google/wiki40b huggingface dataset:
שטפן פרוינד

קריירה

פרוינד החל את הקריירה שלו בקבוצת שטאהל ברנדנבורג, לאחר שעבר דרך מחלקות הנוער של המועדון. בשנת 1991, הוא עבר לקבוצת הבונדסליגה שאלקה 04, ובמהלך שהייתו בקבוצה רכש לעצמו מעמד של שחקן קישור יציב וטוב. שאלקה נאלצה להעביר את פרוינד עקב קשיים כלכליים בשנת 1993, ולכן כרטיסו נרכש על ידי בורוסיה דורטמונד, בה שיחק עד שנת 1998. במהלך התקופה בה שיחק בדורטמונד, הוא זכה עם קבוצתו פעמיים באליפות הבונדסליגה (1995, 1996) ואף זכה עימה פעם אחת בליגת האלופות, בשנת 1997. ב-1998, מועדון הפרמייר ליג טוטנהאם הוטספר, רכש את כרטיס השחקן של פרוינד. תקופת משחקו באנגליה ידועה בשל העובדה שלא כבש אפילו שער אחד, בחמש העונות בהן שיחק בטוטנהאם. בשנתו האחרונה בקריירה, שיחק פרוינד תקופות קצרות בקייזרסלאוטרן ובלסטר סיטי. 
בין השנים 1995–1998, פרוינד השתייך לסגל נבחרת גרמניה, בה שיחק 21 משחקים, ולא הבקיע אף שער. הוא היה שותף בזכיית  נבחרתו ביורו 1996, והיה גם חלק מסגל הנבחרת במונדיאל 1998 בצרפת. 
אחרי שפרש מהמשחק, ב-5 בדצמבר 2007, פרוינד התמנה להיות עוזר מאמן הנבחרת הניגרית שאותה אימן ברטי פוגטס.
סנטה פה (פרובינציה)

גאוגרפיה

סנטה פה שוכנת בתפר שבין אזור הפמפס לגראן צ'אקו. האזור הצפוני, שהוא חלק מהגראן צ'אקו, חם ולח יותר מדרום הפרובינציה, וכמות המשקעים השנתית בו היא כ-1,200 מ"מ. הפרובינציה מישורית ונמוכה, ומצויה כולה באזור הנמוך מ-200 מ' מעל פני הים. נהר פרנה, אחד הנהרות הגדולים בדרום אמריקה מהווה את גבולה המזרחי, ומרבית הנהרות הזורמים בה מתנקזים אליו. הן נהר הפרנה והן נהר סלאדו, החוצה את הפרובינציה בדרכו אליו, נוטים לעלות על גדותיהם לאחר גשמים עזים. בשנת 2003 פונו מבתיהם כ-100 אלף בני אדם עקב עלייתו של נהר סלאדו על גדותיו, וב-2007 פונו עשרות אלפים עקב הצפות בנהר פרנה.

היסטוריה

האזור בו שוכנת כיום הפרובינציה היה מקום משכנם של שבטים נוודים, ציידים-לקטים, ובהם טובה, טימבואה, מוקובי, פילגה, גואיקורואה וגוארני.
סבסטיאן קבוט היה האירופאי הראשון שהתיישב באזור, כשהקים ב-1527 את מבצר סנקטי ספיריטוס במפגש הנהרות פרנה וקרקרניה, צפונית לרוסאריו של ימינו. המבצר, שהיה ההתיישבות האירופאית הראשונה בארגנטינה כולה, נהרס שנתיים מאוחר יותר בידי הילידים. ב-1573 ייסד חואן דה גאראי את העיר סנטה פה, במקום בו שוכנת כיום העיירה קז'אסטה. העיר הועתקה ממקומה בשל הצפות ב-1651 ופעם נוספת ב-1660, למקומה הנוכחי, כ-80 ק"מ דרומית למיקומה המקורי.
ב-1617 חילקה האימפריה הספרדית את תחומי שליטתה באזור לשניים: אזור פרגוואי, שמרכזו באסונסיון ואזור ריו דה לה פלטה, שמרכזו בבואנוס איירס, אליו הוכפפה סנטה פה. ב-1776 כוננו הספרדים את מלכות המשנה של ריו דה לה פלטה, וסנטה פה הייתה לחלק ממנה.
ב-1812, במהלך המאבק הארגנטינאי לעצמאות, הניף מנואל בלגרנו את דגל ארגנטינה לראשונה בהיסטוריה בכפר קטן לגדות נהר הפרנה (לימים העיר רוסאריו). ב-26 באפריל 1815 השתלט על סנטה פה פרנסיסקו קנדיוטי, והנהיג בה לראשונה ממשל עצמאי. ממשל זה לא שרד זמן רב, שכן קנדיוטי הלך לעולמו באותה שנה, והממשל המרכזי כונן בה ממשלה חדשה. ב-1816 השתלטו עליה בדלנים מתומכיו של חוסה חרוואסיו ארטיגס, שהתנגדו לשלטון הריכוזי של בואנוס איירס ושאפו להשיג אוטונומיה רבה יותר לפרובינציות. ב-1818 הייתה סנטה פה לראשונה מבין הפרובינציות שאישרה לעצמה חוקה. ב-1851 השתלט עליה חוסטו חוסה דה אורקיסה, ולאחר איחוד הפרובינציות תחת חוקתה החדשה של ארגנטינה ב-1853 החל עידן שלו יותר בתולדות הפרובינציה.
ב-1979 קבע הקונגרס הלאומי את גבולה המזרחי של הפרובינציה על נתיב השייט שבנהר הפרנה, וכתוצאה מכך סופחו לסנטה פה כמה מהאיים שבנהר.

כלכלה

כלכלתה של סנטה פה היא הרביעית בגודלה בארגנטינה. בשנת 2006 נאמד התמ"ג שלה בכ-27 מיליארד דולרים (כ-8% מהתוצר בארגנטינה כולה), שהם כ-9,000 דולרים לתושב, שיעור דומה לממוצע הארצי.
החקלאות מהווה מרכיב דומיננטי בכלכלתה של סנטה פה, וכ-21% מהאדמות המעובדות בארגנטינה מצויות בשטחה. הגידולים העיקריים הם סויה, חמניות, תירס, חיטה ואורז. ענפים חקלאיים בהיקף קטן יותר כוללים תותים, דבש, עץ וכותנה. שטחי המרעה הנרחבים משמשים 6.5 מיליון ראשי בקר (כ-20% מהבקר בארגנטינה כולה), ו-5,000 המחלבות הפזורות בפרובינציה מייצרות כ-2.6 מיליארד ליטרים של חלב מדי שנה (כ-40% מכמות החלב המיוצרת בארגנטינה).
תעשייה מהווה 18% מהתוצר בפרובינציה. הענפים העיקריים הם קמח, שמן, בירה, מוצרי מזון, מוצרי עור, טקסטיל, פלדה, מכונות ותעשיית רכב.
הנמלים שלאורך נהר הפרנה הם נקודת המוצא של 55% מהייצוא הארגנטינאי. בשנת 2004 נאמד שווי הייצוא מסנטה פה בכ-7.17 מיליארד דולרים (כ-21% מכלל הייצוא). ענפי הייצוא העיקריים הם סויה, קמח ושמן.
סנטה פה אינה נחשבת ליעד תיירותי. האתרים המרכזיים הם אנדרטת הדגל הלאומי ברוסאריו, שחזור מבצר סנקטי ספיריטוס והבירה סנטה פה.
משחק פעולה ממוחשב

משחק פעולה מגוף ראשון

משחקי פעולה מגוף ראשון הם משחקים בהם מתבונן השחקן על העולם מעיניה של הדמות אותה הוא משחק. המטרות במשחקים אלה מגוונות, אך כוללות לרוב יריית תחמושת מרובה לעבר אויבים רבים וחיסול אויבים מרובים ככל הניתן.
מצב בו השחקן משחית את גוויתו של האויב נקרא גיב

משחק פעולה מגוף שלישי

משחקי פעולה מגוף שלישי הם משחקי פעולה בהם אין השחקן מתבונן על המשחק מעיניה של הדמות אותה הוא משחק (כמו במשחקי הפעולה מגוף ראשון) אלא נראה כאילו הוא משקיף עליה מאחור ומלמעלה. ההבדל הזה בזווית הראייה של השחקן יוצר הבדלים משמעותיים במשחק - הוא מאפשר לשחקן ראייה רחבה יותר של סביבתו ומאפשר לו להגיב על התקפות המגיעות ממספר כיוונים שונים. כגון: משחק היריות המפורסם - Tanki Online
פיונה וואט

ראשית חייה

וואט ידעה מגיל צעיר שהיא רוצה להיות מדענית. כבר בגיל קטן היה לה חלוק מעבדה משלה שאיתו התחזתה לכימאית ושיחקה עם ערכת הכימיה שלה. וואט, מלאת תשוקה לקריירה, צוטטה: 
אני חושבת שלהיות מדענית זה קשוח במובן מסוים, וישנם אנשים שפשוט לא יכולים לחשוב על להיות משהו אחר.

לימודים

בשנת 1979 קיבלה וואט את תואר הדוקטורט בפילוסופיה מאוניברסיטת אוקספורד. ב-2003 היא הפכה לעמיתה בחברה המלכותית (FRS) , וכיהנה בתפקיד סגנית המנהל במרכז לחקר הסרטן שבמכון המחקר קיימברידג' בבריטניה ובמרכז לחקר תאי גזע. ב-2013 וואט לקחה חלק ביוזמה HipSci, אשר חוקרת תאים המעובדים על ידי האדם.

המחקר על תאי הגזע

במעבדתה של וואט, התבסס המחקר על תאי עור בוגרים אצל יונקים. תאים בוגרים אלו מכונים אפידמיס והם השכבה החיצונית ביותר של העור. תאים אלו נשמרים לאורך כל החיים, זאת על ידי שילוב תאי הגזע בתוך שורש השערות ובלוטות החלב.  בכלליות, תאי הגזע נשארים רדומים ולא מתחלקים, אבל התפשטות נגרמת על ידי נזק. פרופסורים במעבדתה של וואט וחוקרים נוספים גילו הרבה סמני תאי גזע, לדוגמת ביטוי גבוה של אינטגרין, אבל מטרתם העיקרית היא לקבוע האם סימני תאי גזע הם מקודדים או מבוטאים בשל גירויים סביבתיים בתלוי למיקומם.
במהלך תהליך זה, חוקרים במעבדתה של וואט מצאו שרוב סמני פני התא שולטים בהתנהגות תאי הגזע והקראטין משפיע על התנהגות זו. שני גורמים שמעבדתה של וואט חוקרת הם האנזימים Rho GTPase Rac1  ו- C-Myc, פרוטו אנוגן. וואט וקולגות מצאו ש Rac1  דרוש בשביל שמירת תאי גזע אפידרמיילים על ידי מחיקת Rac1  בתאי גזע אפידרמיילים בוגרים אשר גורמים עליה בהתפשטות וכתוצאה מכך גורמים להקדמת ההתמיינות הסופית.
נושא חקר נוסף שנבדק במעבדתה של וואט היא קאטנין בטא. רמות גבוהות של קאטנין בטא גורמות להתפתחות זקיקי שיער חוץ רחמיים בתאי אפידרמיל בוגרים. מעבדתה של וואט חוקרת קאטנין בטא על ידי הזרקתו למוטציה של הרצפטור אסטרוגן. במהלך תהליך זה, תזמון ומיקום פעילות הקאטנין בטא יכול להיות נשלט. החוקרים מצאו שזקיקי השערה החוץ רחמיים הושפעו על ידי קאטנין בטא שהשתלט על תאים אשר יש להם מאפייני תאי גזע.  המטרה העתידית של המעבדה היא לגלות את הפעילות של מסלולי איתות שונים ואת מנגנוני המשוב השונים בשביל לשלוט בפעילות המנגנונים.
בנוסף לכך, מעבדתה של וואט חוקרת גידולי אפידרמיס, לרבות את השוני במסלולי האיתות ומוטציות. החוקרים גילו שחלק מן הגידולים בבלוטות החלב מכילים מוטציות ב1 LEF, גורם שמוביל למעצור פורטיאין קאטנין בטא.
גלקסיית ספל התה

היסטוריה

הגלקסיה התגלתה בשנת 2007 במהלך סקר מקיף של שמי הלילה שנערך במצפה הכוכבים אפאצ'י שבניו מקסיקו, ארצות הברית וקיבלה את הסימון "SDSS J143030+133912". הגלקסיה זוהתה כבעלת גרעין גלקטי פעיל במחקר משנת 2011 ובו גם זכתה לכינוי "ספל התה" לאחר שהתגלו מסביבה אזורים של גז מיונן בצורת לולאה שמזכירה ידית של ספל, ופולטים קרינה של גלי רדיו. בפברואר 2015 פורסמו תצפיות על בגלקסיה שבוצעו על ידי המערך הגדול מאוד וגילו ראיות לקיומו של חור שחור על-מסיבי בליבת הגלקסיה.

מאפיינים

קוטר הגלקסיה כ-55,000 שנות אור והתצפיות בגלי רדיו מראות שתי "בועות" של חומר שמגיע למרחק של כ-35,000 ממרכז הגלקסיה משני צידיה וכן סילונים "קטנים" יותר, בגודל של 2,000 שנות אור המאיצים את הגז עד למהירויות של 1,000 קילומטר לשנייה (3.6 מיליון קמ"ש). נראה שהחור השחור המסיבי מונע אפשרות של יצירת כוכבים ברחבי הגלקסיה על ידי כך שהוא מחמם ומעיף את ענני הגזים המשמשים על פי דעת החוקרים כ"חומר הגלם" ליצירת הכוכבים, אל מחוץ לגלקסיה. מליבת הגלקסיה נפלטת קרינה חזקה שעוצמתה מוערכת בכ-‎2.3×10⁴⁴ ‎ ארג לשנייה (‎2.3×10³⁷‎ ואט) הכוללת ספקטרום פליטה של מימן, הליום, חמצן וחנקן ולכן היא מסווגת כגלקסיית סייפרט מסוג II. עם זאת נראה שהפעילות בליבה נחלשת ועוצמת הקרינה ממנה פוחתת בקצב של כ-‎4.7×10⁴¹‎ ארג לשנייה בשנה, כך שתוך כ-500 שנים עוצמתה תהיה פחות מ-10⁴³ ארג לשנייה שמקובל כגבול התחתון להגדרתה של גלקסיה כגלקסיית סייפרט.
אריה ושמש

שושלת ספוויה

בתקופת האימפריה הספווית שימש האריה והשמש כסמל מרכזי בייצוג פרס. 
על פי החוקרת אפסאנה נג'מאבאדי האריה והשמש קיבלו תפקיד מרכזי באימפריה הספווית בהיותם מייצגים את שני עמודי האומה - המדינה והדת. לטענתה הפרשנות הספווית לסמל מורכבת ממספר אגדות ומסורות, בהן השאהנאמה, סיפורי נביאים ומקורות איסלאמיים נוספים. השאה, מתוקף תפקידו, מייצג את שני העמודים כמלך המדינה וכאיש דת. העמודים מתבטאים היסטורית בשמש המייצגת את ג'משיד, מייסד פרס, והאריה המייצג את עלי, מייסד השיעה. 
על פי  החוקר שפואור שבזי  מקור השימוש בייצוג נובע מהמונח מהשאהנאמה "השמש של איראן" ו"הירח של טוראן  (כינוי איראני לאזור קזחסטן ואוזבקיסטן)". כיוון שהסולטאנים העות'מאנים ייצגו את עצמם באמצעות הסהר, נבחרה השמש כסמל בעבור השושלת הספווית, והקישור לאריה נבע מהקשר בין השמש למזל אריה.

שושלת פהלווי

עם עלייתו לשלטון של רזא ח'אן חלו כמה שינויים בסמל: דמותה הנשית של השמש נזנחה והשמש צוירה מחדש באופן ריאליסטי, והכתר בראש הסמל, הקיאני, הכתר הרשמי של שושלת קג'אר, הוחלף בכתר הרשמי של שושלת פהלווי. לטענת נג'מאבאדי בתקופה זו הסמל קיבל משמעות חדשה לפיה השמש מייצגת את איראן המולדת, והאריה מייצג את גואלה ומגינה, רזא ח'אן.
במהלך ראשית המאה ה-20, הובילו בנפרד חסן טקיזדה  בברלין ומוג'טבא מינובי  מאבק להחלפת האריה והשמש בסמל פרסי אחר - הדרפש קבאני , סמל פרסי עתיק אחר. מינובי הסביר כי " אי אפשר לייחס לאריה ולשמש סיפור לאומי היסטורי, כיוון שאין לו כל קשר להיסטוריה הטרום-איסלאמית הקדומה, אין כל עדות לכן שאיראני יצר או עיצב אותו .... לפיכך יהיה ראוי אם ניפטר מהשריד הטורקי ונאמץ את הדגל שמתאר את הפאר ההיסטורי שלנו, הדרפש-א-קביאני". כל קריאותיהם נדחו.

לאחר המהפכה האסלאמית

הסמל שימש כסמלה הרשמי של איראן עד המהפכה האסלאמית, כשרוחאללה ח'ומייני ביטל את השימוש בו ב-1 במרץ 1979. הסמל הוחלף תחילה בשמש מעוטרת בכוכבים ואגרופים בעיצובו של סאדג טבריזי, ולאחר מכן במאי 1980 בסמל איראן הנוכחי בעיצובו של חאמיד נאדימי. לפי גישת שלטונות המהפכה, הסמל היה סמל ל"מונכריה המערבית המדכאת", ולכן הייתה חובה להחליפו למרות קישורו לעלי. כיום הסמל נמצא בשימוש נרחב בקרב תנועות אופוזיציה איראניות המתנגדות לשלטון הרפובליקה האסלאמית, בהן הממשלה האיראנית הגולה והמוג'אהדין ח'לק.

האריה והשמש האדומים

בשנת 1922 הוקמה אגודת האריה והשמש האדומים של איראן  (בפרסית: جمعیت شیر و خورشید سرخ ایران ;תעתיק: ג'מעית שיר או חורשיד שרח איראן),  ואושרה כחברה רשמית בתנועת הצלב האדום והסהר האדום הבינלאומי שנה לאחר מכן, וב-1929 הוכר הסמל של אריה ושמש צבועים באדום כסמל בינלאומי. מקור השימוש בסמל נובע כנראה משימוש בו על ידי ארגוני הצלה מקומיים במלחמה העות'מאנית-רוסית ב-1877, לצד טענות לפיהן הוא הוצג לראשונה לפני חתימת אמנת ז'נבה הראשונה ב-1864 מול סמלי אויבות איראן, האימפריה העות'מאנית (סהר) ורוסיה (צלב).
בשנת 1929 במקביל לקבלת סמל הסהר האדום אושר הסמל באופן רשמי, והסמל שימש את ארגון ההצלה הלאומי באיראן עד המהפכה האסלאמית, לאחריה הוחלף בסהר האדום. למרות הפסקת השימוש בו, המשיכה תנועת הצלב האדום להכיר בו כסמל מקובל שאינו בשימוש עד לקבלת פרוטוקול III ב-2005, לפיו סמל האריה האדומים והשמש נכלל תחת הגדרת הקריסטל האדום.
כניעת ברדה

כניעתה של ברדה (בספרדית: La Rendición de Breda) היא תמונה של הצייר הספרדי דייגו ולסקס שצייר אותה בין השנים 1634-1635 והושפעה מסיור שערך הצייר באיטליה בלווית המרקיז אמבריו ספינולה, גנרל מגנואה שכבש את העיר ברדה בארצות השפלה (כיום בהולנד) ב-5 ביוני 1625 במסגרת מערכה שקיימו הפלנדרים (הנאמנים למלך ספרד) כנגד ההולנדים שמרדו בבית הבסבורג. התמונה מוצגת כיום במוזיאון הפראדו במדריד.

רקע היסטורי

תפיסתה של ברדה ב-1625 הייתה אחת ההצלחות הצבאיות הבודדות של הספרדים בשלבים המאוחרים של מלחמת שמונים השנים. גנרל בצבא ספרד, הגנואי אמבריו ספינולה, כבש את ברדה כנגד הוראות מפקדיו. קודם לכיבוש הממשלה הספרדית החליטה שמצור כנגד הערים המבוצרות בארצות השפלה יהיה מהלך שגוי ובזבזני, ולכן ביקשה להסתפק בהטלת מצור כלכלי על הולנד, במקום הפעלת כוחות צבאיים. 
עם זאת ספינולה נטל את חייליו ותקף את העיר. מעבר ללחימה עצמה, היה מדובר גם במאבק אישי או תחרות אישית בין ספינולה מטעם הספרדים מול הגנרל נסאו ההולנדי. 
נסאו נפטר במהלך הלחימה, ויורשו לא הצליח לעמוד במצור שהטיל ספינולה ונכנע במאי 1625.
ארבע שנים לאחר מכן (1629) התלווה ולסקז לספינולה לטיול באיטליה. ספינולה נפטר ב-1630, וברדה נכבשה מחדש על ידי ההולנדים ב-1637.
ולסקז צייר את כניעתה של ברדה הן כאקט לאומי, אך בעיקר כהומאז' לספינולה, שבעת שהכיר אותו במסגרת אותו טיול לאיטליה, תהילתו הייתה מאחוריו כתוצאה מכישלון של המצור על קזאלה מונפראטו במסגרת מלחמה בין ספרד לצרפת בצפון איטליה.

הציור

"כניעתה של ברדה" הוא ציור אחד מבין סדרה בת 12 ציורי ניצחונות של המלך הספרדי פליפה הרביעי, התלויים ב"סלון הממלכות" בפלסיו דה בן רטירו במדריד. הציור מתאר את הטקס הפורמלי של מסירת מפתח העיר ב-8 ביוני 1625, כשלושה ימים לאחר הכניעה. 
מעבר לתהילה הספרדית הכללית והאישית של ספינולה, הכניעה מאופיינת על ידי הציור כאקט תרבותי שבו הכובש הספרדי מקבל את כניעת ההולנדים תוך שמירה על כבודם והימנעות מנקמה. לפי דיווחים שאינם באים לידי ביטוי בתמונה, ספינולה הצדיע לנכנעים ושיבח אותם על עמידתם האיתנה. העובדה שולסקז נועץ עם ספינולה קודם הציור, הופך את התמונה למדויקת יותר היסטורית ביחס לתמונות דומות באותה תקופה. מאידך יש מטילים ספק בהתרחשות כולה, דהיינו כי אין מדובר בכניעה אלא בהסכם מדיני בה הועברה ברדה ונערך לא אחרי לחימה, ועל כן הצגת האבירות הספרדית אינה במקומה. חוסר הדיוק מתבטא בציור למשל בכך שבאותה תקופה השתמשו כבר ברובים, ולכן לא נעשה שימוש בחניתות המצוירות וכן באיורם של נציגי הבסבורג (הכתר הספרדי) כספרדים, בעוד שהם (לרבות ספינולה) היו זרים.
רבים מקשרים בין כניעתה של ברדה עם פסיפס אלכסנדר מפומפיי, ורואים בכניעתה של ברדה מעין פרפרזה על הפסיפס המתאר את הקרב באיסוס בין אלכסנדר מוקדון לדריווש השלישי. כך למשל, אלמנטים דוגמת רקע החניתות והיד המושטת מופיעים בשני הציורים. הביוגרף של ולסקס, היסטוריון האומנות הגרמני, קארל יוסטי, ציין כי שתי יצירות האומנות מאנישות אירוע היסטורי באמצעות התמקדות ברגש הנסוך על פניהן של הדמויות המרכזיות.
עריסה

עריסה היא רהיט קטן המשמש לשכיבה של התינוק בחודשי חייו הראשונים, בעת שהוא ישן ובעת שהוא ער. העריסה גדולה אך במעט מגופו של התינוק, אך די בכך לתינוק, בתקופה שבה אינו מניע את גופו. העריסה היא לעיתים רהיט יציב, העומד במקום קבוע, אך פעמים רבות משמשת העריסה להעברה של התינוק ממקום למקום, בעוד שלשהייתו הקבועה משמשת מיטת תינוק.
לעיתים מעוצבת העריסה כך שקל לנענע אותה, תנועה שנועדה לסייע בהרגעת התינוק.
Duolingo

היסטוריה

הפרויקט נוצר על ידי פרופסור לואיס פון אהן  מאוניברסיטת קרנגי מלון ועל ידי הסטודנט סברין האקר . האתר הושק בגרסת בטא ב־30 בנובמבר 2011, לאחר שצבר רשימת המתנה של למעלה מ־300,000 אנשים. עד 19 בינואר 2012 השירות תרגם למעלה מ־45,000 משפטים. ב־19 ביוני 2012 האתר נפתח לציבור הרחב, והחל מסוף מאי 2013 השירות זמין גם באפליקציה ל־Android ול־iOS. נכון לאפריל 2017 לאפליקציה למעלה מחמישים מיליון הורדות בחנות האפליקציות של גוגל פליי בלבד.
יאיר נוסובסקי

חייו הפרטיים

נוסובסקי גר כיום בהוד השרון. יש לו שני ילדים מנישואיו הראשונים ובת אחת מנישואיו השניים. בנו עופר שיחק גם הוא כשוער במדי הפועל כפר סבא.
קטשופ בננה

קטשופ בננה (או בשמו הנוסף "רוטב בננה") הוא רוטב פיליפיני פופולרי העשוי מבננות מרוסקות, סוכר, חומץ ותבלינים. צבעו הטבעי הוא חום אך הוא נצבע בצבע מאכל אדום כדי להידמות לקטשופ רגיל העשוי מעגבניות. קטשופ הבננה נוצר כאשר היה מחסור של עגבניות במהלך מלחמת העולם השנייה, ומנגד הייתה תפוקה גדולה של בננות.
מרגוט פונטיין

חייה

מרגוט פונטיין החלה ללמוד בלט בגיל ארבע, באנגליה ואחר כך בסין, לשם נשלח אביה במסגרת עבודתו. בשנחאי למדה אצל ג'ורג' גונצ'רוב, והקשר עמו תרם לעניינה המתמשך בבלט הרוסי. כאשר חזרה לאנגליה בגיל 14, הזמינה אותה נינט דה ולואה להצטרף לבית הספר לבלט ויק-ולס. היא הייתה מחליפתה של אליסיה מרקובה כפרימה בלרינה של הלהקה בשנת 1935. כוריאוגרף הוויק-ולס, סר פרדריק אשטון, כתב תפקידים רבים מספור לפונטיין ולבן-זוגה, רוברט הלפמן, שעמו רקדה משנות ה-30 עד שנות ה-40.
ב-1946 נכנסה הלהקה, ששמה שונה ל"בלט סדלר-ולס", אל בית האופרה המלכותית, קובנט גארדן, שם היה בן-זוגה התדיר ביותר במשך העשור הבא מייקל סומס. הופעתה בהיפהפייה הנרדמת של צ'ייקובסקי  הייתה לנקודת ציון הן לפונטיין והן ללהקה, אבל היא עשתה לה שם גם בבלטים שיצר אשטון, בהם "וריאציות סימפוניות", סינדרלה, דפניס וכלואה, אונדין וסילביה. בשנת 1949, יצאה בראש הלהקה למסע הופעות בארצות הברית והייתה לאישיות בינלאומית. לפני מלחמת העולם השנייה ואחריה, הופיעה פונטיין בשידורי טלוויזיה של הופעות בלט בבריטניה. ובראשית שנות ה-50 הופיעה בתוכניתו של אד סאליבן, הופעה שהעלתה את קרנו של המחול בארצות הברית. 
ב-1955 נישאה לפוליטיקאי הפנמי רוברטו אריאס, והופיעה בהפקת צבע חיה של "היפהפייה הנרדמת" בשידור של NBC. כעבור שלוש שנים רקדה עם סומס בעיבוד לטלוויזיה של ה-BBC למפצח האגוזים. הודות לתהילתה הבינלאומית ולבקשות רבות של סוכני אמנים, ניאות הבלט המלכותי בשנת 1959 לאפשר לפונטיין להיות לרקדנית עצמאית.

עם נורייב

ב-1961, כשפונטיין שקלה לפרוש מן הריקוד, ערק רודולף נורייב מבלט קירוב כשהופיע בפריז. פונטיין, שנרתעה אומנם מלהיות לבת-זוגו הקבועה בגלל ההבדל של 19 שנים ביניהם, רקדה עמו בהופעת הבכורה שלו בבלט המלכותי בז'יזל, ב-21 בפברואר 1962. הצמד היה בן לילה לסנסציה בינלאומית, כשכל אחד מהם דוחף את השני לתת את המיטב שבו. הם נודעו בעיקר בביצועיהם הקלאסיים ליצירות כגון "Le Corsaire Pas de Deux", הסילפידים, "הבאיידרה", אגם הברבורים ו"ריימונדה", שבהן אימץ נורייב לא פעם כוריאוגרפיות שנועדו להבליט במיוחד את כשרונותיהם. הצמד הופיע בבכורת "מרגריט וארמאן" של אשטון, בכוריאוגרפיה שנכתבה במיוחד בשבילם, וצוין לשבח על הביצוע בתפקידים הראשיים ב"רומיאו ויוליה" של סר קנת מקמילן.

פרישה ומוות

בשנה שלאחריה, נורה בעלה של פונטיין בניסיון התנקשות, ונשאר משותק מן הצוואר ומטה, מצב שהצריך טיפול תמידי לשארית חייו. ב-1972 פרשה פונטיין למחצה, אם כי המשיכה לרקוד מדי פעם עד סוף העשור. ב-1979 חגג לה הבלט המלכותי והכריז רשמית על מינויה ל"פרימה בלרינה אסולוטה" של הלהקה. היא פרשה לפנמה, שם בילתה את זמנה בכתיבת ספרים, גידול בקר וטיפול בבעלה. היא מתה מסרטן השחלות בדיוק 29 שנים לאחר הופעת הבכורה שלה עם נורייב ב"ז'יזל".
חג המחזמר בת-ים

חג המחזמר בת-ים (לשעבר: חג המחזמר המקורי בת-ים) הוא פסטיבל תיאטרון ישראלי שנוסד בשנת 2013 ומתקיים מדי שנה בהיכל התרבות בת ים, במהלך חג החנוכה. בפסטיבל מוצגים מחזות זמר מקוריים בשפה העברית בבכורה עולמית, אשר מתחרים ביניהם על מענק כספי לקידום הפקת המחזמר, על פי החלטת צוות שופטים. הפסטיבל נועד לעודד יצירה מקורית, נועזת וחדשנית בתיאטרון הרפרטוארי והמסחרי בישראל, ובפרט בתחום מחזות הזמר.
יוזם הפסטיבל והמנהל האמנותי שלו הוא אורי פסטר, מחזאי ובמאי תיאטרון, שכתב וביים מחזות זמר רבים. "ז'אנר מחזות הזמר נחשב לאהוב ביותר בקרב הקהל הישראלי", אומר פסטר. "בעוד העשייה המקורית בעולם היא מרובה, אני מודע לעובדה שהיוצרים הנפלאים שלנו בתחום זה זקוקים לעידוד וסיוע. המטרה היא בהחלט ליישר קו עם המתחרש בתחום זה על במות העולם ... אני מאמין שחג המחזמר המקורי בבת-ים יהיה מקור כוח לפיתוח ועידוד הז'אנר בישראל וזאת בתקווה שהמחזמר הזוכה יועלה באחד התיאטרונים הרפרטוארים בארץ – בנוסף למענק העידוד שיקבל מהנהלת הפסטיבל".
בשנת 2015, הושק פרס מפעל חיים ליוצרים משמעותיים בתחום מחזות הזמר בישראל. הפרס הראשון הוענק למר אבי קורן על תרומתו למחזות הזמר בארץ, הן בכתיבת יצירה מקורית והן בתרגום מחזות זמר זרים לעברית.
משה לייב הלפרן

משה לייב הלפֶּרן (האלפרן; בכתיב יידי: האלפערן; באנגלית: Moyshe-Leyb Halpern;‏ 2 בינואר 1886, זלוטשוב, גליציה – 31 באוגוסט 1932, ניו יורק) היה משורר יידיש מודרניסטי, עורך ומסאי.

ביוגרפיה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.  וכן יש מידע רב נוסף בערכים האנגלי והגרמני וכן ב"American Yiddish poetry: a bilingual anthology" של בנימין וברברה הרשב.
הלפרן נולד בשנת 1886 למשפחה דתית בזלוטשוב שבגליציה, בתחומי האימפריה האוסטרו-הונגרית.
בשנת 1898 עבר לבירת האימפריה, וינה, כדי להתמחות בציור שלטים. בתקופת שהייתו שם כתב שירה בגרמנית.
כשהיה כבן עשרים שב לעיירת הולדתו. בזלוטשוב החל בכתיבה ביידיש וכדי להימנע מגיוס לצבא היגר לארצות הברית בשנת 1908, שם הקים משפחה.
בניו יורק נמנה עם קבוצת המשוררים "די יונגע" ("הצעירים"). נפטר בשנת 1932, בגיל 46.
זרם אויאשיו

זרם אויאשיו (ביפנית: 親潮), הידוע גם בשמות זרם אויה סיוו, זרם אוחוצק וזרם קוריל, הוא זרם ים קר סוב-ארקטי בצפון האוקיינוס השקט. מקורו של זרם זה הוא במצר ברינג והוא זורם לכיוון דרום כשהוא נושא עמו מים קרים מאוקיינוס הקרח הצפוני לאוקיינוס השקט. סמוך לחופה המזרחי של יפן זרם אויאשיו מתנגש עם זרם קורושיו ליצירת הזרם הצפון פסיפי. לזרם אויאשיו חשיבות בהשפעתו על האקלים של המזרח הרחוק הרוסי, בעיקר בקמצ'טקה ובצ'וקוטקה, שם קו העצים מוסט בכ-10° דרומה לעומת הקו בעומק היבשה בסיביר.
מימיו של זרם אויאשיו עשירים בדגה בשל תכולת חומרי המזון הגבוהה שיש במים קרים ובשל השינויים הגדולים בפני הים, אשר יכולים להגיע לכ־10 מטרים באזורים מסוימים ותורמים לזמינות חומרי המזון. עם זאת, הזרם גורם לוולדיווסטוק להיות הנמל הקרוב ביותר לקו המשווה שמימיו קופאים בעונת החורף, דבר הדורש שוברות קרח על מנת להשאירו פתוח בעונה זו. אולם, לכך יש השפעה מועטה על יבול הדגה בים אוחוצק משום שהשינויים בפני הים גורמים לכך שקפיאת המים לא מתרחשת בקלות.
דז'יאלושין

יהודי דז'יאלושין

יהודים ראשונים התיישבו בדז'יאלושין בראשית המאה ה-17, ועד סוף המאה ה-17 כבר היוו רוב תושביה, והקהילה המקומית פרשה חסותה על יהודים נוספים מכפרי הסביבה. במחצית המאה ה-18 נפגעה הקהילה בעיירה כתוצאה משריפה גדולה שפקדה את המקום, וכתוצאה ממסים שונים שהוטלו עליה.
במהלך המאה ה-19 נטלו יהודי הקהילה חלק משמעותי בתעשיית הסחר שהתנהלה בעיירה, שנמצאה על נתיב מסחר מרכזי בין פולין ובין שלזיה. כתוצאה מכך, מספר מיהודי העיירה התעשרו, ואחד מהם, קופל יעקובוביץ', אף תרם בשנת 1861 סכום כסף גדול למשה מונטיפיורי עבור בניית ישיבה בירושלים. ירידה בהיקף המסחר בצמר, כמו גם שריפה גדולה שפרצה בעיירה בשנת 1888, הביאו לפגיעה במצבם הכלכלי של יהודי המקום.
בין מלחמות העולם התגברה בעיירה הפעילות הציונית, לצד פעילות של אגודת ישראל. בשנות השלושים התרבו מעשי האנטישמיות בעיירה, תוך ניפוץ שמשות בבתי יהודים, חילול בית העלמין המקומי, והצבת משמרות חרם בפתח חנויות יהודים. במקרה אחד אף הוכו כ-40 יהודים בידי ההמון. בתקופה זו נמנו בעיירה כ-2,000 יהודים, למעלה ממחצית תושביה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הופצצה העיירה באופן כבד בידי הגרמנים, ורוב יהודיה נסו לפאיינצ'נו הסמוכה, אליה הגיעו חסרי כל, ובה הועסקו בעבודות כפייה. גורלם במקום זה היה כגורל יתר יהודיו.
אבר באנגה

ביוגרפיה

בנגה גדל בקבוצת הנוער של בוקה ג'וניורס, וזומן לקבוצה הבוגרת בגיל 18. כבר בעונתו הראשונה בליגת העל הארגנטינית (2007) הוא תפס מקום קבוע בהרכב של בוקה ג'וניורס. בנגה התבלט בזכות משחקו הנוקשה, שליטה בכדור וראיית משחק. הוא זכה לקרדיט נוסף בזכות הצטיינותו באליפות דרום אמריקה לנבחרות צעירות שנערך בינואר 2007 בפרגוואי, וכן הזכייה של נבחרת ארגנטינה הצעירה במונדיאל הנוער שנערך בקנדה.
הוא זכה להתעניינות מצד מועדונים אחדים באירופה, ובינואר 2008 הועבר לוולנסיה הספרדית תמורת 18 מיליון אירו. בעונתו הראשונה שם נאלצה ולנסיה להיאבק בתחתית הליגה, ובאוגוסט 2008 הוחלט להשאיל אותו לאתלטיקו מדריד בגלל קשיי ההתאקלמות. בסיום עונת ההשאלה הוא חזר לוולנסיה. ב-31 בינואר 2014 הושאל לניואל'ס אולד בויס עד סוף העונה.
בקיץ 2014 עבר לסביליה. הוא זכה עם סביליה פעמיים ברציפות בליגה האירופית. הוא היה לשחקן המצטיין של גמר הליגה האירופית 2015, בו גברה סביליה 3-2 על דניפרו, ופתח בהרכב גם בניצחון 3-1 על ליברפול בגמר הליגה האירופית 2016. ב-6 ביולי 2016 חתם לשלוש שנים באינטר מילאנו. ב-3 ביולי 2017 חזר לסביליה.
באנגה היה בסגל הנבחרת האולימפית של ארגנטינה שזכתה במדליית הזהב באולימפיאדת בייג'ינג, אך לא הרבה לשחק בגלל התחרות על מקום בהרכב עם שחקנים בכירים כגון חאבייר מסצ'ראנו ופרננדו גאגו.