נדין קופרטי-צור

נדין קופרטי-צור היא היסטוריונית ישראלית החוקרת את ההיסטוריה התרבותית של צרפת בעת החדשה המוקדמת (המאות ה-16 וה-17), פרופסור חבר בחוג לצרפתית באוניברסיטת תל אביב.

ביוגרפיה

נדין קופרטי-צור נולדה בפריז להורים שעברו את השואה כילדים מוסתרים בצרפת. אביה, יוסף מרדכי קופרטי, יליד פריז, נצר למשפחת חזנים מלובלין, נעשה מעצב אופנה ואיש עסקים ואמה, הלן לבית קליין-פרידמן, ממוצא אוסטרו-הונגרי, שאמה נספתה באושוויץ, הייתה מורה לאנגלית. אחיה, אלן קופרטי, אנליסט פיננסי, חי בפריז. נדין קופרטי-צור נשואה לירון צור, פרופ' להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטת תל אביב ולה שני ילדים מנישואיה הראשונים, אורן ואלונה מנדל. 
נדין קופרטי-צור התחנכה בפריז עלתה לישראל ב-1978, ולמדה באוניברסיטת תל אביב בחוגים להיסטוריה כללית ולצרפתית. את תזת הדוקטור כתבה בהנחיית פרופ' ז'אן סאר (CEARD) באוניברסיטת פריז 10, על "ביטוי העצמי ברנסאנס. הכתיבה האישית ולידתו של ז'אנר ספרי הזיכרונות ברנסאנס בצרפת." התזה התפרסמה תחת הכותרת "Se Dire à la Renaissance" ב-1997, בהוצאת Vrin בפריז והפכה לספר קלאסי לחקר האוטוביוגרפיה.
ב-1995 התמנתה למרצה בחוג לצרפתית של אוניברסיטת תל אביב, כיהנה כראש החוג בשנים 2005–2009 והתמנתה לפרופסור חבר ב-2009. היא יזמה את חברותה של אוניברסיטת תל אביב ב-Agence Universitaire de la Francophonie  ‏(2005). שימשה כפרופסור אורח באוניברסיטת שטרסבורג, באוניברסיטת קאן (Caen), באוניברסיטת נאנט (Nantes), באוניברסיטת פריז 4 - סורבון בצרפת, באוניברסיטת פדובה באיטליה, באוניברסיטת פנסילבניה, באוניברסיטת מישיגן, NYU וקולומביה בארצות הברית והרצתה במסגרת ה-LANSDOWNE LECTURES באוניברסיטאות ונקובר וויקטוריה שבקנדה. היא אשת הקשר בישראל של כתבי העת הצרפתיים "Revue d’Histoire de Littérature française"‏ (RHLF) ו-"Albineana".
החל משנת 2005 מכהנת כיו"ר ועדת המקצוע צרפתית במשרד החינוך וב-2014 ויזמה את פתיחת לימודי תעודת ההוראה בצרפתית בחוג לחינוך של אוניברסיטת תל אביב. היא זכתה, בין השאר, בקרן רוטשילד, בקרן הלאומית למדע, במלגת משרד החוץ, משרד המדע ובקרן IMERA  באוניברסיטת אקס-מרסיי.

מחקריה

נדין קופרטי-צור חקרה ספרי זיכרונות (ממוארים) משלהי המאה ה-15 ועד המאה ה-17 בצרפת והראתה שהממוארים הם חיבורים פולמוסיים החותרים לרהביליטציה של מחברם תוך כדי שימוש בסנגוריה ובאפולוגיה. 
דו"חות קרב, משא ומתן ושליחויות דיפלומטיות וכן פרשנויות היסטוריות ופוליטיות המהווים את גוף הסיפור בממואר, משמשים כהוכחה להישגיו של הכותב ולכתב תביעה נגד השלטון המסרב לתת לו גמול הולם. חוקרי הספרות נהגו לזנוח את ספרי הזיכרונות בשל אופיים ההיסטורי; ואילו היסטוריונים ראו בכתיבה האישית ובדגש על המבט הסובייקטיבי גורם מסלף את האמת ההיסטורית. אצל קופרטי-צור התפתחות המבט הסובייקטיבי והמבע האישי הופכת להיות מושא המחקר והם שתורמים לחקר ההיסטוריה התרבותית והמנטלית. האירועים ההיסטוריים המדווחים בממוארים אכן יכולים להיות מוצגים באופן מעוות אך חשובים מהם הם האופן בו הכותב מציג את עצמו, הקטגוריות בהן הוא משתמש כדי לגולל את סיפור חייו וטקטיקות הכתיבה שהוא נוקט כדי ששמו ירשם בתודעה הלאומית לעד, למרות הפולמוסים שחייו ומעשיו עוררו. 
קופרטי-צור מראה שייצוג האני הוא המפתח להבנת הממואר כסוגה ספרותית והוא שמסביר את שגשוגה עד עצם היום הזה גם מחוץ לגבולות צרפת. הממוארים אינם מוכתבים על ידי הממסד אלא נכתבים ביוזמת כותביהם הנמצאים בדרך כלל בעמדת הגנה מול הממסד. 

בסוגה זו, הפרו לוחמים מן האצולה את האיסור הדתי המונע בעדם לדבר על עצמם ולשבח את מעשי הגבורה שלהם. הסיפור של הפרט האקטיבי, המדווח על פעילותו החברתית ועל תהילתו הצבאית או המדינית, מהווה חלק בלתי נפרד מהתגבשות הזהות האזרחית המודרנית. ייצוג האני רב ההדר הוא ביטוי מובהק של התקופה. הוא שנותן דרור לכתיבה חדשה של ההיסטוריה, כתיבה משוחררת מן האילוצים של הרטוריקה המסורתית והתקפים בהיסטוריוגרפיה הרשמית. לפי מסקנותיה של קופרטי-צור, הממוארים מהווים דוגמה ראשונה להיסטוריה דיסידנטית במערב.  
בהמשך דרכה, חקרה קופרטי–צור אספקטים שונים של סוגת הממוארים כגון תרומתה להתחלות של מדעי המדינה. 

רבים ממחברי הממוארים הם פקידי המדינה (civil servant) והשתתפות בחיי הממשל הולידה אצלם הרהורים על תיקונים ושיפורים שהובילו להצעת שיטות אדמיניסטרטיביות ופוליטיות חליפיות. מכיוון שחלק ניכר של הממוארים נכתבו על רקע מלחמות הדת בצרפת, רבים ממאמריה עוסקים גם בעדויות הפרוטסטנטיות על המלחמות. אגב כך הגיעה קופרטי-צור לחקור את הכתיבה הנשית הפרוטסטנטית במאות ה-16 וה-17.
בספרה Ecriture(s) de soi et Argumentation, קבצה וערכה מאמרים העוסקים בצד התאורטי של רטוריקת הכתיבה העצמית. בספר שערכה לכבוד פרופ' רות עמוסי La Critique au tournant du siècle, בקשה מהשורה הראשונה של חוקרי הספרות הצרפתית להציג תמונת מצב על תורת הספרות וכיווניה העקרים במפנה המאה. 
היא כתבה הקדמות ושימשה עורכת מדעית לתרגומים לעברית של יצירות המופת של הרנסאנס הצרפתי כגון : 
גרגנטואה ופנטגרואל לפרנסואה רבלה, ההפטמרון למרגריט דה נאוואר, המסות למישל דה מונטן, כמו כן כתבה אחרית דבר לווידויים של ז'אן ז'אק רוסו וללא מחר, לויואן דנון, יצירות קלאסיות מהמאה ה-18.