google/wiki40b huggingface dataset:
קריסט נובוסליץ'

רקע

בשנת 1980 למד נובוסליץ' בתיכון בזאדאר, יוגוסלביה דאז. שם הוא נחשף למוזיקת פאנק והאזין ללהקות כסקס פיסטולז והראמונס כמו גם להקות מקומיות.
כשחזר לארצות הברית, הוא המשיך להתעניין במוזיקה וסיים את תיכון אברדין ב 1983.
יום אחד, אחיו הצעיר, רוברט, הביא הביתה את ידידו קורט קוביין. קוביין שמע מוזיקה רועשת מחדרו של קריסט, והתעניין למה הוא מאזין. קוביין ונובוסליץ' הפכו לידידים וחלקו את הערכתם ללהקה המקומית "המלווינס". קוביין נתן לנובוסליץ' קלטת דמו של שיריו שקרא לה Fecal Matter. נובוסליץ' האזין לה, ולאחר כמה חודשי התלבטות החליט להקים להקה עם קוביין.

נירוונה

להקתם הראשונה של קוביין ונובוסליץ' שרדה אך שבועות מספר עד שהתפרקה. אך משגילה הזוג כי המלווינס מרוויחים שמונים דולר לערב הופעה, החליטו לשוב לבמה כלהקת כיסוי לשירים של "קרידנס קלירווטר רביבל" שבה קוביין תופף ונובוסליץ' שר וניגן בגיטרה. גם להקה זו הייתה קצרת ימים, שכן לאחר מספר חודשים הצטרף אליהם ארון בקהארד למה שהיה גלגולה הראשון של נירוונה.
בקהארד עזב לאחר תקופה קצרה ומתופף המלווינס, דייל קרובר, החליף את מקומו עד אשר הזוג פגש את צ'אד צ'אנינג. שלישייה זו הקליטה את אלבום הבכורה של נירוונה, "Bleach", ב 1989.
צ'אנינג עזב גם הוא לאחר שנה ושוב קרובר מילא את מקומו, יחד עם מתופף מאדהאני, דן פיטרס.
מאוחר יותר בשנת 1990, המליץ באז אוסבורן מהמלווינס שקוביין ונובוסליץ' יאזינו למתופף להקת הפאנק "סקרים", דייב גרוהל. הם התרשמו ממנו מאוד, ולאחר שסקרים התפרקה גרוהל יצר קשר באמצעות אוסבורן עם נובוסליץ', שהזמינו לסיאטל להצטרף אליו ואל קוביין.
כמה חודשים לאחר מכן, ב 1991, הם הקליטו את אלבומם השני "Nevermind", שהקנה להם פרסום עולמי.
ברוב חייו העדיף נובוסליץ' את האיות המערבי של שמו הפרטי, Chris (כריס). בעקבות טיול לקרואטיה ב 1993 הוא החליט לכבד את מורשתו ולחזור לאיות המקורי Krist (קריסט).
לאחר שקוביין התאבד באפריל 1994, נסוג נובוסליץ' מאור הזרקורים והופיע רק בטקס פרסי MTV, שם הוא וגרוהל קיבלו פרס "הקליפ האלטרנטיבי הטוב ביותר" על הקליפ לשיר Heart Shaped Box.

לאחר נירוונה

נובוסליץ' פעיל בסיאטל כנגד יוזמות של הממשל הפדרלי להגביל אלבומים ולסווגם כ "ארוטיים" או "מזיקים לקטינים". הוא ייסד ארגון בשם JAMPAC (Joint Artists and Musicians Political Action Committee)‎ שבמשך השנים הבאות נלחם כנגד חוקים והגבלות שונים, בין היתר הצעות להגבלת השתתפות קטינים באירועי מוזיקה המוניים.
נובוסליץ' גם המשיך בפעילותו המוזיקלית : בשנת 1995 הוציא אלבום אחד של להקתו Sweet 75, שיתף פעולה עם מוזיקאים שונים והיה חבר בלהקת Eyes Adrift.
הוא גם ממשיך בפעילות פוליטית ואף שקל להתמודד למשרת סגן מושל מדינת וושינגטון ב-2004. ספרו הראשון "Of Grunge and Government: Let's Fix This Broken Democracy" ראה אור באוקטובר 2004.

דיסקוגרפיה

לדיסקוגרפיה של נירוונה
יצחק אבן עזרא

יצחק בן אברהם אבן עזרא (1114 – 1158) היה ממשוררי יהדות ספרד בימי הביניים.

קורות חייו

יצחק אבן עזרא נולד בקורדובה בשנת 1114 לאביו אברהם אבן עזרא (ראב"ע). מגיל צעיר עסק במסחר והיה כנראה בעל אישיות אסרטיבית, שכן משיריו עולה שהוא נקלע לעימותים מרובים. 
לדעת פרופ' שלמה דב גויטיין, יצחק אבן עזרא נשא לאישה את בתו של רבי יהודה הלוי, זיהוי שעליו חלקו חוקרים אחרים כגון פרופ' ישראל לוין. יצחק אבן עזרא יצא אחרי רבי יהודה הלוי כאשר הוא עזב את ספרד והחל את מסעו לארץ ישראל בסביבות שנת 1140. גם אביו אברהם אבן עזרא התלווה אליהם לצפון אפריקה. בגניזת קהיר התגלתה איגרת שמתארת את הגעתם של רבי יהודה הלוי ועמו יצחק אבן עזרא לאלכסנדריה, ואת קבלת הפנים הנרגשת שלה זכו מהקהילה היהודית בעיר. באלכסנדריה הם שכנו מחג הסוכות עד חנוכה בארמונו של הדיין, הרופא והפייטן האלכסנדרוני אהרון בן ישועה אבן אלעמאני, שלכבודו חיבר אבן עזרא שיר שבח. בעוד שרבי יהודה הלוי המשיך את המסע לארץ ישראל (לא ידוע האם השלים אותו), פניו של אבן עזרא היו מועדות לבבל. ייתכן שהוא ציפה למצוא שם טיפול רפואי למחלה שלקה בה - כבר בראשוני שיריו במצרים מופיע מוטיב המחלה ורמזים לכך שלקה בעיוורון. בשנת 1142 הוא הגיע לאזור דמשק, שם פגש ראש ישיבה מקומית שבשבחו כתב רבות. עד שנת 1144 יצחק אבן עזרא הגיע ליעדו הסופי, בגדאד, ושכן בה בביתו של אבו אל-ברכאת אל-בגדאדי (הידוע בכינויו "נתנאל"), רופא ופילוסוף יהודי נודע שהתאסלם בערוב ימיו. 

יצחק אבן עזרא נפטר בשנת 1158 בגיל צעיר, כנראה באזור עיראק. הוא נפטר עוד בימי חייו של אביו, שחיבר על כך את הקינה "אבי הבן". הקינה כוללת את השורות הבאות: 
בָּכֹה אֶבְכֶּה בְּכָל-רֶגַע   וְאֶשָּׂא נְהִי נִהְיָה,
בְּזָכְרִי זֶה שָׁלֹשׁ שָׁנִים   מוֹתוֹ בְּאֶרֶץ נָכְרִיָּה –
וְצֵאתוֹ מִמָּקוֹם לְמָקוֹם,   וְנַפְשִׁי עָלָיו הֹמִיָּה,
עַד-שֶׁהֲבֵאתִיו אֶל-בֵּיתִי   לַיְלָה וְיוֹמָם בּוֹכִיָה;
כַּמָּה תְלָאוֹת מְצָאוּנִי –    וְאֵלֶּה תּוֹלְדוֹת  יִצְחָק!
 על פי השורה "עַד-שֶׁהֲבֵאתִיו אֶל-בֵּיתִי לַיְלָה וְיוֹמָם בּוֹכִיָה", יש חוקרים ששיערו שאברהם אבן עזרא הביא את בנו יצחק לקבורה בארץ ישראל, אך אין דרך לאמת השערה זו.
לדעת רוב החוקרים יצחק אבן עזרא המיר את דתו לאסלאם במהלך מסעו, כנראה עוד במצרים. שיריו המאוחרים מבגדאד מלמדים שהוא כנראה חזר ליהדות, אך גם על כך יש מחלוקת.
ליאוניד קרבצ'וק

ביוגרפיה

קראבצ'וק היה ממובילי המהלך לפירוק ברית המועצות, יחד עם בוריס ילצין ואלכסנדר לוקשנקו. הוא הביא להקמת חבר המדינות העצמאיות ואולם שנות שלטונו לא היו מזהירות, אוקראינה סבלה מהמשבר הכלכלי שסבלה שכנתה הגדולה, רוסיה והחל משנות שלטונו והלאה סבלה המדינה משחיתות הולכת וגואה.
קרבצ'וק נולד בכפר במחוז רובני שאז היה בתחומי פולין. אביו נהרג במהלך מלחמת העולם השנייה. בשנת 1958 הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת קייב. לאחר הלימודים החל לעבוד כמרצה מוסד ללימודי כלכלה בצ'רנוביץ. בשנת 1960 החל לעבוד במנגנון המפלגתי ובשנת 1970 עבר לקייב. בשנת 1990 התקדם עד לתפקיד של המזכיר השני של המפלגה הקומוניסטית באוקראינה הסובייטית. בשנת 1990 בבחירות החופשיות הראשונות הוא נבחר לפרלמנט המקומי ובהמשך היה ליו"ר שלו.
בעקבות הפוטש של אוגוסט הוא התפטר מהמפלגה הקומוניסטית וב-24 באוגוסט 1991 הכריז על אוקראינה כמדינה עצמאית.
ב-1 בדצמבר 1991 נבחר לנשיא אוקראינה בבחירות חופשיות ישירות. ב-22 בדצמבר 1992 ראש ממשלת אוקראינה בגולה העביר את סמכויותיו לקרבצ'וק ובכך הכיר בו כראש הממשל החדש וכיורש של הממשל העצמאי שהיה קיים לפני הקמת השלטון הסובייטי.
תקופת שלטונו של קרבצ'וק התאפיינה באינפלציה גבוהה מאוד, פריבטיזציה תוך מעשי שחיתות שלטונית ואי-תשלום משכורות לעובדי המדינה. אחד מסממני תקופת שלטונו היה מכירת הצי הסוחר הענק שבסיסו העיקרי היה נמל אודסה למשקיעים זרים תמורת תשלום חובות הצי. בנו של קרבצ'וק הואשם במעורבות בפרשה וקבלת שוחד.
הוא עמד בלחץ של השלטון הרוסי החדש ולא הסכים לצבא משותף והקמת מטבע משותף. כמו כן, הוא העביר את כל הנשק הגרעיני שהיה מוצב בשטח אוקראינה לידי רוסיה. הסדרת נושא נוכחות הצי הרוסי בבסיסי צבא בחצי האי קרים נחתם רק לאחר פרישת קרבצ'וק מהתפקיד.
בבחירות מוקדמות שנערכו בשנת 1994 הוא הפסיד. בספטמבר 1994 נבחר לפרלמנט המקומי וכיהן בו עד לשנת 2006. בבחירות שנערכו בשנת 2006 המפלגה אשר עמד בראשה לא עברה את אחוז החסימה. בעקבות כך הוא הודיע על פרישה מחיים פוליטיים. במהלך בחירות לנשיא שנערכו בשנת 2010 הוא תמך במתנגדי הנשיא הנבחר ויקטור יושצ'נקו.
בתקופה הסובייטית קיבל מספר עיטורים. בשנת 2001 הוענק לו תואר "גיבור אוקראינה".
ויליאם אוורט נפייר

תחילת הקריירה השחמטאית

הוריו של נפייר היגרו לארצות הברית בהיותו בן חמש. משנת 1895 הוא חי בברוקלין ונפגש עם מיטב שחקני השחמט של הארץ. את הצלחותיו הראשונות חווה במשחקים סימולטניים ; בין היתר ניצח בשנת 1894 את אלוף ארצות הברית ג'קסון שוואלטר. בתחילת 1896, למרות גילו הצעיר, הפך נפייר לחבר במועדון השחמט של ברוקלין. באותה שנה הביס את רב האמן  לעתיד פרנק מרשל +7 -1 =3 (שבעה ניצחונות, שלוש תוצאות תיקו והפסד אחד). בשנת 1897 ניצח במשחק תחרותי את אלוף העולם לשחמט לשעבר וילהלם שטייניץ.

תחרויות בינלאומיות

בתחילת 1899 נסע נפייר לאירופה, במטרה ללמוד מוזיקה ולבקר את מועדוני השחמט של לונדון, פריז וברלין. בשנת 1900 חזר נפייר לארצות הברית והשתקע בפיטסבורג. שם כתב את טור השחמט בעיתון המקומי. בשנת 1901 שיחק נפייר בתחרות אמנים בעיר בופלו, וסיים שני, לאחר הרי נלסון פילסבורי ולפנינמרשל.
הצלחה זו דחפה אותו להשתתף בשנים הבאות בתחרויות אמנים בינלאומיות. נפייר שיחק במונטה קרלו ובהנובר בשנת 1902 וכן בקיימברידג' ספרינגס בשנת 1904. הוא אמנם לא זכה במקום הראשון באף אחת מהתחרויות, אך בכל אחת מהן זכה בפרס יופי מיוחד על המשחק המבריק בתחרות כולה. 
אחד הפרסים בו זכה היה מטעם משפחת רוטשילד על משחקו נגד מיכאל צ'יגורין.
בחודש יולי 1904 ביקר נפייר באנגליה וניצח את תחרות לונדון לפני ג'וזף הנרי בלקבורן, איזידור גונסברג וריצ'רד טייכמן. לאחר מכן השתתף באליפות אנגליה שהתקיימה בהייסטינגס, שם היה זכאי להשתתף במי שנולד באנגליה. הוא זכה במקום ראשון משותף עם הנרי אטקינס אותו ניצח בדו-קרב הכרעה על המקום הראשון בתוצאה 2.5-1.5 וכך הפך נפייר לאלוף השחמט הראשון של אנגליה. בשנת 1905 שיחק בשני דו-קרבות: סיים בתיקו מול ז'ק מיזס +4 -4 =2 והפסיד לטייכמן +1 -5 =4.

פרישה משחמט

לאחר מכן פרש נפייר מזירת התחרויות הבינלאומיות. הוא קיבל אזרחות אמריקאית בשנת 1908 והחל בקריירה בחברת ביטוח, קריירה שהובילה אותו עד למשרת מנכ"ל חברת הביטוח סקרנטון. הוא התחתן עם פלורנס גילספי, אחיינית של אמן השחמט פילסבורי, וממנה נולדו לו שתי בנות. הגם שעדיין השתתף במשחקי שחמט, הוא לא לקח חלק בתחרויות חשובות. כאשר מת בגיל 71, הקריירה השחמטאית שלו כמעט ונשכחה. 
מד הכושר ההיסטורי שלו היה 2662 בשיאו, אז היה ממוקם 11 בעולם.

לסקר

נפייר כינה את המשחק בו הפסיד ללסקר 
הטוב ביותר בקריירה שלו. הוא שיחק משחק זה בסיבוב השלישי של התחרות בקיימברידג' ספרינגס בשנת 1904 בכלים השחורים מול אלוף העולם המכהן לסקר. במשחק זה הוכיח נפייר יכולת טקטית מעולה, והתרשם במיוחד כאשר לסקר לא איבד את התמונה הרחבה והכוללת למרות דוחק זמן חמור. בסיום המשחק אמר לסקר ליריבו הצעיר "זה משחק בו הפסדתי, גם אם זכיתי בנקודה." על הסיבוכים במשחק זה נכתב סיפור קצר.
אסגאר פרהאדי

ביוגרפיה

פרהאדי נולד ב-1972 במחוז איספהאן שבאיראן. עשה תואר ראשון בתיאטרון ובאמנויות הבמה ותואר שני בקולנוע באוניברסיטת טהראן.
ממשלת ישראל השלושים

ציוני דרך ומדיניות

הממשלה הייתה דינמית למדי, ובמהלך כהונתה פרשו ממנה שרים והתמנו אחרים. שינוי נרחב בהרכב הממשלה נעשה ב-10 בינואר 2005, עם הצטרפותה של מפלגת העבודה לקואליציה, בעקבות פרישתה של מפלגת שינוי. הממשלה עברה שינוי נרחב נוסף עם פרישת מפלגת העבודה (21 בנובמבר 2005) והליכוד (12 בינואר 2006).
במהלך הקדנציה מונו סגני שרים מכל השותפות אשר היו חברות בקואליציה, אך עם פרישת רוב השותפות הקואליציוניות, ופיצול סיעת הליכוד, נוצר מצב כי למעט סגני השרים מטעם יהדות התורה, אברהם רביץ ושמואל הלפרט, כל סגני השרים שנותרו היו חברי סיעת קדימה, אשר מונו לאחר אישור תוכנית ההתנתקות בכנסת (עוד בהיותם חברי ליכוד), כמחווה אישית מצד ראש הממשלה אריאל שרון, על כך שסייעו להעביר את המהלך בכנסת. שני סגני השרים אשר "הצליחו לצלוח" את כל תהפוכות ימי הממשלה, זאב בוים ויעקב אדרי, מונו לשרים ב-18 בינואר 2006, וכך נוצר מצב בו כל סגני השרים מונו לאחר אישור תוכנית ההתנתקות בכנסת.
ב-4 בינואר 2006, לאחר שעבר ראש הממשלה, אריאל שרון שבץ מוחי, הועברו סמכויותיו לממלא מקומו, אהוד אולמרט וב-14 באפריל אותה שנה נהפך אולמרט לראש הממשלה בפועל עד לכינונה של הממשלה ה-31 זמן קצר לאחר מכן, כחודש לאחר הבחירות לכנסת ה-17.
שמעון אפלבאום

ביוגרפיה

אריק שמעון אפלבאום, בן קלרה ויעקב, נולד ב-1911 בליברפול שבאנגליה. למד בתיכון לייטון פארק (Leighton Park School) שברדינג, ובשנים 1928–1930 למד כ-Junior Hulme Scholar בקולג' ברייזנוז  שבאוניברסיטת אוקספורד. ב-1939 עלה לארץ ישראל והיה ממקימי קיבוץ כפר בלום. במלחמת העולם השנייה שירת בצבא בריטניה. בסוף 1942, לאחר קרב אל-עלמיין, נשלח להיות סַמָּל עתיקות הממונה על חפירת סקר וחקירת קירנאיקה שבמזרח לוב. החפירות והסקרים הניבו מספר עשורים מאוחר יותר את אחד הספרים החשובים שנכתבו על מרד התפוצות היהודי (פולמוס קיטוס, 115–117 לספירה) – "יהודים ויוונים בקירני הקדומה", שפורסם ב-1969 (ב-1978 פורסמה גרסה אנגלית שלו).
בשנת 1948 קיבל תואר בוגר (B. Litt.‎) מאוניברסיטת אוקספורד, וב-1951 קיבל ממנה תואר דוקטור. עבודתו עסקה בחקלאות בבריטניה הרומית (Agriculture in Roman Britain).
הוא החל לנהל חפירה ארכאולוגית בתמנע, ובשנים 1955-56 שימש עמית מחקר לארכאולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים. בשנות ה-50 היה חבר בשורת המתנדבים, שלימדה במעברות ונאבקה בשוק השחור. הקבוצה חשפה את מעורבותו בשחיתות של סגן מפכ"ל המשטרה, עמוס בן-גוריון, בנו של ראש הממשלה דוד בן-גוריון; כתוצאה מכך נתבעה הקבוצה על הוצאת דיבה (1956). בתקופה הזו אולץ אפלבאום לעזוב את קיבוץ כפר בלום, הועבר מהחפירה בתמנע ונאלץ לעזוב את האוניברסיטה העברית.
ב-1961-62 היה אחראי על חפירת תיאטרון בית שאן, שנחשבה לחפירה הקלאסית הגדולה בארץ באותה תקופה. ב-1965 ייסד עם פרופ' מרדכי גיחון את החוג לארכאולוגיה קלאסית באוניברסיטת תל אביב. במהלך שנות ה-70 ניהל את חוליית הסקר של מערב השומרון, וחקר את היקפו של מרד בר כוכבא ואת הדרכים הרומאיות בארץ ישראל. כיהן כפרופסור בחוג להיסטוריה של עם ישראל ובבית הספר להיסטוריה באוניברסיטת תל אביב, עד פרישתו בשנות ה-80 כפרופסור אמריטוס.
אפלבאום נפטר בתל אביב. היה נשוי לשושנה לבית בֶּנצ'קובסקי, ואב לבת ושני בנים. הוא אביו של הסופר צור שיזף וסבה של העיתונאית הגר שיזף.
ג'ורג' חאווי

ביוגרפיה

נולד בעיירה בתע'רין שבלבנון בשנת 1938, למשפחה נוצרית יוונית-אורתודוקסית והפך לאתאיסט מוצהר.
בשנות לימודיו המוקדמות באוניברסיטה, החל להיות פעיל בפוליטיקה, השתתף בשביתות והפגנות. הוא הצטרף לתנועה הקומוניסטית הלבנונית בשנת 1955 והפך לאחד ממנהיגי הזרם הסטודנטיאלי שלה עד סוף העשור.  
בשנת 1964 נכלא בשל מעורבותו בהפגנה כנגד תאגיד הטבק המוביל של לבנון. בשנת 1969 הוא נכנס לכלא פעם נוספת, בעקבות הפגנה פרו-פלסטינית שנערכה ב-23 באפריל אותה שנה. חאווי נכלא שוב בשנת 1970 על חלקו בהתקפה על מוצב צבאי.
חאווי גורש מהמפלגה הקומוניסטית הלבנונית בשנת 1967 בעקבות קריאתו לעצמאות המפלגה מול מדיניות ברית המועצות. הוא חזר למפלגה בשנת 1979 ונבחר למזכיר הכללי, תפקיד אותו מילא עד שנת 1993.
במהלך מלחמת האזרחים בלבנון, יסד מיליציה למפלגתו, שנקראה "מיליצית ה-LCP" (קיצור של Lebanese Communist party) אשר שיתפה פעולה עם המיליציה הדרוזית של כמאל ג'ונבלאט שנקראה התנועה הלאומית הלבנונית, ויחד הם נאבקו במיליציות המארוניות והמיליציות שבתמיכת הממשלה.
המיליציה הייתה פעילה גם בלחימה מול ישראל וצד"ל לאחר פלישת ישראל לדרום לבנון בשנת 1982. במהלך הפלישה חאווי יצר את חזית ההתנגדות הלבנונית הלאומית יחד עם מחסן אברהים. החזית הונהגה על ידי אליאס עטאללה. בשלבים מאוחרים יותר של המלחמה, המפלגה הקומוניסטית כרתה ברית עם סוריה, שפלשה ללבנון בשנת 1976 ונותרה בה עד מלחמת הארזים.
לאחר פרישתו מהמפלגה הקומוניסטית בשנת 2000, הפך למבקר בולט של הנוכחות הסורית בלבנון. בשנת 2004 תמך בייסוד תנועת השמאל הדמוקרטי, אשר התנגדה לנוכחות הסורית והשתתפה במהפכת הארזים. שותפו להקמת הארגון היה העיתונאי סמיר קציר.

ההתנקשות

במכוניתו הוטמן מטען בשלט רחוק. מהלך נסיעתו בשכונת ואטה מוסיתבי בביירות אירע פיצוץ במכוניתו והוא מת. קואליציית 14 במרץ הפרו-מערבית והתקשורת המערבית הפנו את האצבע המאשימה כלפי סוריה בנוגע לרציחתו והתנקשויות אחרות בבירה, בעוד בנו של חאווי הפנה את האצבע המאשימה לעבר ישראל.
גרשון פוזן

קורות חייו

הרב פוזן נולד בפרנקפורט לברנדינה ולדיין הרב אליעזר ליזר פוזן. אביו היה מ-11 הראשונים שחתמו לרב שמשון רפאל הירש להפרדת הקהילה האורתודוקסית מהקהילה הכללית, ואמו הייתה בת הרב מרדכי וועצלר רבה של גודנסברג בגרמניה.
בראש השנה תקס"ד 1865 בהיותו בן 12 התייתם מאביו. בהמלצת הרב שמשון רפאל הירש נסע לישיבתו של הרב שלמה זלמן ברויאר בהונגריה, שם למד והוסמך לרבנות. בשנת תרמ"ה - 1885 התמנה לדיין בבית דינו של הרב הירש. בשנת תרנ"ג (1893) בהיותו כבן 40 נישא למרים בת יצחק יהודה מרטון מפאפא שבהונגריה. 
נפטר בי"ד בתשרי תרצ"ג, בצוואתו ציווה שצאצאיו לא יקראו על שמו.
הרפתקאות שרה ג'יין

תקציר העלילה

עלילת הסדרה מתמקדת בשרה-ג'יין סמית' (מגולמת על ידי אליזבת סליידן), אחת ממלוות העבר של הדוקטור. בסדרה, שרה ג'יין מקבלת בן (טומי נייט), אשר נוצר בידי גזע חייזרי שנקרא "ביין". בסוף הפרק הראשון, שרה ג'יין מאמצת אותו וקוראת לו לוק ומאז הם מופיעים יחדיו בכל פרקי הסדרה. ביחד איתם מופיעים גם חבריו של לוק אשר עוזרים לו ולשרה ג'יין להתמודד עם איומים חיזריים שונים. חברי הצוות הנוספים הם: מריה ג'קסון (יסמין פייג'), נערה אשר גרה בשכנות לשרה ג'יין, קלייד לנגר (דניאל אנתוני), נער חדש בבית הספר של לוק ותחליף לדמות קלסי הרפר, אשר הופיעה לפרק אחד בלבד ומר סמית (קולו של אלכסנדר ארמסטרונג), המחשב המשוכלל של שרה ג'יין. בתחילת העונה השנייה, אביה של מריה מקבל עבודה באמריקה והם נוסעים יחד. אל ביתה של מריה עוברת ראני (אנג'ילי מוהינדרה), אשר במהרה משתלבת בחבורה ונכנסת לעניינים. במהלך העונה השלישית, K-9, הכלב המכני של שרה ג'יין (ששמו הוא משחק מילים עם המילה האנגלית "Canine" - כלב), הופך לדמות קבועה בסדרה לאחר שהופיע רק פעמים מעטות לפני כן ובתחילת העונה הרביעית, עוזב לוק, יחד עם K-9, ללמוד באוניברסיטה.
DARPA

היסטוריה

בפברואר 1958, אחרי שיגורו של ספוטניק 1, כאשר ארצות הברית חשה בנחיתות טכנולוגית, מינה נשיא ארצות הברית דווייט אייזנהאואר את נשיא אוניברסיטת MIT, ד"ר ג'יימס קיליאן, כראש צוות הקמה של סוכנות לפרויקטי מחקר מתקדמים (Advanced Research Projects Agency), בראשי תיבות "ארפא" (ARPA). סוכנות זו נועדה לקדם את ארצות הברית למקום הראשון בעולם במחקר הטכנולוגי. הפרויקט הראשון שהוטל על ARPA היה מציאת פתרון טכנולוגי שיוכל לשמור תקשורת פעילה בתוך ארצות הברית ובינה לשאר העולם בעת מטר טילים (אטומיים) הצפויים להגיע מעבר למסך הברזל. הפתרון שנמצא יצר את רשת האינטרנט. בשנת 1970 צרפו את המילה הגנה (Defense) לשמה של הסוכנות ושמה היום הוא "דארפא" (DARPA).
אברהם בויאר

אברהם בויאר (31 בינואר 1907 – 18 ביולי 1979) היה איש הפועל המזרחי, מראשי הציבור הדתי בתל אביב. כיהן במשך שנים רבות כסגן ראש עיריית תל אביב, ותקופה קצרה כציר באספת הנבחרים.

ביוגרפיה

אברהם בויאר נולד ב-1907 בגליציה למשפחה מחסידות רוז'ין. היה בעל השכלה תורנית וכללית. בשנת 1933 נישא לחנה בתו של הרב מנחם נחום ליברזון (מגזע רבי ליבער הגדול מבארדיטשוב) מיאס רבה של קלישקוביץ ומחשובי חסידי רוז'ין לאחר נישואיו עלה לארץ ישראל. עם בואו ארצה החל בפעילות ציבורית במסגרת תנועת הפועל המזרחי. היה חבר הוועד הפועל של הפועל המזרחי, וממייסדי לשכות העבודה בארץ. חבר הנהלת המועצה הדתית בתל אביב. משנת 1946 ועד פיזורה כיהן כחבר באספת הנבחרים הרביעית מטעם רשימת "תורה ועבודה (הפועל המזרחי)".
בשנת 1950 נבחר כחבר מועצת עיריית תל אביב, ומשנת 1955 כיהן כסגן ראש העירייה. שימש כראש מפעלי המים העירוניים ויושב-ראש הוועדה לשירותים דתיים.
היה מראשי הציבור הדתי בתל אביב ונציגו הבכיר בעירייה במשך כשלושים שנה. בתפקידו יזם וסייע בהקמת מבני דת בעיר והיה אחראי במידה רבה על שמירת הציביון הדתי בעיר. למרות שהיה נציג הפועל המזרחי היה מקובל על כלל הציבור הדתי והחרדי בעיר. שמר על אורח חיים חרדי והיה מקורב לרבנים ולאדמו"רים הרבים שהתגוררו בתל אביב בשנות החמישים והשישים.
נפטר בקיץ 1979, בגיל 72. נקבר בבית העלמין נחלת יצחק בהלוויה רבת-משתתפים.
אחר מותו הנציחה אותו עיריית תל אביב בקריאת רחוב על שמו, בשכונת רמת אביב ג'.
את בניו שלח לישיבות של הזרם החרדי. בניו הם: הרב יהודה בויאר, מתלמידי החזון איש; הרב ירחמיאל בויאר, לשעבר ראש עיריית בני ברק; ונחום בויאר, איש ציבור חרדי בתל אביב.
תפילין (שיר)

השיר "תפילין", נכתב על ידי יונה וולך והתפרסם לראשונה בכתב העת הספרותי "עתון 77" ב-1982 ועורר סערה רבה זמן קצר לאחר מכן. השיר עוסק בתפיסת העצמי: גוף ונפש, ובהקשר של התרבות היהודית והישראלית; הוא מאזכר תפילין, שהן תשמיש קדושה חשוב ביהדות, בהקשר מיני מרוקן לכאורה מיחס הכבוד המקובל הנדרש במסורת היהודית.

תגובות בציבוריות הישראלית

השיר עורר מחאה נרחבת, בשל מה שנתפס אצל רבים כחילול הקודש וכבוטות מינית מוגזמת. הסערה הציבורית כללה תגובות נזעמות של קוראים, לרבות שורה של מכתבי איום, ובהם חבילה עם תפילין שנחתכו בפראות בסכין. המשוררת החרדית זלדה, שהייתה כותבת קבועה ב"עתון 77" וידידה קרובה של וולך, כתבה לעורך כתב העת: "כשראיתי את השיר של יונה חשבתי כי הלוואי ומתתי, לא אוכל עוד להחזיק ביד עיתון שהדפיס דבר כזה". ואכן, מאותו גיליון הפסיקה לקחת חלק בכתב העת, ואף ניתקה לחלוטין את קשריה עם וולך, עמה הופיעה ב"צוותא" בערבי הקראת שירה. השיר גרר גם הצהרה בוטה במיוחד של סגנית שר החינוך והתרבות, מרים גלזר-תעסה, כשנה וחצי לאחר פרסומו: "וולך פשוט מופרעת... בהמה מיוחמת שכותבת שיר כזה ועוד מפרסמת אותו... זה גל עכור... אנרכיה".
הסערה הציבורית גברה כאשר הצלם מיכה קירשנר פרסם בירחון "מוניטין" את עבודתו "דיוקן יונה וולך", שכללה תצלום של גבר עירום עם תפילין לצדה של המשוררת, לבושה שחורים, כשעל ראשה כובע אדום, יושבת על שרפרף אדום, ועיניה עצומות, כתיאור אומנותי לשיר. בשנת 2002, עשרים שנה לאחר פרסומו הראשון של התצלום, הוא היה אמור להופיע במסגרת תערוכת התמונות של וולך "פוטו יונה" במוזיאון רמת גן, אך בעקבות מחאות, ובהוראת ראש העיר צבי בר, הודיע המוזיאון שהצילום יצונזר מהתערוכה.
וין דיזל

ביוגרפיה

נולד בשם מארק סינקלייר במחוז אלמדה, קליפורניה שבארצות הברית לאב ממוצא אפרו-אמריקאי ואם ממוצא אירופאי. הוא השתתף לראשונה במחזה לילדים בגיל 7. בהמשך למד ב-"מכללת האנטר" בניו יורק. תפקידו המלא הראשון היה בסרט התעוררות בשנת 1990. בשנת 1994 כתב תסריט עבור "רב-פנים" - סרט קצר דל תקציב שבו השתתף ואף שימש כמפיק. הסרט הוקרן בפסטיבל קאן ב-1995.
בשנת 1997, דיזל כתב, הפיק, ביים ושיחק בתפקיד הראשי בסרט "סטרייס" (Strays) כבוס העולם התחתון שמנסה לשנות את דרכיו. הסרט הוקרן בפסטיבל סאנדנס והופק כסדרת טלוויזיה. בשנת 1998 הוא לוהק לסרטו של סטיבן ספילברג, "להציל את טוראי ראיין", ושנתיים אחרי בסרטים "חדר לחץ" ופיץ' בלאק. ב-1999 הוא דיבב את דמותו של הענק בסרט האנימציה ענק הברזל שכשל בקופות אבל זכה לשבחים אצל הביקורות.
הוא הרוויח אפיון של גיבור סרטי פעולה כשהשתתף בסרטים מהיר ועצבני בשנת 2001 ו-"xXx" שנה לאחר מכן. בשנת 2004 הוא שב לשחק את דמותו של רידיק בסרט רידיק: המסע מתחיל. בשנת 2005 שיחק דיזל בקומדיה גבר מי שמטפלת כדי לשנות את תדמיתו כשחקן סרטי פעולה, ובשנת 2006 שיחק בתפקיד המאפיונר ג'ק דינורשיו בסרט "משפטו של ג'קי די". ב-2005 חתם דיזל על חוזה עם חברת פוקס המאה ה-20 אך מאז הסתפק בהפקת הסרט בלבד. ב-2009, 2011 וב-2013 שב דיזל לגלם את דמותו של דומיניק טורטו בסרט הרביעי, החמישי והשישי בסדרת מהיר ועצבני. ב-2013 יצא הסרט השלישי בסדרת רידיק וב-2014 השתתף בצילומי הפרק השביעי בסדרת "מהיר ועצבני". בשנת 2015 הוקרן לראשונה הסרט מהיר ועצבני 7 בו השתתף דיזל כשחקן ראשי. הסרט מהיר ועצבני 7 זכה להצלחה רבה. באפריל 2017 הוקרן לראשונה הסרט מהיר ועצבני 8 בו השתתף דיזל כשחקן ראשי בעל תפקיד חשוב ומסקרן לאורך הסרט כולו.
בנוסף, באוגוסט 2013 קיבל כוכב בשדרת הכוכבים בלוס אנג'לס.

חיים אישיים

מאז 2007 נשוי לדוגמנית המקסיקנית, פאלומה חימנס, ולהם שתי בנות ובן.
פאבל סוחוי

חייו

פאבל סוחוי נולד בכפר בקרבת ויטבסק (אז בתחומי האימפריה הרוסית היום בבלארוס) למשפחה מורה ממוצא בלארוסי. הוא סיים גימנזיה בעיר הומל. ביוני 1915 סוחוי התחיל לימודים באוניברסיטה טכנית במוסקבה. בקיץ 1916 הוא התגייס ולחם בקרבות של מלחמת העולם הראשונה. בשנת 1918 סוחוי שוחרר מהצבא וחזר להומל. תקופה מסוימת הוא עבר כמורה ובשנת 1920 החליט לחזור למוסקבה ולהמשיך את הלימודים שהופסקו.
לאחר סיום הלימודים סוחוי התחיל לעבוד במשרד לתכנון מטוסים בראשות אנדריי טופולב. בתקופה זו הוא היה אחראי על תכנון מספר מטוסי קרב. כמו כן הוא תיכנן מטוסים לטיסות ארוכות במיוחד בהם ואלרי צ'קאלוב ביצע טיסה מברית המועצות לארצות הברית דרך אזור הקוטב הצפוני. טיסה זו הייתה מיוחדת במינה לתקופה זו. בשנת 1939 סוחוי עבר לעיר חרקוב והיה מהנדס ראשי ומתכנן מטוסים במפעל לייצור מטוסים בעיר זו. סוחוי לא היה מרוצה ממיקום המפעל שהיה מרוחק ממרכזי הפיתוח של התעופה הסובייטית. לבקשתו המפעל הועבר לסביבות מוסקבה ומעבר הסתיים במהלך שנת 1940. שנת 1949 הוא חזר למשרד של טופולב ומונה לסגנו. בשנת 1953 סוחוי הועמד במשרד תכנון עצמאי שהוקם מחדש.
בהיותו בראשות משרד תכנון עצמאי סוחוי תכנון מספר מטוסי קרב שהיו בסיס לעוצמת חיל האוויר הסובייטי. היא תכנון מטוס סוחוי-7 שהיה בין מטוסי קרב עם מנוע סילון הראשונים. המטוס האחרון שתוכנן בהתאם להנחיותיו היה סוחוי Su-27 שנכנס לשרות מבצעי כבר לאחר פטירתו.
פאבל סוחוי נפטר בשנת 1975 ונטמן בבית העלמין נובודוויצ'י.
החל משנת 1995 אוניברסיטה טכנית בעיר הומל נקראת על שמו של סוחוי.
בלטריקס

תכונות

בלטריקס הוא ענק כחול, מטיפוס ספקטרלי B2 III, והוא מאיר בעוצמה של פי 1,000 מעוצמת ההארה של השמש בתחום האור הנראה ופי 6,400 אם כוללים את הקרינה העל-סגולה הנפלטת ממנו כתוצאה מהטמפרטורה הגבוהה במיוחד - כ-21,000 קלווין. מסתו כ-9 מסות שמש והוא ככל הנראה יצא מן הסדרה הראשית לאחר שכילה את המימן שבליבתו וכעת הוא מתיך בליבתו הליום לפחמן ולחמצן בתהליך שמביא להתנפחותו והתקררותו, כך שהוא צפוי להפוך לענק אדום או כתום בתוך מספר מיליוני שנים.
בעבר שימש בלטריקס כאמת מידה למדידת השינוי בבהירותם של כוכבים משתנים, מכיוון שבהירותו נחשבה לקבועה, אולם כיום נראה שבהירותו משתנה גם כן במידה קטנה.
שרה אשל

שרה אשל (25 באוקטובר 1918 – 11 בנובמבר 2012) הייתה סופרת ילדים עברית.

ביוגרפיה

בתם של הרבנית חנה בתיה לבית אוליסקי והרב שלמה יהושע קרומר, נולדה וגדלה בעיירה בליניץ שברוסיה הלבנה. עלתה לארץ ישראל עם הוריה בשנת 1931, בגיל 13. סיימה בית ספר יסודי ברחובות, ואת לימודי התיכון עשתה בתל אביב. בגיל צעיר הצטרפה לתנועת השומר הצעיר והגיעה לתפקיד של רכזת ההנהגה הראשית. בהמשך למדה בסמינר למדריכי נוער בירושלים.
בשנת 1937 הצטרפה לקיבוץ השומר הצעיר, והייתה בין מקימי חצור. עבדה בחקלאות, בתעשייה ובחינוך ילדים עולים גם בקיבוצה וגם ביישובי הסביבה. בשנים 1971–1978 עבדה במכון למחקר חינוכי של פרופ' ראובן פוירשטיין, שבו הנחתה מורים ומורות בתוכניות העשרה לילדים טעוני טיפוח.
בקיבוץ חצור נישאה ליעקב אשל, ונולדו להם ארבעה ילדים וכן נכדים. בנה יזהר אשל נהרג ב-1967 בעת מילוי תפקידו כטייס בחיל האוויר.
שרה אשל כתבה ספרים רבים לילדים, בלשון פשוטה וחיונית חייתה את אווירת חיי הילדים בקיבוץ במושבה ובכפר העולים.
אשל נפטרה ב-2012, בגיל 94.
הדיוויזיה ה-48 (ורמאכט)

היסטוריה

הדיוויזיה הוקמה ב-1 בפברואר 1944 על בסיס דיוויזיית המילואים ה-171, שהוקמה ב-1 באוקטובר 1942, והועמדה תחת פיקוד קרל קספר. הדיוויזיה הוצבה באזור אוסטנדה, ולאחר הפלישה לנורמנדי הועברה לצרפת, שם לחמה במהלך המערכה בנורמנדי. בספטמבר 1944 לחמה הדיוויזיה בקרב על לורן, ובנובמבר 1944 הועברה תחת פיקוד הארמייה הראשונה. בדצמבר אורגנה הדיוויזיה מחדש על בסיס דיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-559, ולאחר מכן הועברה הדיוויזיה לסלובקיה. באפריל 1945 לחמה הדיוויזיה במתקפת וינה כחלק מהארמייה השמינית, וב-1 במאי נכנעו שרידי הדיוויזיה לכוחות הצבא האדום.