עשרת השבטים

הרקע להיעלמותם לפי המקרא

על פי המתואר בספר עזרא, עם ישראל היום הוא צאצא שבטי יהודה, שמעון, בנימין והלויים שהתגוררו בקרב שבטים אלו (לשבט לוי לא הייתה נחלה ובניו שכנו בקרב שבטים שונים).
מקובל לחשוב כי בממלכת יהודה חיו רק שבטי יהודה ובנימין, אך הדבר לא מדויק. טרם כינון המלוכה, התגוררו השבטים בנחלות שונות בישראל, אולם לאחר מכן חיו השבטים בממלכה אחת תחת שלטונם של שאול, דוד ושלמה.
בשנת 922 לפנה"ס, בימי שלטון בנו של שלמה, רחבעם, מרדו עשרת השבטים, תחת הנהגתו של ירבעם בן נבט, עקב המיסים הכבדים שהטיל רחבעם ושרירות ליבו, והממלכה המאוחדת פוצלה לשתיים - ממלכת ישראל וממלכת יהודה. בממלכת ישראל הצפונית חיו תשעה שבטים בעלי נחלה - זבולון, יששכר, אשר, נפתלי, דן, מנשה, אפרים, ראובן וגד, וחלק מבני לוי.
בממלכת יהודה חיו שבטי יהודה, בנימין, שמעון וחלק מבני לוי. שמעון ויהודה התאחדו מאוחר יותר ושבט שמעון איבד את זהותו העצמאית.]
בשנת 722 לפנה"ס, ימי מלכותו של הושע המלך, כבשה אשור, בהנהגת שלמנאסר החמישי ואחר כך תחת סרגון השני, את ממלכת ישראל, החריבה את בירתה שומרון והגלתה את השבטים לאשור. על גולי ישראל נאמר: "וַיֶּגֶל אֶת-יִשְׂרָאֵל אַשּׁוּרָה וַיֹּשֶׁב אֹתָם בַּחְלַח וּבְחָבוֹר נְהַר גּוֹזָן וְעָרֵי מָדָי". גם לגבי השבטים שהיו בעבר הירדן נאמר בדברי הימים: "וַיַּגְלֵם לָראוּבֵנִי וְלַגָּדִי וְלַחֲצִי שֵׁבֶט מְנַשֶּׁה וַיְבִיאֵם לַחְלַח וְחָבוֹר וְהָרָא וּנְהַר גּוֹזָן עַד הַיּוֹם הַזֶּה". הערים הללו מזוהות בתלמוד: "חלח - זו חלזון, חבור - זו הדייב, נהר גוזן - זו גינזק, ערי מדי - זו חמד וחברותיה, ואמרי לה: זו נהוונד וחברותיה, מאי חברותיה אמר שמואל: כרך מושכי, חוסקי ורומקי".
יש הסבורים כי ערים אלו נמצאות בשטחים הבאים: נהר גוזן זוהה עם העיר גוזאנה ששכנה בתל חלף שבשטחי סוריה של היום, נהר חבור מזוהה עם נהר החבור שבקרבתו מצויה העיר זאח'ו שבין שטחי כורדיסטן שבתחומי שלטון עיראק וטורקיה המודרנית, קיים גם זיהוי של חלח עם Halahhu הידועה בכתובות אשוריות כעיר וכמחוז ששכן מצפון-מזרח לנינוה. אליה שמואל הרטום הציע בפירושו להזכרת חלח שבספר דברי הימים, כי ייתכן ש"חלח" שלא זוהתה וודאית בזמן הוצאת ספרו היא כלקיטיס המוזכרת בפי היוונים כמקום בארם נהריים. האזור האחר בו יושבו היה זה שלאורך נהר החבור. רבים מתושביו הארמים של אזור זה, בו שכנו בעבר ממלכות ארמיות, הוגלו על ידי מלכי אשור לארץ אשור. בחפירות ארכאולוגיות שנערכו בתל חלף נמצאו לוחות שמתארים את סיפור חייהם של אנשים בעלי שמות ישראליים, ככל הנראה מדובר בגולי אשור. גוזן ששכנה על נהר החבור והיוותה מרכז של פחווה אשורית, מתועדת בתעודות אשוריות שנמצאו בחפירות שנערכו במקום ובנינווה. אזכורים של שמות ישראליים בתעודות שנחשפו בכלח ונינוה, בירות אשור במאות 8-7 לפנה"ס, מלמדות שגולי ישראל הובאו גם לבירות הממלכה. הללו היו כנראה בעלי מקצוע מבוקשים. בספרו המפרש את ספר מלכים לצד תגליות וממצאים ארכאולוגיים משנת 1980 מציע הרטום בפירושו למקומות ההגליה כי ייתכן ו"הרא" המוזכרת בספר דברי הימים א', פרק ה', פסוק כ"ו, היא חרן.
יש הטוענים כי רבים מתושבי ממלכת ישראל נמלטו לממלכת יהודה ששמרה על עצמאותה, לביסוס טענתם הם משתמשים בממצאי חפירות ארכאולוגיות שנערכו בירושלים מהן עולה כי אוכלוסיית העיר הכפילה פי כמה וכמה בתקופה שלאחר הגליית האשורים את תושבי ממלכת ישראל - דבר האפשרי הגיונית אם חלה הגירה של ישראלים מהצפון אל ממלכת יהודה. למרות הצורה שבה מתוארת ההגליה לאשור בספר מלכים, מסתבר שלא כל תושבי ממלכת ישראל הוגלו לאשור, כך עולה גם מהאנאלים של תגלת פלאסר השלישי שטוען שהגלה "רק 27,290 איש מהעיר שומרון" ואת היתר השאיר במקום עם הטלת מס כבד עליהם. בנוסף, המקורות האשוריים טוענים כי רק 13,250 איש הוגלו מהגליל מבלי למנות את מניין הגולים מעבר הירדן המזרחי. אם מלך אשור באמת היה מגלה את כלל האוכלוסייה המקומית הוא בוודאי היה מתפאר בכך ברישומיו, מה שהיה מוסיף לו פאר ויוקרה כמנהיג אימפריה. גם במקרא מוזכרים כמה פעמים תושבי ממלכת ישראל לאחר חורבן ממלכתם וההגליה הגדולה לאשור. המקרה הראשון הוא בספר דברי הימים ב', פרק ט"ו, בו מתוארים אנשים מהשבטים מנשה, אפרים, שמעון והגרים שהיו איתם, כמצטרפים לתושבי ממלכת יהודה בימיו של אסא, ואילו בימיו של חזקיהו מסופר כי המלך פונה לבני ממלכת ישראל לשוב ולהתאחד עם תושבי יהודה לעם אחד, כפי שהיה בעבר, ומזמין אותם לחגוג בירושלים את חג הפסח (דברי הימים ב', פרק ל'). שליחיו מתוארים כעוברים בארץ וזוכים ליחס מזלזל ומעליב מצד התושבים. עם זאת, חלק מאנשי אשר, מנשה, זבולון, יששכר והגרים שאיתם מקבלים את הזמנת חזקיהו ועולים לירושלים לחגוג את סעודת הפסח באיחור של חודש (ישנם פרשנים כמו: משה דוד קאסוטו ואליה שמואל הרטום שטוענים בפירושם לפרק כי חזקיהו סיפח את השטחים שבהם נותרו תושבי ממלכת ישראל לשטחי ממלכתו). לאחר הקורבן שארגן חזקיהו וסעודת הפסח יצאו החוגגים לרחבי נחלות יהודה, בנימין, אפרים ומנשה וניתצו את המצבות, האשרים, הבמות והמזבחות שנמצאו שם.
בתיאור שיבת ציון שבספר דברי הימים א' מסופר כי השבים ארצה היו מהשבטים יהודה, בנימין, לוי, מנשה ואפרים (קאסוטו והרטום מפרשים זאת כ"שרידי עשרת השבטים התיישבו בממלכת יהודה"), אך הדבר אינו מתואר בתיאור השבים ארצה שבספר עזרא.
מדבריהם של נביאים מאוחרים משתמע, שהתודעה הלאומית הוסיפה לקנן בלבם של גולי ישראל זמן-מה, ואפשר שחלק מהם התקרבו אל גולי יהודה. אולם נראה כי רוב הגולים איבדו את ייחודם הלאומי תוך כמה דורות ונבלעו במערך התרבותי-מדיני של תחום התרבות האשורי-ארמי, ולא נותר מהם זכר אלא רק בתודעה ההיסטורית של הדורות המאוחרים.
לדעת חוקרי מקרא שונים (כגון קאסוטו והרטום), ככל הנראה תופעת "עשרת השבטים" כפי שהובאה בספר מלכים ובה כביכול כלל אוכלוסיית ממלכת ישראל הוגלתה לאשור בשל חטאיהם הדתיים (עבודת אלילי כנען במקום ה') והתנהגותם הלא מוסרית היא ניסיון של מחבר או מחברי ספר מלכים לנסות לתאר את חומרת העונש של ההולך בדרך העבודה הזרה במקום עבודת האל, במקום תיאור היסטורי מדויק של האירוע, שכן גם האשורים וגם המקרא טוענים כי נשארו תושבים מממלכה זו בשטחיה גם לאחר ההגליה וחורבנה. התומכים בדעה זו מביאים לראיה שהמחבר המקראי משווה באנלוגיה בין שתי הממלכות וטוען כי העובדה שממלכת יהודה לא נחרבה על ידי האשורים מיוחסת להמשך התנהלות דתית תקינה ובהליכה אחר בית דוד.

גורל עשרת השבטים על-פי המסורת היהודית

בתקופת חז"ל עדיין ידעו להצביע על מקום הימצאותם של עשרת השבטים. התלמוד במסכת יבמות, מביא את דבריו של רב אסי: 
גוי שקידש בזמן הזה - חוששין לקידושין, שמא מעשרת השבטים הוא. והא דכל פריש מרובא פריש? בדוכתא דקביעי, דאמר רבי אבא בר כהנא: 'וינחם בחלח ובחבור נהר גוזן וערי מדי' חלח - זה חלזון, וחבור - זו חדייב, נהר גוזן - זו גינזק, וערי מדי - זו חמדן וחברותיה, ואמרי לה: זו ניהר וחברותיה. חברותיה מאן? אמר שמואל: כרך מושכי חידקי ודומקיא.
— תלמוד בבלי, מסכת יבמות, דף ט"ז, עמוד ב'
פירוש: גוי שקידש אישה, ייתכן שקידושין אלו תופסים והאישה זקוקה לגט, שמא הוא יהודי מעשרת השבטים, אך זאת דווקא במקומות שבהם התיישבו. מסקנת הגמרא שם הפוכה: אפילו באותם מקומות בהם ישבו עשרת השבטים בעבר - האדם הסתמי הוא בחזקת אינו יהודי (משיקולים שונים, עובדתיים והלכתיים).

התלמוד במסכת סנהדרין מסתפק בזיהוי המקום המפורט בו נמצאים עשרת השבטים: 
"להיכא אגלי להו? מר זוטרא אמר: לאפריקי. ורבי חנינא אמר: להרי סלוג.
— תלמוד בבלי, מסכת סנהדרין, דף צ"ד, עמוד א'
 
המהר"ל מנסה לדון בזיהוי המקום המיוחד של אפריקי – "ועוד יראה דהכי פירושו, דמתחלה הגלה אותם לאפריקי, ואינו אפריקי שהוא ידוע לנו, אבל הוא מקום דפסקי הרי חושך. וזה נקרא ג"כ אפריקי וכך מוכח במסכת תמיד...".
בתלמוד הירושלמי נאמר כי "לשלוש גלויות גלו ישראל: אחת לפנים מנהר סמבטיון, ואחת לדפני של אנטוכיה, ואחת שירד עליהם הענן וכיסה אותם". האגדה מספרת שנהר הסמבטיון (שהינו שיבוש של "סבטיון" מלשון שבת) גועש במשך ששת ימי החול בשבוע ובשבת נח מזעפו, ולכן אנשי עשרת השבטים ששומרים שבת מנועים לעבור אותו ולחזור, בגלל חילול שבת הכרוך בכך. יוסף בן מתתיהו מזכיר את הסמבטיון וטוען כי טיטוס ראה אותו, גם פליניוס הזקן מתייחס אליו וטוען כי: "בני עשרת השבטים מצויים במלכוד שכן כאשר הנהר נח ביום השבת אין הם חוצים אותו מפאת חילול השבת".
הרמב"ן בפירושו לתורה מזהה את נהר הסמבטיון עם נהר גוזן הנזכר במקרא, ולדעתו של אלדד הדני הנהר הזה נמצא בסודאן או בחבש.
השערה אחרת בגמרא טוענת כי ירמיהו החזיר את עשרת השבטים לארץ ישראל, אם כי רש"י מסביר שירמיהו לא הצליח להחזיר את כל עשרת השבטים אלא רק חלק קטן מהם.
על פי נוסע אנגלי שביקר בארץ ישראל ב-1601, גם בזמנו הייתה מסורת על הימצאות השבטים באתיופיה, ש"אינם יכולים לצאת משם בגלל ים-של-חול, המפריד את מצרים מאתיופיה, ומחמת הים האמור הזורם וזועף ללא הפסק, חוץ מאשר מדי-יום שביעי שהוא יום השבת שלהם, עד שאינם יכולים לעבור אותו".
יהודי אפגניסטן מזהים את המקומות שאליהם הוגלו עשרת השבטים כמקומות באפגניסטן, "חבור" מזוהה עם מעבר ההרים ח'ייבר, את "הרא" מזהים כעיר הראט ואת "גוזן" מזהים הם עם העיר גזאני שעל גדות נהר גזאני. רבי משה אבן עזרא פירש כי "אפשר שגוזן היא מדינת גזנה, שהיא עיר הבירה של כוראסאן".
יהודי בוכרה מזהים את חבור הנזכרת במקרא עם העיר בוכרה, ולפי המסורת שהייתה רווחת אצלם הם מצאצאי עשרת השבטים.
יש הטוענים כי האשורים לא הגלו את כל השבטים מלכתחילה. האשורים הגלו רק את האליטה. שאר העם נותר בארץ ובמשך הזמן חלקו נספח לממלכת יהודה.

מציאת השבטים

הדעות לגבי מציאת השבטים חלוקות אף הן. לפי חלק מהדעות בתלמוד, השבטים אבודים לעד ולא יחזרו אף בעת קיבוץ הגלויות. אחרים טוענים כי יחזרו באחרית הימים ויש האומרים כי חזרתם מהגלות מותנית בחזרתם בתשובה. בסוף ספר יחזקאל (פרק מ"ח), מתאר הנביא את החלוקה העתידית של ארץ ישראל לשלושה עשר חלקים, עשרת השבטים, שבטי ממלכת יהודה וגם הכוהנים והלווים, שהפעם יהיה להם חלק בתוך נחלותיהם של שבטי ישראל. הסוברים שעשרת השבטים אכן יחזרו, מסתמכים על נבואת יחזקאל כהוכחה לכך.

המשנה במסכת סנהדרין והגמרא במסכת סנהדרין דנים בעתידם של עשרת השבטים בדבריהם של רבי עקיבא ורבי אליעזר. וכך אומרת המשנה: 
עשרת השבטים אינן עתידין לחזור שנאמר 'וישליכם אל ארץ אחרת כיום הזה', מה היום הולך ואינו חוזר אף הם הולכים ואינן חוזרים – דברי רבי עקיבא. רבי אליעזר אומר: 'כיום הזה' – מה יום מאפיל ומאיר אף עשרת השבטים שאפלה להן כך עתידה להאיר להם.
אף על פי שיש המצטטים את דברי רבי עקיבא כמי שאינו מאמין בשיבתם של עשרת השבטים לעם ישראל, לא כך הבינו המפרשים את דבריו. רש"י מסביר כי הגולים עצמם לא עתידים לחזור, מפני שהיו רשעים; אבל בניהם והדורות הבאים יזכו לכך.
גם התוספות יום טוב מצטרף לדרכו של רש"י ומוסיף שהפסוק "זֹאת הָאָרֶץ אֲשֶׁר-תַּפִּילוּ מִנַּחֲלָה, לְשִׁבְטֵי יִשְׂרָאֵל; וְאֵלֶּה, מַחְלְקוֹתָם—נְאֻם ד' ה'" (יחזקאל, מ"ח, כ"ט) הוא ראיה מוחלטת לקיבוץ הגלויות. הוא מביא בנוסף את ר' עקיבא, וכמו רש"י מוסיף שמדובר על הדור הראשון בלבד. שאם לא כך, יהיו דברי יחזקאל קשים להבנה, שהרי יחזקאל אמר שהארץ תחולק בין שנים-עשר שבטי ישראל.
ובדברי הרדב"ז (שו"ת או"ח סימן פ"ה): "ואפילו לפי הפירוש הראשון דאמרינן בגמרא דשבקיה ר"ע לחסידותיה, ושני תנאים פליגי עליה רבי אליעזר ורבי שמעון בן יהודה איש כפר עכו משמו של רבי שמעון ברבי, ולכן אני מאמין כי עתידין לחזור ויש להם חלק לעולם הבא".
הרמב"ם באיגרותיו, כאשר נשאל בנושא זה, כתב כי מציאת השבטים תתקיים.
גם המלבי"ם (פירושו ליחזקאל ל"ז: י"ט) כתב על שיבתם של שבטי ישראל כחלק מתהליך הגאולה וקיבוץ גלויות: "ובאחרית הימים יתקבצו כל עשרת השבטים האובדים והנדחים תחת דגל יוסף שהוא משיח בן יוסף אשר יאסוף הנדחים".
הרב יהודא ליאון אשכנזי (מניטו), כתב על חזרתם של שבטי ישראל בימנו: "באחרית הימים הם עתידים להתקבל בחזרה לעם ישראל. הם ישראל על פי ההלכה יש לקבל אותם כישראל. דבר זה נשכח מאיתנו במשך הגלות ומכיוון שכיום התקנון של בתי הדין בנושאים אלו הוא תקנון של הגלות, מתעוררות בעיות רבות בנושא זה. ברור שמצב זה לא יישאר לעולמי עד וברור שנדרשת מהפכה על מנת שעם ישראל יתקיים" (מספד למשיח, שער ראשון, יחוד עשרת השבטים).
בספר מעשה הצדיקים מביא אגדה על הרב חיים בן עטר שפגש את עשרת השבטים, על פי אגדה זו עשרת השבטים הם גבוהי קומה וחסונים ואין בסביבותיהם אויבים. הרב מאיר מזוז מפקפק באגדה זו.

האם יש לפעול לאיתור עשרת השבטים

הרב אליהו בירנבוים, מנהל "מכון שטראוס-עמיאל" העוסק בנושא מביא במאמר במקור ראשון ציטוטים מרבנים, לפיהם יש לפעול לאיתור השבטים האבודים ולהשבתם ארצה.
הרב קוק ראה בעין יפה את הצורך לחפש ולהשיב את שבטי ישראל לארץ ישראל כחלק מתהליך הנורמליזציה של עם ישראל: "ונפלאות וגדולות ראינו בעינינו איך שעל ידי התעוררות רוח טהרה בלב גדולי ישראל מימים כבירים עד הדור האחרון ונפלאות גדולות ראו עינינו איך שעל ידי הרעיון של מציאות עשרת השבטים שהכה שורש עמוק בלבו של האדם הגדול ר' מנשה בן ישראל, נסתובבו הדברים של שיבת אחב"י (=אחינו בית ישראל) לארץ בריטניא, ומפעולה זו אנו רואים תוצאות של איזה צמיחת ישועה בימנו אלה, אחרי העלילות הגדולות של המלחמה וההצהרה הבריטית בדבר ביתנו הלאומי שבוודאי מאת ה' הייתה זאת. וסוף כל סוף יגלה ויראה על ידי מסיבות הללו הופעת ישועה כללית המקרבת את צפיית גאולתנו בע"ה" (מתוך הקדמת הרב לספר קול התור לרב הורוביץ).
בילקוט שמעוני נאמר שעתידים ישראל לצאת לקראת צאצאי עשרת השבטים: "אף ערשנו רעננה, אלו עשרת השבטים שגלו לפנים מנהר הסמבטיון שעתידים גלות יהודה ובנימין לילך אצלם להביאם כדי שיזכו עמהם לימי המשיח ולחיי העולם הבא, שנאמר בימים ההם ילכו בית יהודה" (א', רמז ת'תקפ"ד).
גם הפוסקים במשך הדורות נקטו שיש מצווה לקרב את המומרים שהתרחקו מכלל ישראל ובכל התקופות בקשו לקבל את המומרים שחזרו בתשובה. ידועים דבריו של הרשב"ש בתשובתו בדבר האנוסים אשר בקשו לשוב ליהדותם לאחר המרת דתם על ידי האינקויזיציה: "ואין ליראו ולבהלו אבל למושכו חסד ומושבע ועמד מסיני הוא ועונש הוא עליהם וכשמקיימים נוטל עליהם שכר ככהן גדול" ...מיהו זהו בגוי הבא להתגייר, אבל מהאנוסים אלו או זרעם אין דוחין אותם מפני זה, אבל המקרבן ומכניסן תחת כנפי השכינה עליו נאמר אם תוציא יקר מזולל". שיבתו של מומר לעם ישראל, אינה נתפסת כתהליך של גיור רגיל, אלא כדרך של השבת יהודי בתשובה וכחלק מהערבות הדדית בין יהודי לחברו.
הרב דוד שלוש אשר עסק רבות בנושא השבת נדחי ישראל בכלל והעדה האתיופית בפרט כתב על עשרת השבטים וחזרתם בימנו: "והנה עשרת השבטים שהגלם סנחריב מלך אשור... שמצאצאיהם נמצאים היום במזרח הודו... ואף על פיי שחז"ל עשאום כגויים אם יבואו להתגייר נקבלם ונשיבם לחיק האומה כדעת רבי אליעזר שעתידין לחזור" (מתוך תשובה לעו"ד מיכאל קורינאלדי, תשנ"ג).
הרב יצחק כדורי מדבר על פן יותר רוחני בדרך להחזרתם לחיק היהדות: "הקדוש ברוך הוא העלימם כדי שלא יסבלו מעול הגויים...הם יושבים לבטח בארצם עד שיבוא משיח. אם נרבה בלימודי הקבלה זאת התרופה, מתורת רבי שמעון בר יוחאי למדנו זאת".