google/wiki40b huggingface dataset:
בית הקברות הצבאי דוזינגהם

רקע

בית הקברות ממוקם מצפון לעיר פופרינגה (Poperinge), באתר שנמצא בשעתו מאחורי קווי החזית הבריטיים-גרמניים בפלנדריה. באזור הוקמו שלוש תחנות איסוף נפגעים לקראת קרב פשנדל שהחל ביולי 1917. החיילים כינו אותן בהומור שחור Bandag'hem, Mending'hem, Dozing'hem ("חובשים אותם", "מתקנים אותם", "מטשטשים אותם"). ליד כל אחת מהשלוש הוקם בית קברות שקלט את מי שמתו מפצעיהם בתחנות אלו. שלושתם שומרו וקיבלו את שמותיהם לפי הכינויים שניתנו לתחנות האיסוף.
בית הקברות שימש לקבורת חללים מיולי 1917 ועד ראשית 1918. הוא שימש שוב לתקופה קצרה במהלך המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה באביב 1940.

בית הקברות

מתחם בית הקברות הוא בתבנית מלבן ששטחו כ-13 דונם ובו 17 חלקות. הוא מוקף גדר שיחים. מצבת הזיכרון הוצבה בקצהו המזרחי וצלב ההקרבה הוצב בקרבת קצהו המערבי. 
כיום קבורים באתר 3,312 חללים, מהם 73 ממלחמת העולם השנייה. הם היו 3,128 בריטים, 81 קנדים, 15 דרום אפריקאים, 14 ניו זילנדים, ששה אוסטרלים, שלושה אלמונים וכן 65 גרמנים. במקום נקברו גם שלושה עובדים מכוח העבודה הסיני שפעל באירופה.
מתכנן בית הקברות היה האדריכל הבריטי רג'ינלד בלומפילד (Reginald Blomfield). הוא הוקם במתכונתו הקבועה על ידי ועדת חבר העמים לקברי מלחמה ומתוחזק על ידה.
מוזיאון הציירים הגדולים

היסטוריה

בשנת 1560 ייסד אוגוסט הראשון בדרזדן את "לשכת האומנות" של הנסיכים הבוחרים מסקסוניה. בתקופה זו, אספנות של ציורים הייתה חלק מאוספים כללים של אמנות, מדע ותחומי עניין אחרים של בעליהם. רק בתחילת המאה ה-18 החלו אוגוסט השני ובנו אוגוסט השלישי שהיה גם מלך פולין, באיסוף שיטתי של ציורים, ובמשך תקופה של כ-60 שנה הורחב האוסף באופן משמעותי. 
בשנת 1745 נרכשו 100 מן הציורים הטובים ביותר שהיו בבעלותו של דוכס מודנה וצורפו לאוסף.
בשנת 1747 הועבר האוסף מטירת דרזדן שבו אוכסן עד אז לבניין אורוות הנסיכים שהיה גדול מספיק על מנת לאפשר את איכסונן והצגתן של היצירות.

בתקופה זו התפרסם אוסף הציורים ברחבי אירופה והמשיך להתרחב באמצעות רכישת עבודות מרחבי היבשת כאשר המפורסמת מכולן הייתה הרכישה בשנת 1754, של המדונה הסיסטינית, יצירתו של רפאל משנת 1512.
בשנת 1838 הזמין פרידריך אוגוסט השני מסכסוניה את האדריכל גוטפריד סמפר, לתכנן משכן חדש וראוי לאוסף. האגף החדש של המוזיאון בארמון צווינגר נבנה בשנים 1847 ועד 1854 ובשנת 1855 נפתח "המוזיאון המלכותי החדש" בגלריית סמפר.
בתקופת מלחמת העולם השנייה היה המוזיאון סגור. יצירות האומנות נשמרו במקום בטוח אך המבנה עצמו ניזוק באופן קשה כתוצאה מההפצצה המאסיבית על העיר. לאחר המלחמה הוחרמו הציורים על ידי הצבא האדום והם הועברו למוסקבה ולקייב. בשנת 1956 הוחזרו חלק מן הציורים לדרזדן והוצגו בקומת הקרקע ההרוסה למחצה של גלריית סמפר.
תהליך הבנייה מחדש של המוזיאון הסתיים בשנת 1960 וגלריית הציירים הגדולים נפתחה מחדש. למרות ניסיונות השימור, התברר כי 206 ציורים נהרסו ו-507 ציורים אחרים נעלמו. במשך השנים אותרו חלק קטן מן הציורים האבודים אך כיום חסרים עדיין 450 מן האוסף המקורי.

האוסף

כיום מוצגים במוזיאון 750 ציורים המהווים כ-40% מהאוסף. בין המוצגים יצירות מופת מתקופת הרנסאנס והבארוק פרי עבודתם של רפאל, טיציאן, רובנס, רמברנדט, ורמיר ואחרים. במוזיאון מוצג האוסף הגדול ביותר מעבודותיהם של לוקאס קראנאך האב ולוקאס קארנך הבן. 
קירות אולמות התצוגה של האוספים במוזיאון מובחנים ביניהם בצבעי רקע שונים עבור כל סגנון. אמנות איטלקית מוצגת על רקע ארגמני, אומנות הולנדית ופלמית על רקע ירוק ואומנות ספרדית וצרפתית על קירות ברקע אפור.
במוזיאון הציירים הגדולים מבקרים כ-500,000 איש מדי שנה. בסמוך אליו קיים "מוזיאון הציירים החדשים"  המציג אמנות מן המאה ה-19 וה-20.
יוהאן פרידריך בטגר

ביוגרפיה

בטגר נולד בכפר קטן בתורינגיה, ובקטנותו התחיל להתעניין בכימיה. בגיל 18 כבר התפרסם שמו, ונטען כי גילה את "אבן החכמים" וכי ביכולתו להפוך עופרת או מתכות אחרות, לזהב. היו אף כמה שטענו שראו זאת. מלך פולין, אוגוסט השני, שהיה גם נסיך בוחר של סקסוניה, היה תדיר במצוקה כספית, ומאחר שבטגר שהה באותו הזמן בדרזדן, הכריח אותו אוגוסט לייצר זהב עבור ממלכתו. ב-1704 נערך הניסוי הראשון, שכמובן נכשל, ואז נכלא בטגר במבצר קניגשטיין למשך שלוש שנים. בזמן זה ניסו כמה מלומדים לשכנעו להירתם לפרויקטים אחרים. בשנת 1702 שוכנע על ידי המדען והמתמטיקאי אהרנפריד ולטר פון צ'ירנהאוס שמונה על ידי המלך לפקח על ניסויו, ושהתעמק מזה כשש שנים בתהליכי עיבוד החרסינה, להצטרף למחקריו בתחום זה. בדרך זו בטגר הפך לחלוץ עיבוד הפורצלן באירופה (במזרח הרחוק החלו בעיבוד הפורצלן במאה השנייה לספירה), במיוחד אחרי שצ'ירנהאוס נפטר ממחלה בשנת 1708.
בטגר מת ב-1719 בגיל צעיר, בדרזדן.
ז'אן פול גטי

ביוגרפיה

גטי נולד במיניאפוליס לשרה קת'רין מקפרסון רישר וג'ורג' פרנקלין גטי (1855–1930) אשר החל לעבוד בתעשיית הנפט בשנת 1904. החברה הראשונה שלו "Minnehoma Oil Company" זכתה להצלחה רבה ובעקבות כך המשפחה עברה לשכונת יוקרה בלוס אנג'לס. ז'אן פול למד בצעירותו באוניברסיטת דרום קליפורניה ולאחר מכן בברקלי. בשנת 1913 קיבל תואר בכלכלה ומדעי המדינה באוניברסיטת אוקספורד.
בשנת 1913 ג'ורג' הכניס את בנו בן ה-21 לעסקי הנפט והפיננסים כאשר הוא אילץ אותו לרכוש בארות נפט. ביוני 1916 גטי הרוויח את המיליון הראשון שלו כאשר הוא ואביו ייסדו את חברת הנפט "Getty Oil". ז'אן פול הפך לבעלים של חברת נפט משלו שבסיסה היה בטלסה שבאוקלהומה. גטי קדח את בארות הנפט הראשונים שלו במחוז האסקל שבאוקלהומה. בשנת 1917 גטי החליט לפרוש מעסקי הנפט ולעבור לחיות בלוס אנג'לס. אביו לא תמך בהחלטתו של גטי. במהלך שנות ה-20 גטי הכפיל את הונו פי שלוש. בשנת 1930 אביו נפטר והותיר לו חצי מיליון דולרים מהון מוערך של מעל לעשרה מיליון דולר. במהלך השפל הגדול גטי רכש מתחרים רבים כגון Pacific Western Oil Corporation ו-Mission Corporation.
ב-1949 גטי שילם לאבן סעוד סכום של 9.5 מיליון דולר במזומן, ועוד כמיליון דולרים בכל שנה (לתקופה של 60 שנה), על מנת שיועברו לבעלותו שדות הנפט שממוקמים על הגבול בין סעודיה וכווית. במשך ארבע שנים לא הצליח למצוא נפט במקום עד אשר בשנת 1953 מצא לבסוף נפט. שנים ספורות לאחר מכן חברתו הייתה אחראית לשאיבת 16 מיליון חביות בשנה. הוא למד ערבית על מנת לנהל טוב יותר את עסקיו במזרח התיכון.
ב-1957 מגזין פורצ'ן הכתיר אותו כאמריקאי העשיר ביותר בעולם. בשנות ה-60 גטי ייסד את חברת "Getty Oil", אז חברת אחזקות עם עשרות תעשיות והשקעות, כולל מלונות יוקרה.
באמצע שנות החמישים עבר לצמיתות ללונדון, לאחר שרכש טירה מהמאה ה-16.
גטי היה אספן נלהב של אמנות ועתיקות. האוסף שלו שימש כבסיס להקמה של מוזיאון פול גטי בלוס אנג'לס שבקליפורניה, ומעל ל-661 מיליון דולרים מעזבונו הועברו לרשות המוזיאון לאחר מותו.
בשנת 1973 נכדו של ז'אן פול גטי, ג'ון פול גטי השלישי, אשר התגורר באיטליה, נחטף וחוטפיו דרשו 17 מיליון דולרים בתמורה לשחרורו. בתחילה גטי סירב לשלם את הכופר, ואמר כי אם ישלם את הכופר הוא יגרום לפושעים לחטוף את יתר צאצאיו. לאחר שהחוטפים של נכדו חתכו את אוזנו גטי הסכים לשלם 3 מיליון דולרים לחוטפים.
גבעת השלושה

היסטוריה

הקיבוץ נוסד ב-1 במאי 1925 על ידי גרעינים שהשתייכו לתנועת "החלוץ": גרעין 'אחווה', פלוגת עין חרוד וקבוצת 'מעבר' (שאנשיה ברובם היו אף הם יוצאי 'אחווה'). בסוף שנות ה-20 וראשית ה-30 הצטרף לקיבוץ גרעין גדול של פועלים מ"קיבוץ חוצבי האבנים" בקלוסובה שבפולין. מיקומו המקורי של הקיבוץ היה ממערב לפתח תקווה, באזור שנמצא כיום בתוך העיר (בסביבות קרן הרחובות ארלוזורוב וצה"ל). ליד מתחם הקיבוץ פעל בית הספר המחוזי ע"ש רוזה כהן - בית ספר חקלאי על יסודי - כיום החווה החקלאית העירונית שברחוב קפלן וכן סמינר למורים. כיום פועל בשטח הקיבוץ הישן מוסד גריאטרי השייך לעירית תל אביב-יפו. בקיבוץ פעל אחד מחדרי האוכל הגדולים ביותר בארץ ישראל שהיו קיימים באותה העת, שתוכנן על ידי האדריכל אריה שרון, שתכנן בקיבוץ עוד מספר מבנים. מבנה חדר האוכל הוכרז כמבנה המיועד לשימור.
בשנת 1932 על רקע של תחרות קשה על עבודות עפר באזור פתח תקווה, הקיבוץ היה בין יוזמי הקמת חברת חריש שהייתה חברה לעבודות עפר יהודית ראשונה בארץ.
בתקופה שקדמה להקמת המדינה היה גבעת השלושה אחד הקיבוצים שבהם התאמנו ועבדו הכשרות הפלמ"ח, ובסליקים שבקיבוץ הוסתר נשק של ההגנה. לפיכך הבריטים פשטו עליו, ועל קיבוצים נוספים, באירועי ה"שבת השחורה". עם עליית שארית הפליטה קלטה גבעת השלושה חברות נוער רבות במסגרת מפעל עליית הנוער. בשיאו (חצי יובל להיווסדו) מנה הקיבוץ כ-900 חברים. 
בראשית ימי מדינת ישראל, התרחבה פתח תקווה וסגרה על הקיבוץ, שנחשב לאחד הקיבוצים הגדולים בישראל, מכל עבריו. עקב כך הוחלט באמצע שנת 1950 לעזוב את המקום ולעבור לאדמות החקלאיות של הקיבוץ ב"נזלה" בין פתח תקווה וראש העין. לקראת המעבר, על רקע של מתיחות בין חברי מפא"י שהיו מיעוט בקיבוץ, לחברי מפ"ם שהיו הרוב, הודיעו חברי מפא"י שבמהלך המעבר הם דורשים לחלק את הקיבוץ לשניים. ההודעה זעזעה את הקיבוץ. האספה הכללית דחתה את הדרישה. מזכירות הקיבוץ המאוחד הביעה גם היא התנגדות לפילוג. אולם בעקבות התעקשותם של חברי מפא"י מונתה בדצמבר 1950 ועדה לפיצול הקיבוץ. מזכירות הקיבוץ המאוחד לא ויתרה והודיעה שהיא תוציא משורותיה את חברי הקיבוץ אשר יתפצלו. במאי 1951 החליטה מועצת הקיבוץ המאוחד על הוצאה משורותיה של המתפלגים בגבעת השלושה ובאשדות יעקב ובעקבות זאת אירע הפילוג בקיבוץ המאוחד, ובין דוברי מפ"ם ומפא"י התנהל ויכוח האם פרשת גבעת השלושה הייתה תירוץ או הגורם לפילוג.
במרץ-אפריל 1952 הונחו אבני פינה ליישובים החדשים של שתי הקבוצות, גבעת השלושה של חברי מפ"ם שנשארו בקיבוץ המאוחד והקיבוץ שלימים קיבל את השם עינת של חברי מפא"י, שלאחר הפילוג השתייכו לאיחוד הקבוצות והקיבוצים. בשנת 1953 עברו חברי הקיבוץ ליישוביהם החדשים. במסגרת הפילוג פוצל גם מפעל הנעליים וכל קיבוץ הקים מפעל נעליים משלו.
תוכנית המיקום החדש של הקיבוץ נעשתה על ידי האדריכל שמואל ביקלס, אשר תכנן בו גם את מבני הציבור המרכזיים: חדר האוכל ובית התרבות ע"ש בנדורי.
במהלך שנת 2018 נמצא הקיבוץ במרכזה של ביקורת ציבורית, זאת על רקע הסכמת הקיבוץ לאפשר הקמת תחנת כח מונעת גז טבעי על אדמות בבעלות הקיבוץ הנמצאות בצמוד למחלף קסם ושאינן סמוכות למבני המגורים של הקיבוץ.  טענת המבקרים היא כי הקמת תחנת כח מונעת גז לייצור חשמל תגרום לפגיעה סביבתית חמורה ותהווה סכנה ממשית לתושבים המתגוררים או עובדים בסמיכות לשטח המתוכנן וזאת עקב סמיכות לאזורי מגורים ומקורות מים. מוסדות הקיבוץ אישרו את הקמת התחנה. תוכנית ההקמה מקודמת על ידי ות"ל (הוועדה לתשתיות לאומיות). בעל השליטה במבטח שמיר, מאיר שמיר נמצא במגעים מתקדמים עם הקיבוץ להקמת תחנת הכוח בשווי של 450 מיליון דולר.
ג'ינו סווריני

חייו

ג'ינו סווריני נולד בקורטונה שבטוסקנה, איטליה ולמד ב-"Scuola Tecnica" בעיר. בשנת 1899 עבר סווריני לעיר רומא, שם השתתף בשיעורי אמנות שהתקיימו ב"וילה מדיצ'י" (Villa Medici). בשנת 1901 פגש באומברטו בוצ'וני, שהגיע לעיר באותה עת. בוצ'וני הכיר לסווריני את ג'אקומו באלה, אשר הדריך אותו בסגנון ה"דוויזיוניזם" (Divisionism). 
בשנת 1906 השתקע סווריני בפריז, שם התוודע אל פול סיניאק ואל טכניקת הציור האימפרסיוניסטית ולטכניקות הפוסט אימפרסיוניסטיות. בשנת 1910 היה סווריני שותף לייסוד התנועה הפוטוריסטית באיטליה ואף הציג, בשנת 1911, לחברי הקבוצה את סגנון ה"קוביזם", אותו אימצו חברי התנועה וארגן את התערוכה השנייה של הקבוצה בפברואר 1912 בפריז.
החל משנות העשרים של המאה ה-20 החל נוטש את האמנות המופשטת ואת אוונגרד האמנותי והתמקד ביצירה עבודות פיגורטיביות בהתאם ליחס הזהב. בשנת 1921 פרסם ספר בשם "Du Cubisme au Classicisme". בשנותיו המאוחרות עסק גם בציורי קיר וביצירת פסיפסים.
סווריני נפטר בשנת 1966 בפריז ונקבר בעיירה בה נולד.
שינון בסירוגין

שינון בסירוגין היא שיטת למידה שמשלבת הגדלת מרווחי זמן בין ביקורת עוקבת לבין חומר שנלמד כדי לנצל את השפעת הפיסוק הפסיכולוגית. שמות נוספים כוללים: חזרה מרווחית, התרחבות חזרתית, פרקיי זמן חזרתיים, הישנות מרחבית, תזמון מרחבי, שליפה מרחבית ושליפה מורחבת.
למרות שהעיקרון שימושי בהקשרים רבים, שינון בסירוגין בדרך כלל שימושי בהקשר שתלמיד חייב להשיג מספר גדול של ידיעות ולשמור אותן ללא הגבלת זמן בזיכרון. לכן, זה גם מתאים לבעיה של רכישת אוצר מילים בחוג לימודים של שפה שנייה, בגלל גודל מלאי שפת היעד לקבוצה פתוחה של מילים.

מחקרים וישומים

הרעיון ששינון בסירוגין יכול לשמש לשיפור הלמידה הוצע לראשונה בספר "הפסיכולוגיה של הלמידה" על ידי פרופסור ססיל אלק מייס בשנת 1932: "אולי התגליות החשובות ביותר הן אלה המתייחסות להפצה המתאימה של תקופות הלימוד ... פעולות התיקון צריכות להיות מחולקות במרווחים הולכים וגדלים בהדרגה, בערך במרווחים של יום אחד, יומיים, ארבעה ימים, שמונה ימים וכן הלאה."
ב-1939 הרברט פ. שפיצר בדק השפעות מסוג מסוים של שינון בסירוגין על תלמידי כיתה ו' באיווה שלמדו עובדות מדעיות. שפיצר בדק מעל 3600 תלמידים באיווה והראה ששיטת ששינון בסירוגין הייתה יעילה. עבודה מוקדמת זו לא זכתה לתשומת לב, ותחום זה היה שקט יחסית עד סוף שנות ה-60, כאשר פסיכולוגים קוגניטיביים, כולל מלטון, לנדאואר וביורק, בחנו את המניפולציה של תזמון החזרה כאמצעי לשיפור הזיכרון. בערך באותו זמן קורסי השפה של פימסלר פרצו דרך ביישום המעשי של תיאורית השינון בסירוגין לשפת הלמידה, וב -1973 פיתח סבסטיאן לייטנר את "מערכת לייטנר" שלו, מערכת למידה לסירוגין לכל מטרה המבוססת על כרטיסים.
עם כניסתם הגוברת של מחשבים אישיים בשנות ה-80, שינון בסירוגין החל להיות מיושם בסיוע מחשב בלמידת שפה עם פתרונות מבוססי תוכנה, המאפשר תזמון אוטומטי ואיסוף סטטיסטי בקנה מידה של אלפי כרטיסים מתוזמנים בנפרד. [ ][דרוש צ'יטוט] כדי לאפשר למשתמש להגיע לרמת הישג יעד (למשל, 90% מכל החומר שנזכר כהלכה בנקודת זמן נתונה), התוכנה מתאימה את הפוגות שינון בסירוגין. חומר שקשה מופיע לעיתים קרובות יותר וחומר שהוא קל מופיע לעיתים רחוקות יותר, עם קושי מוגדר לפי הנוחיות שבה המשתמש מסוגל ליצור תשובה נכונה.

זיכרון ההפוגות המדורגות של פימסלר

זיכרון ההפוגות המדורגות של פימסלר הוא סוג של שינון בסירוגין שפורסם על ידי פול פימסלר בשנת 1967. השיטה מותאמת לשימוש במערכת למידת השפה של פימסלר והיא מתאימה במיוחד ללימוד והדרכה מתוכנת שמע בשל זמן קצר מאוד (מדידה בשניות או דקות) בין כמה מהחזרות הראשונות, בהשוואה לצורות אחרות של שינון בסירוגין, שאולי לא דורשים תזמונים מדויקים כאלה.
מרווחי הזמן שפורסמו בעיתון של פימסלר היו: 5 שניות, 25 שניות, 2 דקות, 10 דקות, שעה אחת, 5 שעות, יום אחד, 5 ימים, 25 ימים, 4 חודשים ושנתיים.

יישומים

ישומים בולטים כוללים: אנקי, דואולינגו, קוויזלט, בריינסקייפ, סריגו, גיבור קורס, לינווסט, ממרייז, מנוזין, פליקו, סקריטר, סופר ממו, סנאפ, וואני קאני.
מובי גרייפ

היסטוריה

הלהקה נוסדה בסן פרנסיסקו ב-1966 על ידי המוזיקאי סקיפ ספנס והמנהל המוזיקלי מתיו כץ, שהכירו בעת עבודתם המשותפת בלהקת "ג'פרסון איירפליין". שם הלהקה החדשה נבחר על ידי ספנס ובוב מוזלי, מתוך הבדיחה המוכרת "מה גדול, סגול וחי באוקיינוס? - מובי גרייפ" (גרייפ הוא ענב באנגלית). בלהקה ניגנו ספנס, ג'רי מילר ופיטר לואיס בגיטרה, מוזלי בבס ודון סטיבנסון בתופים. 
כל חברי הלהקה חתומים על כתיבת השירים באלבומה הראשון, "מובי גרייפ", שיצא ב-1967. חברת התקליטים קולומביה ספגה ביקורת כאשר הוציאה בבת אחת חמישה סינגלים מתוך האלבום, דבר שהביא לרוויה מבחינת השוק לגבי הלהקה. יחד עם זאת, האלבום הגיע למקום ה-24 בדירוג בילבורד 200. מספר עשורים מאוחר יותר, ב-2003, דורג אלבום זה במקום ה-121 ברשימת 500 האלבומים הטובים בכל הזמנים של מגזין הרולינג סטון. האלבום גם זכה להצלחה מסחרית. האלבום הבא של הלהקה, "Wow/Grape Jam", יצא ב-1968, אך למרות שהגיע למקום ה-20 בבילבורד 200, הוא נחשב לאכזבה מבחינת המבקרים וכן לא הצליח במכירות. לצד זאת זכתה הלהקה באותה שנה לחשיפה בפני הקהל הבריטי, וכן כתבה את הפסקול לסרט "The Sweet Ride". באותה תקופה נקלע מייסד הלהקה ספנס לקשיים לאחר שימוש יתר בסמים ומעצר לאחר התפרצויות שהיו לו, והוא אושפז מספר פעמים בבית חולים ונאלץ לעזוב את הלהקה.
ב-1969 הקליטו ארבעת החברים הנותרים את האלבום "Moby Grape '69". לאחר מכן עזב מוזלי את הלהקה והצטרף למארינס, ושלושת החברים הנותרים הקליטו את האלבום "Truly Fine Citizen" בסוף אותה שנה, האלבום האחרון שהקליטה הלהקה עבור חברת קולומביה רקורדס. בהמשך הקימו מילר וסטיבנסון להקה אחרת, "The Rhythm Dukes". רק ב-1971 התאחדו שוב חמשת החברים המקוריים של הלהקה והקליטו את האלבום "20 Granite Creek". לאחר מכן ספנס שוב עזב את הלהקה, וחבריה נפרדו ופנו לפרויקטים אחרים.
הלהקה התאחדה מספר פעמים לאורך שנות ה-80 למספר הופעות. ב-1984 יצא אלבומם "Moby Grape '84" ללא ספנס, וב-1989 יצא אלבומם המשותף האחרון "Legendary Grape". בשנות ה-90 וה-2000 פעלו חלק מחברי הלהקה בפרויקטי סולו משלהם, ובמקביל ניהלו מאבקים כספיים ומשפטיים קשים נגד מתיו כץ, מנהלה לשעבר של הלהקה, שהוציא חלק מאלבומי הלהקה על גבי דיסקים באמצעות חברת תקליטים משלו ומבלי לשלם להם את התמלוגים הראויים לטענתם. ספנס מת ב-1999 בעקבות מחלת הסרטן. רק ב-2007 התאחדו חברי הלהקה מחדש למספר הופעות מצליחות, וחמשת אלבומיהם הראשונים הוצאו מחדש במסגרת חברת "Sundazed Records" על גבי דיסקים. הלהקה מופיעה כיום מדי פעם עם שלושה מחבריה המקוריים (מילר, מוזלי וסטיבנסון), ולעיתים מצטרפים אליה בנו של ספנס, עומר, ובנו של מילר, ג'וזף.
לודוויג השלישי, דוכס וירטמברג

ביוגרפיה

לודוויג נולד ב-1 בינואר 1554 בשטוטגרט, והיה בנם היחיד ששרד של כריסטוף, דוכס וירטמברג ואנה מריה מברנדנבורג-אנסבך, בתם של גאורג, מרקיז ברנדנבורג-אנסבך והדוויג ממינסטרברג-אלס. בשנת 1568 מת אביו, ולודוויג עלה לשלטון במקומו, תוך שאמו, וולפגנג, רוזן פפאלץ-צווייבריקן, גאורג פרידריך, מרקיז ברנדנבורג-אנסבך וקרל השני, מרקיז באדן-דורלאך משמשים כעוצרים עד לבגרותו.
ב-7 בנובמבר 1575 התחתן לודוויג עם דורותיאה אורסולה מבאדן-דורלאך, בתו של קרל השני, מרקיז באדן-דורלאך, ולאחר מותה הוא התחתן עם אורסולה מוואלדנץ, בתו של גאורג יוהאן הראשון, רוזן פפאלץ-ואלדנץ, אולם משתיהן לא היו לו ילדים.
ב-28 באוגוסט 1593 מת לודוויג בשטוטגרט, ומכיוון שלא היו לו ילדים, עלה לשלטון במקומו דודנו פרידריך הראשון, דוכס וירטמברג.
אוסוניוס

חייו

נולד בעיר בורדיגלה (כיום בורדו שבצרפת), אביו, יוליוס אוסוניוס, היה רופא ממוצא יווני ואמו, אמילה אאוניה (Aemilia Aeonia) ממוצא גאלו-רומי. קיבל חינוך משובח בלטינית, פילוסופיה ותורת הנאום. אחרי שסיים את חוק לימודיו שימש כפרקליט, אך העדיף להיות מורה. ב-334 הקים בית ספר לפילוסופיה בבורדו שבו שימש כפרופסור וזכה לפרסום רב. אחד מתלמידיו, פאוליניוס מנולה, הפך לבישוף בנולה ומקדושי הנצרות.
אחרי כ-30 שנות הוראה, הוזמן ב-367 על ידי הקיסר ולנטיניאנוס הראשון אל העיר טריר (כיום בגרמניה) כדי לשמש מורה פרטי לבנו גרטיאנוס. ב-368 וב-369 לקח חלק לצדו של הקיסר במערכה נגד האלמנים (שבט שעל שמו נקראת גרמניה). ב-375, אחרי מות הקיסר ולנטיניאנוס, ירש בנו גרטיאנוס את האימפריה הרומית המערבית ומינה את אוסוניוס למושל איליריה, איטליה, אפריקה וגליה בזה אחר זה. ב-379 מינה אותו לקונסול. ב-383 הצבא הבריטי בפיקודו של מגנוס מקסימוס הוביל מרד כנגד גרטיאנוס, שבמהלכו נרצח הקיסר סמוך לליון, ואוסוניוס שב לאחוזתו שליד העיר בורדו, ונשאר שם עד מותו ב-395.

יצירתו

יצירתו המפורסמת של אוסוניוס היא הפואמה "מוזלה", שכתב ב-371 בעת שהיה בדרכו מן העיר בינגן אל העיר טריר. בפואמה זו הוא מתאר את הנוף הכפרי של אזור הנהר מוזל, את הגבעות המכוסות בגפנים, את קריאותיהם של הרועים ואת הדייג המשליך חכתו למימי הנהר. כשפרש לאחוזתו בימי זקנתו המשיך אוסוניוס לכתוב שירה, ובין היתר תיאר את עבודת האדמה, ובמיוחד את גידול הגפנים, באזור מולדתו שבסביבות העיר בורדו, אזור המפורסם גם כיום בתרבות היין שלו.
שירתו של אוסוניוס כתובה בסגנון קל ושוטף, המזכיר את זה של ורגיליוס, ולמרות פרסומו, אוסוניוס לא נחשב מגדולי משוררי הספרות הלטינית. אדוארד גיבון כתב בספרו "שקיעתה ונפילתה של הקיסרות הרומאית", כי "תהילת שירתו של אוסוניוס היא גנאי לטעם דורו" (פרק 27 הערה 1).
אוסוניוס מתאר ב"מוזלה" טחנת מים על גדות יובלו של המוזל, קיל, ששימשה לניסור אבני שיש. אמנם אין זה התיאור הראשון לניצול תנועת המים לשימושים שונים (קדמו לו ויטרוביוס ב"על אודות האדריכלות" ופליניוס הזקן ב"תולדות הטבע"), אך זהו מהאזכורים הבודדים לכך בספרות הרומית.
דולפיניים

מאפיינים

אורכם של הדולפיניים נע בין 1.2 ל-7 מטרים, ומשקלם נע בין 40 קילוגרמים לארבעה וחצי טונות. מרבית המינים שוקלים בין 50 ל-200 ק"ג. הם נפוצים בכל העולם, ובייחוד באזורים הרדודים של המדפים היבשתיים. כל הדולפיניים הם טורפים, והם ניזונים לרוב מדגים ומדיונונים. כמעט כל המשפחה כוללת לוויתנים שיש להם סנפיר גב גדול יחסית לגופם ולשאר הסדרה לוויתנאים.
הגדול במשפחה הוא הלווייתן קטלן או אורקה (Orcinus orca) שאורכו 9 מטר ומשקלו 10 טונות. הקטן במשפחה הוא דולפין דרום-אפריקאי (Cephalorhynchus heavisidii) שאורכו 1.2 מ' ומשקלו 40 ק"ג.
חלק ממיני הדולפינים ובייחוד הסוגים דולפין מצוי ודולפינן נחשבים ליונקים אינטליגנטיים במיוחד ובעלי חיי חברה מפותחים. לעיתים הם משתעשעים ומשחקים תוך ביצוע להטוטים ותרגילים אקרובטיים כגון זינוקים מחוץ למים. תכונות אלו, בתוספת מראם, הפכו את הדולפינים ליונקים החביבים על בני האדם, שרואים בהם ייצורים חמודים וידידותיים. אנשים הולכים לצפות בפעלולי דולפינים במבני דולפינריום.
אנתוני אדוארדס

ראשית חייו

אדוארדס נולד בסנטה ברברה, קליפורניה, בנם של אמנית וציירת נוף ושל אדריכל. במשפחתו שתי אחיות מבוגרות ממנו ושני אחים צעירים. כבר בנערותו גילה עניין במשחק. הוא זכה במלגה ללימודים באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה באנגליה (Royal Academy of Dramatic Arts). הוא למד לימודי תיאטרון באוניברסיטת דרום קליפורניה, אך עזב את הלימודים בגיל 19 לאחר שהוצעו לו תפקידי משחק מספיקים.

קריירה

בתחילת דרכו שיחק אדוארדס בתפקיד משנה בסדרת הטלוויזיה It Takes Two. ב-1984 שיחק בתפקיד ראשי בסרט הקומדיה "נקמת היורמים" (Revenge of the Nerds), בדמותו של גילברט לואו. הוא זכה לחשיפה ציבורית בעקבות השתתפותו ב-1986 בסרט "אהבה בשחקים" (Top Gun) בתפקיד סגן-משנה ניק "גוס" בראדשו. דמות זו, אשר נספתה בתאונה אווירית, הייתה בין הבולטות ביותר בסרט. תפקיד נוסף אשר הביא לו פרסום עולמי היה של חולה סופני בסרט Hawks מ-1988. הוא כיכב גם בסרט Downtown מ-1990. בשנים 1992–1993 הוא הופיע בתפקיד מייק מונרו ("האיש בבועה") בעשרה פרקים של סדרת הטלוויזיה "חשיפה לצפון".
תפקידו הידוע ביותר עד כה היה גילום דמותו של ד"ר מרק גרין, דמות ראשית בסדרת הדרמה הרפואית הטלוויזיונית אי.אר. הוא הופיע בסדרה מראשיתה ב-1994 ועד סיומה של העונה השמינית שלה ב-2002, וגם זכה לביים במסגרתה לראשונה (הוא ביים ארבעה פרקים). רצונו לעבור לעסוק בבימוי (ולבלות זמן רב יותר עם משפחתו) הביא אותו לבקש שדמותו תוצא מן הסדרה, ובסיפור עלילה מרגש נפטרה דמותו שם מסרטן המוח.
לפי פרסומים שונים הרוויח אדוארדס עבור שלוש עונות של אי.אר. סכום של 35 מיליון דולר – שכר שהפך אותו לאחד משחקני הטלוויזיה המכניסים ביותר עד כה. אדוארדס וחברו לסדרה ג'ורג' קלוני הציעו להפיק פרק של הסדרה בשידור חי, ואכן הפרק הראשון של העונה הרביעית בוצע בשידור חי פעמיים, בגרסה אחת לחוף המזרחי של ארצות הברית וגרסה נוספת לחוף המערבי שלה.
ב-2007 הופיע אדוארדס בסרט זודיאק (Zodiac) בבימויו של דייוויד פינצ'ר בתפקיד מפקח משטרת סן פרנסיסקו, שרדף אחרי הרוצח הסדרתי זודיאק, שהטיל את אימתו על העיר בשנות ה-60 וה-70.
ב-2008 הופיע אדוארדס שוב בפרק אחד של הסדרה אי.אר., בתפקיד ד"ר גרין (בתמונות מן העבר (Flashback Scenes)), במסגרת העונה ה-15 והאחרונה של הסדרה.
בשנת 2016 ביים את הסרט "החבר המת שלי", סרט קומדיה בכיכובה של הת'ר גראהם.

פרסים

אדוארדס היה מועמד ארבע פעמים ברציפות (1995–1998) לפרס אמי לשחקן הראשי בסדרת דרמה על תפקידו בסדרה אי.אר., אך לא זכה בפרס.
ב-1998 הוא זכה על תפקידו באי.אר. בפרס גלובוס הזהב לשחקן בסדרת טלוויזיה והיה מועמד לפרס זה שלוש פעמים נוספות (1996, 1997, 1999).
אדוארדס זכה שש פעמים בפרס גילדת שחקני המסך, פעמיים כשחקן בסדרת דרמה על תפקידו בסדרה אי.אר. (והיה מועמד עוד 4 פעמים לפרס זה), ועוד ארבע פעמים על הופעה קבוצתית (Ensemble) בסדרת דרמה (גם כן עבור אי.אר.). ששת פרסים אלה הופכים אותו לשחקן שזכה הכי הרבה פעמים בפרסי הגילדה.
אדוארדס זכה בפרס אמי ב-2001 על הפקת תוכנית הטלוויזיה לילדים My Louisiana Sky. הוא זכה גם בפרסים People's Choice Awards, TV Land Award, Carnegie Medal Award ובפרס מטעם Association for Library Service to Children.

חייו האישיים

אדוארדס נישא בשנת 1994 לג'נין לובל (Jeanine Lobell), ונולדו להם בן אחד ושלוש בנות. הוא מתגורר בעיר ניו יורק. בין השאר הוא משמש כיושב ראש של ארגון ללא מטרת רווח הפועל למען רווחת ילדים באפריקה.
דיסק גולף

דיסק גולף הוא ספורט בו שחקנים יחידים זורקים צלחת מעופפת לתוך סל או לעיתים אל מטרה. לפי האגודה המקצועית לדיסק גולף, מטרת המשחק היא לסיים מסלול מההתחלה ועד הסוף במספר המועט ביותר של זריקות.
דיסק גולף דומה למשחק הגולף הקלאסי ומשתמש בערך באותם חוקים ובאותו מינוח. בניגוד לגולף עם כדור, רוב מגרשי הדיסק גולף ממוקמים בגנים ציבוריים ובדרך כלל פתוחים לקהל הרחב. מטרת דיסק הגולף המודרנית מורכבת מסל מתכת עם שרשראות התלויות ממנו והוא הומצא ב 1976.
בדיסק גולף משתמשים בסוגים רבים של צלחות. שמות הצלחות לקוחים מעולם המושגים של הגולף הרגיל. שחקן דיסק גולף לרוב יזרוק את הזריקה הראשונה עם צלחת ה- driver. צלחת ה- driver היא שטוחה, כמעט ללא שוליים, ורוב המשקל שלה מצוי על הטבעת החיצונית. מאפיינים אלו מאפשרים לצלחת לעוף למרחק הרב ביותר, אולם יחסית קשה לדייק איתה. הצלחת שבעזרתה קולעים לסל נקראת putter. צלחת זו מאוד דומה לפריסבי, אולם היא קטנה מהפריסבי ואינה מעוצבת לתפיסה. עם צלחת ה- putter ניתן לדייק באופן הטוב ביותר, אולם ניתן לזרוק אותה למרחק קצר יחסית. הסוג השלישי של צלחות נקרא mid range. צלחות אלו משמשות את השחקן כאשר המרחק הוא גדול מכדי לקלוע ישירות לסל, אבל מספיק קצר, כך שניתן לזרוק צלחת שהיא יותר מדויקת מה- driver.
דיסק גולף לפעמים מכונה "פריסבי גולף", "פולף" או "פרולף" (שילוב של המילים פריסבי וגולף). למרות ששמות אלו מקובלים בחברה, כולם מונחים מוטעים. השם "פריסבי" הוא שם מסחרי של הייצרן "ווהם-או". בקרב קהילת הפריסבי מוסכם שהמונח "פריסבי" מתייחס לצלחת המעוצבת לתפיסה. התניית השם פריסבי לכל סוגי הצלחות היא לא נכונה משתי הסיבות.

דיסק גולף בישראל

בתחילת 2014 נפתח מסלול דיסק גולף בגן לאומי אשכול.
הוגו פרס

הוגו ארנסטו פרס (בספרדית: Hugo Ernesto Perez, נולד ב-8 בנובמבר 1963) הוא כדורגלן עבר אמריקאי.
פרס נולד באל סלוודור. היה חלק מנבחרת ארצות הברית שהשתתפה באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) ובמונדיאל 1994. פרס עזר לנבחרת להעפיל לאולימפיאדת סיאול (1988) ולמונדיאל 1990, אבל החמיץ אותם בשל פציעות. ב-1991 זכה פרס בתואר הכדורגלן האמריקאי של השנה.
פרס, שהגיע לארצות הברית בגיל 11, שיחק בטמפה ביי רודיס ובסן דייגו סוקרס מליגת ה-NASL. הוא שיחק בנבחרת ארצות הברית בין השנים 1984 ו-1994, במהלכן שיחק 73 משחקים וכבש 13 שערים.