יחידה מקובלת למדידת מהירותם של כלי רכב במרבית מדינות העולם. בארצות הברית מקובלת במקומה יחידת המידה מייל לשעה. למדידת מהירותם של כלי שיט מקובלת יחידת המידה קשר, שהיא 1 מיל ימי לשעה ושווה ל-1.8525 קילומטר לשעה.
בכתיב פיזיקלי המהירות קילומטר לשעה נרשמת בצורה קילומטר/שעה  או  קילומטר·שעה¹⁻.
יחידת מידה מקובלת למהירות בקרב הפיזיקאים היא מטר לשנייה (מ/ש) - זו יחידת SI למהירות. 
תנועה במהירות גבוהה מאוד נמדדת בקילומטר לשנייה. מהירות האור היא כ-300,000 קילומטר לשנייה, ומהירות המילוט מכדור הארץ היא 11.2 קילומטר לשנייה. למעבר מקילומטר לשנייה לקילומטר לשעה יש להכפיל את המהירות ב-3,600.
עזרובעל המפואר

עזרובעל, (270 לפנה"ס - 221 לפנה"ס) היה מצביא קרתגי. חתנו של חמילקרת ברקה, וגיסו של חניבעל ברקה. שימש כמושל היספניה לאחר מות חמילקרת, כונה "המפואר" על שום הישגיו בתפקיד זה.

ביוגרפיה

על ילדותו או משפחתו של עזרובעל לא ידוע דבר. הוא לקח חלק פעיל במלחמה הפונית הראשונה והתחבב על המפקד הראשי של הכוחות הקרתגיים בסיציליה חמילקרת ברקה. לאחר המלחמה חמילקרת אף נתן את בתו לאשה לעזרובעל. 
עזרובעל התלווה אל חותנו במסעו לכיבוש היספניה. לאחר שחמילקרת נהרג במארב של השבטים המקומיים, עזרובעל החליף אותו כמושל היספניה, מכיוון שבנו הבכור של חמילקרת חניבעל היה בן לא יותר מ-19 שנים. עזרובעל חרג מדרכו של חמילקרת לכבוש את היספניה בכוח הזרוע ובחר לבסס את שלטונו באמצעות דיפלומטיה. הוא עודד נישואי תערובת בין קציניו ואף הוא עצמו נישא לנסיכה מקומית. את גיסו חניבעל השיא לנסיכה אימילקה. נישואים אלו צלחו כיוון שחניבעל היה מאוהב באימילקה עוד לפני כן. הוא חתם הסכמים עם ראשי שבטים ומלכים והגדיל את כוח ההשפעה הקרתגי בארץ. הוא קבע את מושבו בעיר קרטחנה.
הרפובליקה הרומית הבחינה לראשונה בשדה הפעולה החדש של קרתגו, ושליחים רומאים פנו אל עזרובעל בבקשה שיבטיח להם שכוחות קרתגו לא יצאו מתחומי היספניה. עזרובעל חתם על אמנה סודית שנקראה "אמנת האברו". בהתאם לאמנה זו לא יחצו כוחות קרתגו את נהר האברו צפונה ונשק בידיהם. ההסכם היה ככל הנראה הדדי והגביל גם את רומא הגבלות דומות. הסכם זה נתן למעשה את השטח שמדרום לנהר לקרתגו, ואת השטח מצפונה לרומא. בהסכם זה הרגיע עזרובעל את הרומאים, אולם ניתק את היספניה מהמחסום הטבעי שלה, הרי הפירנאים. ההיסטוריונים העתיקים טוענים שעזרובעל חתם על ההסכם ללא ידיעת קרתגו, ולכן בהמשך הקרתגים טענו שהוא לא תקף כיוון שלא ידעו עליו. אולם ככל הנראה לעזרובעל הייתה סמכות מלאה לחתום על הסכמים כאלו בשם קרתגו.
ההיסטוריון הרומאי המוקדם קווינטוס פאביוס פיקטור טוען שעזרובעל ניתק את היספניה מקרתגו, וחלם גם לכבוש את קרתגו עצמה ולשלוט בה כמונרך. טענה שפוליביוס דוחה כלא אמינה. עזרובעל נרצח בשנת 221 לפנה"ס בידי עבד קלטי וחניבעל נבחר למפקד הצבא בספרד.
הפסל הספרדי מנואל ארביל פגן יצר פסל לזכרו (ספ') והוא מוצב כיום בקרטחנה.
TVI

היסטוריה

TVI היה הערוץ המסחרי השני שהושק בפורטוגל ב-20 בפברואר 1993, אחרי SIC שהושק חמישה חודשים קודם לכן, והוא הערוץ הכללי הרביעי בפורטוגל שהחל לשדר. בתחילה החזיקו ברוב השליטה בערוץ כמה מוסדות קתוליים בולטים, והבעלות שלהם גרמה לערוץ לפעול לפי ערכי הנצרות. בשנים הראשונות לקיומו ניסה הערוץ להיות חלופה לערוצים האחרים, כשהקדיש חלקים מזמן השידור שלו לקהלים שונים. כך לדוגמה שידורי הבוקר יועדו לעקרות בית ולקשישים ואת אחר הצוהריים לקהל הצעיר. באוקטובר 1993 החל הערוץ בשידורים קבועים.
במהלך תקופה זו, היה ידוע הערוץ בזכות הסדרות האמריקאיות ששידר, דוגמת תיקים באפלה ומשמר המפרץ, וכמו כן בזכות כמה תוכניות ספרדיות שתורגמו לפורטוגזית. עם זאת, נתוני הצפייה של הערוץ היו נמוכים מהצפוי ועקב כך הוא נכנס למשבר כלכלי.
התאוששות הערוץ התרחשה לאחר שהוא נרכש על ידי Media Capital בשנת 1999, אחד מתאגידי התקשורת החשובים ביותר בפורטוגל, והוא החל לשדר תוכניות מקור פורטוגזיות, כמו אופרות סבון. שידור תוכניות המקור הביאו להגדלת קהל הצופים של הערוץ בצורה משמעותית, אך הדחיפה המשמעותית ביותר שקיבל הערוץ התרחשה בספטמבר 2000, כאשר הערוץ החל לשדר את האח הגדול, אשר בזכותה זכה הערוץ לצמיחה משמעותית בפופולריות שלו.
בשנת 2002 הצליח הערוץ לעקוף את SIC מבחינת נתוני הצפייה, והפך לערוץ הנצפה ביותר בפורטוגל. החל משנת 2004 הערוץ הוא המוביל בפורטוגל ברציפות. כיום הערוץ ידוע בזכות תוכניות המציאות הרבות שלו, וכמו כן בזכות אופרות הסבון שהוא משדר. הוא משדר הפקות מקומיות רבות, הכוללות לצד תוכניות מציאות ואופרות סבון גם תוכניות אקטואליה, סדרות לכל המשפחה וסדרות וסרטי רכש (בעיקר אמריקאיים).
כמו תאגיד השידור הפורטוגלי ובניגוד ליריב SIC, אשר תמיד שידרו תוכניות זרות עם תרגום לפורטוגזית, TVI ניסה, ללא הצלחה, לדובב תוכניות זרות לפורטוגזית, וקצר הצלחה מעטה בלבד כששידר אופרות סבון לטיניות. עם זאת, הערוץ מדבב סדרות לקהל הצעיר.
עד שנת 2015 שידר הערוץ בפורמט 3:4, למרות שבעבר הוא היה הראשון שיישם את מערכת Palplus ב-1994 וביטל את השימוש בה בשנת 1997. השימוש רב-השנים בפורמט 3:4 הביא לביקורת של גופי הרגולציה הפורטוגליים, ועל כן החל מאוקטובר 2015, הערוץ, בדומה ליתר הערוצים בפורטוגל משדר בפורמט מסך רחב של 16:9.
ביולי 2017 הודיעה אלטיס על רכישת Media Capital, הבעלים של TVI, מידי PRISA TV תמורת 450 מיליון אירו. אלטיס שינו את דרך העבודה של הערוץ, וקבעו כי ישקיע יותר בדיגיטל ובשוק הבינלאומי.

שיעורי צפייה

נכון לאפריל 2018 שיעורי הצפייה של הערוץ עומדים על 20.6% ירידה של 0.9% לעומת אפריל אשתקד.
פונקציה חלקית

במתמטיקה ומדעי המחשב, פונקציה חלקית (יחס חד-ערכי) מתחום X לטווח Y היא יחס בינארי בין X ל-Y, שמקשר איבר בקבוצה X עם לכל היותר איבר אחד בקבוצה Y. אם פונקציה חלקית מקשרת כל איבר בתחום עם איבר אחד בדיוק בטווח, אז היא נקראת פונקציה שלמה, או בפשטות "פונקציה" כמו שהיא מוגדרת באופן מסורתי במתמטיקה. יש לשים לב שלפי הגדרה, לא כל פונקציה חלקית היא פונקציה "אמיתית". 
הדיאגרמה הנראית למעלה אינה מייצגת פונקציה "אמיתית" מכיוון שיש בה איבר ללא תמונה (1 ב-X), אך היא פונקציה חלקית.
תוספת זמן

תוספת זמן או זמן פציעות הוא פרק זמן שבסמכותו של שופט כדורגל (או שופט במשחק ספורטיבי אחר) להוסיף בסיומה של כל מחצית במשחק.
הוספת זמן פציעות ואורכו תלויים בשיקול דעתו של השופט: מטרת ההוספה היא לדאוג שהמשחק ייארך תשעים דקות נטו (כל מחצית 45 דקות), ולכן כאשר המשחק לא התעכב כלל במהלך המחצית, לא יתווסף זמן בסופה. אם היו כדורים חופשיים רבים, הוצאות חוץ, עיכובים בשל פציעה, חילופים וכדומה, מאריך השופט את המשחק על פי שיקול דעתו. זמן פציעות ממוצע אורך 2-4 דקות, אך במקרים חריגים (כגון הפסקת המשחק לזמן ארוך בעקבות השלכת נפץ) הוא יכול אף להיארך יותר מ-10 הדקות.
את מספר הדקות שקבע השופט מסמן השופט הרביעי.
"זמן פציעות" הפך לביטוי בשפה העברית. יעל איכילוב קראה כך לאחד מספריה.
מעונה

היסטוריה

ראשיתה של מעונה ב-540 עולים מרומניה שיושבו בבתי הכפר תרשיחא בינואר 1949, במסגרת הכשרה להקמת מושבים בסביבה. ב-1 באוגוסט 1951 הוחלט לחלקם למתיישבים עירוניים ולמתיישבים חקלאיים. 50 משפחות שהחליטו לעסוק בחקלאות עקרו מתרשיחא והקימו בסמוך את המושב מעונה, ואילו כ-100 משפחות יהודיות שנותרו בתרשיחא כונו בשם "מעונה עירונית". בשנים שלאחר מכן הצטרפו למושב עולים מצפון אפריקה. בשנת 1960 פתחו תושבי המושב בשביתה בדרישה למכסות גדולות יותר של מים וקרקע. בשנת 1965 שוב יצאו תושבי המושב להפגין בטענה שאין להם אמצעי קיום.
שטחו הכולל של המושב 730 דונם והוא משמש כמושב המרכזי של מועצה אזורית מעלה יוסף. במושב נמצא גם מתנ"ס המועצה האזורית מעלה יוסף ע"ש אייל דרור, המרכז את פעילות הנוער והקהילה במועצה כולה.
סימור ברנשטיין

חייו

ברנשטיין ניולד בניוארק, ניו ג'רזי. הוא החל ללמד פסנתר בגיל חמש-עשרה, כשמורתו אותו זמן, קלרה האסרל, מסרה לידיו את הפיקוח על אימון כמה מן המוכשרים שבתלמידיה הצעירים. עד מהרה הייתה לו כיתת תלמידים משלו. הוא זכה לתהילה כפסנתרן כשזכה בפרס גריפית לאמן בגיל שבע-עשרה. בתקופת מלחמת קוריאה, ניגן בקונצרטים בקווי החזית ולפני מפקדי צבא. קריירת הקונצרטים שלו לקחה אותו לאירופה, אסיה וחלקים רבים מאמריקה הצפונית, המרכזית והדרומית.
סימור ברנשטיין חיבר את "במו שתי ידיך" ו-"20 שיעורים בכוראוגרפיה של המקלדת", שיצאו לאור בגרמנית, יפנית, קוריאנית ורוסית.
ברנשטיין למד אצל אלכסנדר בריילובסקי, קליפורד קרזון, יאן גורברטי, נדיה בולאנז'ה וג'ורג'ה אנסקו. ב-1969 הופיע לראשונה עם התזמורת הסימפונית של שיקגו, בנגינת ביצוע הבכורה העולמי של הקונצ'רטו השני של הייטור וילה-לובוס. הוא שם לו לחוק להגיש כיתות אמן ורסיטלים משולבים בהרצאות בכל מקום שהגיע אליו במסעות הקונצרטים שלו. הוא נהג למלא את מזוודותיו בפרטיטורות לחלוקה למורים ותלמידים, ככל שאיפשרו לו כספי המלגות והמענקים שקיבל. בשנת 1977 הפסיק להופיע, כדי להתמקד בהוראה, הלחנה ושאר עיסוקים יצירתיים; הוא  לא גילה לאיש, שרסיטל הפרידה שלו יהיה האחרון שינגן.
סימור ברנשטיין מלחין מוזיקה ברמות שונות, החל בחומר הוראה לתלמידים בכל הרמות וכלה ביצירות קונצרטנטיות מתוחכמות. הוא מנגן כאמן אורח עם הרכבים קאמריים ויושב בחברי שופטים בתחרויות בינלאומיות. הוא מנהל אולפן פרטי בניו יורק וכמו כן מכהן כפרופסור חבר למוזיקה ולחינוך מוזיקלי באוניברסיטת ניו יורק. ב-18 בדצמבר 2004 הוענק לו ץואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת שננדואה. ב-2015 יצר השחקן ומפיק הקולנוע איתן הוק סרט תיעודי של ברנשטיין, בשם: "סימור: נא להכיר".
דגי העצם

מאפיינים

מינים אלה חיים בימים שונים כמו במים של איי בהאמה ושל חופי פלורידה, שם הם נידוגים למאכל ולספורט. הם קרוביהם הרחוקים של הטרפוניים ויכולים להגיע במקומות בהם יש מספיק מזון למשקל של 16 ק"ג. פיהם של דגי העצם קצר ופונה מעלה והם בעלי צבעים כסופים עם חלק עליון בצבע ירוק או כחול ושוליים עם פסים כהים. כמותם הם יכולים לנשום חמצן מהאוויר דרך שלפוחית מיוחדת. הם גם מסוגלים לחיות במים מליחים. יש להם סנפיר גב בולט שלעיתים יוצר "רעמה" לאורך הגוף. 
דגים אלה מחפשים מזון קטן על קרקעית הנהרות, כמו תולעים, רכיכות וסרטנים ומרסקים אותו בעזרת שיניהם החזקות.
שירה גורשמן

תולדות חייה

שירה לבית קושניר נולדה ב-1906 למשפחה יהודית דלת אמצעים בעיירה הליטאית הקטנה קרוקי שבמרכז ליטא, אז בפלך קובנה, בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית. במלחמת העולם הראשונה נשלחה עם משפחתה לאודסה, אך בגיל 14 עזבה את ביתה ועברה לקובנה, שם שהתה תחילה בבית יתומים וכעבור זמן מה הצטרפה לפעילי התנועה הציונית "החלוץ". בהיותה בת 16 ילדה את בתה הבכורה, וב-1923 עלתה עמה ועם בעלה הראשון לארץ ישראל, ובה השתלבה בפלוגת גדוד העבודה בירושלים. בעת הפילוג בגדוד העבודה בסוף 1926 הצטרפה לפלג השמאלי של הגדוד, בהנהגת מנחם אלקינד, וב-1927, בהיותה גרושה ומטופלת בשלוש בנות, עזבה את הארץ עם הקבוצה שהקימה את הקיבוץ היהודי וויו נובה בקרים.
בוויו נובה ניהלה רפת של כ-500 פרות חולבות. ב-1930 נשלחו למקום מספר אמנים מטעם השלטונות הסובייטיים, על מנת לתעד את החיים בקיבוץ היהודי בברית המועצות. שירה התאהבה באחד מהם, הצייר מנדל גורשמן, ולבסוף נישאה לו ועברה להתגורר עמו במוסקבה. ידידו של בעלה, המשורר לייב קויטקו, הבחין בכשרונה לספר סיפורים, ועודד אותה להעלות אותם על הכתב ולפרסם אותם. סיפוריה הראשונים הופיעו בעיתוני היידיש "דער שטערן" ("הכוכב", חרקוב) ו"דער עמעס" ("האמת", מוסקבה), ומאוחר יותר בעיתון "אייניקייט" ("אחדות", מוסקבה) ובקובץ סיפורים בעריכת פרץ מרקיש (1944). קובץ ראשון של סיפוריה הקצרים יצא לאור במוסקבה ב-1948, בשם "דער כויח פון לעבען" ("הכוח לחיות"). קובצי סיפורים נוספים יצאו לאור במהלך השנים בוורשה ובמוסקבה, וחלקם תורגמו לרוסית.
בשנת 1989 עלתה שירה גורשמן לישראל והשתקעה באשקלון. למרות גילה המבוגר, יצרה קשרים עם קהילת הספרות ביידיש בארץ, והוציאה לאור כמה ספרים נוספים, חלקם עיבודים של סיפוריה הישנים וחלקם יצירות חדשות וספרי זכרונות. שניים מספריה יצאו לאור בתרגום לעברית.
ב-1991 הפיק הערוץ הראשון את הסרט התיעודי "דרך חדשה", בבימויו של ארן פטנקין, בו סיפרה שירה גורשמן את קורותיה בגדוד העבודה ובוויו נובה.
ב-2001 נפטרה שירה גורשמן באשקלון, ימים אחדים לפני שמלאו לה 95 שנה.

יצירתה

סיפוריה של שירה גורשמן מתארים התרחשויות מהווי החיים בעיירה היהודית במזרח אירופה טרם השואה, בקומונות ובערים התעשייתיות בברית המועצות. על פי עורכת הספרות פיית' ג'ונס, יש בהם יסוד "פרוטו-פמיניסטי", ועיסוק בנושאים מחיי הנשים שספרות היידיש כמעט לא נגעה בהם: נשים העוסקות בעבודת כפיים ובעלות מקצוע, נשים המגדלות את ילדיהן לבדן או בוחרות בהפלה מלאכותית, ועוד.
בשל היחס העוין של ברית המועצות כלפי הציונות ומדינת ישראל, נמנעה מלכתוב על גדוד העבודה והקמת התשתית הלאומית היהודית בארץ ישראל כל עוד חיה שם, ורק עם עלייתה ארצה החלה לכתוב גם על חוויותיה מתקופה זו.
נימיות

היסטוריה

ההבחנה הראשונה של זרימה קפילרית עומדת לזכות לאונרדו דה וינצ'י. ניקולו אגיונטי, תלמידו הקודם של גלילאו חקר את הזרימה הקפילרית ובכלל הידרודינמיקה. בשנת 1660, התופעה הייתה חידוש, ורוברט בויל, כימאי אירי דיווח כי חוקרים צרפתיים הבחינו שכאשר מיכל קפילארי מוכנס למים, המים מתרוממים מעט מעלה. בויל למעשה חשד שהתופעה קשורה לתופעה השלטת במד לחץ כספיתי, קרי ברומטר, לכן ביצע ניסוי דומה בדומה לחוקרים הצרפתיים כאשר המיכל נחשף לריק חלקי. הוא גילה שלריק אין השפעה על גובה הנוזל, דבר שהפריך את החשד.
לאחר מכן, חשבו יאקוב ברנולי והונרי פאברי כי התופעה קשורה בעובדה שהאוויר איננו יכול להיכנס קפילרית בקלות כמו הנוזל, ולכן הלחץ באוויר קטן יותר בתוך התא הקפילרי. מדענים אחרים גדולים באותה תקופה, חשבו כי החלקיקים של הנוזל נמשכו אחד לשני ולקירות הקפילריים.
למרות שניסויים נמשכו עד למאה ה-18, ניסוי כמותי מוצלח של התורה הקפילרית לא הושג עד לשנת 1805 על ידי תומאס יאנג ופיאר סימון לפלס. הם הגיעו למשוואת יאנג לפלס, המתארת את קפיצת הלחץ בגבול בין 2 זורמים סטטיים עקב מתח פנים. עד 1830, המתמטיקאי הגרמני קארל גאוס פדריך קבע את תנאי השפה השולטים בגבול הקפילרי, כלומר בגבול בשפת 2 הזורמים. 
מסמכו הראשון של אלברט איינשטיין שפורסם בשנת 1900 עסק בנימיות. המאמר נקרא: "Folgerungen aus den Kapillaritätserscheinungen", בתרגום חופשי: "מסקנות מתופעת הנימיות".