google/wiki40b huggingface dataset:
מחנה הריכוז סן סיפריאן

ההיסטוריה

עם הקמתו במרס 1939 היה סן סיפריאן מחנה מעצר לכ-90,000 פליטים שהגיעו מספרד במהלך מלחמת האזרחים בספרד. עם פלישת גרמניה להולנד, לבלגיה ולצרפת, במאי 1940, נעצרו אלפי פליטים גרמניים ששהו בצרפת ונשלחו לסן סיפריאן, מחשש שהם מרגלים למען גרמניה הנאצית או אוהדים את מטרותיה ולפיכך עוינים לצרפת.
בין עצורים אלה היו מתנגדי המשטר הנאצי בצרפת, וכן כ-7,500 יהודים גרמניים-לשעבר, נרדפי הנאציזם. הם נעצרו כיוון שנחשדו כפעילים למען גרמניה, עקב כך שהיו בעברם אזרחים גרמנים ועקב כך שהגיעו מגרמניה, וזאת למרות שאזרחותם הגרמנית של היהודים שביניהם נשללה עוד ב-1935 בתוקף חוקי נירנברג. 
עם הכיבוש הנאצי בצרפת במלחמת העולם השנייה  שימש מחנה סן סיפריאן לשם מעצרם של יהודים גרמניים, צרפתיים, בלגיים והולנדים רבים. רבים מהם היו אמנים, ובהם ציירים, ביניהם פליקס נוסבאום. בקיץ 1940 חלו כ-85% מאסירי המחנה בדיזנטריה עקב תנאי ההיגיינה הגרועים וכן הצפיפות הקשה במחנה. 
מחנה הריכוז סן סיפריאן נסגר ב-19 בדצמבר 1940 ואסיריו הועברו למחנה המעצר גירס.
האגודה הבינלאומית למוזיקה בת-זמננו

האגודה הבינלאומית למוזיקה בת-זמננו ("איסקם") (באנגלית: International Society for Contemporary Music ‏ (ISCM) הוא ארגון מוזיקה המקדם מוזיקה קלאסית בת זמננו.

היסטוריה

הארגון נוסד בזלצבורג בשנת 1922 בשם 'Internationale Gesellschaft für Neue Musik ‏ ׁ(ISCM), לאחר פסטיבל מוזיקה קאמרית מודרנית שהיה חלק מפסטיבל זלצבורג שבין מארגניו היו רודולף רטי בסיוע אגון ולס ועוד כמה מלחינים וינאיים צעירים. בנוכחים היו וברן, הינדמית, בארטוק, קודאי, הונגר ומיו. בין מייסדיו היה המלומד הבריטי אדוארד ג'. דנט. עד 1938 כיהן דנט כנשיא האגודה, שנקטה גישה לקטנית ונמנעה יחסית מהליכה בתלם. מבחר היצירות שנוגנו בפסטיבלים שלה כללו מוזיקה מויליאם וולטון עד אנטון וברן וכל מה שביניהם. במרכז פעילותו עומד "פסטיבל ימי המוזיקה העולמית", המתקיים מדי שנה, בכל פעם במקום אחר. הפסטיבל כולל הפקות חדשניות וחלוציות של מוזיקה קלאסית בת זמננו. במסגרת הפסטיבל מתקיים כנס, המשמש כמקום מפגש לחברי הארגון. במסגרת מפגשים אלה יכול היה שנברג לפגוש את פוצ'יני ובריטן מצא מכנה משותף עם לנוקס ברקלי.
החברות ב"איסקם" מאורגנת באמצעות סניפים לאומיים, המקדמים מוזיקה בת-זמננו בכל מדינה. סניפים אלה, על פי רוב, מתנהלים באופן עצמאי מארגון האם, ושולחים נציגים לכינוס הכללי של איסקם. כל חבר בסניף הלאומי הוא גם חבר באיסקם ורשאי לשלוח שש יצירות, שמוצגות להערכה לביצוע ב"ימי המוזיקה העולמיים". 
ארגונים לאומיים שמקדמים מוזיקה בת-זמננו, אבל לא הוגדרו כסניף לאומי של איסקם, מקבלים לעיתים מעמד של חברות נלווית. מעמד זה ישים גם לחברי הארגונים האלה. מוזיקאים מקצועיים מקבלים מדי פעם כפרטים מעמד של "חברות כבוד". 
איסקם מוציא לאור את כתב העת "מוזיקה עולמית חדשה" (World New Music).
הרצון הכללי

הרצון הכללי (בצרפתית: volonté générale) הוא מושג מתוך הפילוסופיה הפוליטית של ז'אן-ז'אק רוסו, המופיע בספרו "על האמנה החברתית". מושגי המפתח 'הרצון הפרטי' ו'הרצון הכללי' מייצגים את הבידול הקיים בין האינטרס של היחיד לאינטרס הכולל של החברה.
רוסו מייחס חשיבות גדולה למושג הרצון הכללי. מושג זה מייצג על פי רוסו את סך כל ה"רצונות הפרטיים", שיש לכל הפרטים אשר שותפים באמנה החברתית. רצון זה אינו ניתן לחלוקה, ולא ניזון מהשפעות זרות של האינטרסים הפרטיים בחברה. החירות של היחיד באה לידי ביטוי ברצון הכללי. הפרטים בחברה מוסרים את עצמם ואת כל זכויותיהם לידי הגוף הציבורי, כך שבסופו של התהליך, לא מסר בעצם אף אחד את עצמו לשום אדם. הפרט אמנם מאבד את חירותו הטבעית, אך זוכה בחירות ממוסדת. הנחת היסוד הבסיסית של רוסו בכל הקשור לרצון הכללי, היא כי אדם מסוגל לוותר על שיקוליו האנוכיים ולפעול למען טובת הכלל. בסופו של דבר זו גם טובתו שלו.
אחד המשפטים היותר שנויים במחלוקת בספרו של רוסו, האמנה החברתית, הוא המשפט שבו טוען רוסו כי במידה שיהיה מישהו "שימאן להישמע לרצון הכללי, יכריחהו לכך הגוף כולו. דבר זה אין פירושו אלא זה שיכריחוהו להיות חופשי". יש הרואים במשפט זה יסוד טוטליטרי עד כדי היווצרותה של דמוקרטיה טוטליטרית, כפי שתיאר ההיסטוריון יעקב טלמון. ברם, יש לו גם היבט חיובי מאוד בכל הקשור לתפיסתו האופטימית של רוסו בכל השייך לעניין טובתו של כל פרט באותה חברה אידיאלית שהוא הגה.
בתפיסתו של רוסו אדם חופשי הוא אדם החי על פי התבונה ונשמע לרצון הכללי. החוק במדינתו הוא ביטוי לרצון הכללי. רוסו ראה בחוק ערך מקודש המשמש כמחסום השומר על הפרט במדינה מפני שרירות לבו של השלטון. בני האדם כולם משרתים למעשה אחד את השני אבל אין להם אדון.
רכבת ונגרנאלפ

היסטוריה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.
יעקב לניאדו

ביוגרפיה

נולד בירושלים ב-17 בנובמבר 1930 (כ"ו בחשוון ה'תרצ"א) למזל ולרב דוד ציון לניאדו. בילדותו למד בתלמוד תורה, שהתנהל בשיטות לימוד מודרניות, ומשם המשיך לישיבת פורת יוסף.
בנערותו הצטרף לפלג של "ההגנה" בתנועת הנוער "ברית החשמונאים", ששימשה כמאגר כוח אדם מבצעי לפעולות של המחתרות העבריות בארץ ישראל.
בשנת 1947 במלחמת העצמאות נשלח להילחם בקרב על גוש עציון, בפלוגת החי"ש של גדוד מכמש. בקרב האחרון על הגוש ב-14 במאי 1948, ניצל לניאדו ממוות, כשהחליט יחד עם חברו לחבור לשיירת פצועים שיצאה מכפר עציון למשואות יצחק. הלוחמים שנותרו בכפר עציון נורו למוות בידי הכוחות הערביים שהגיעו מאוחר יותר למקום. בשעות הערב של אותו היום נלקח כשבוי בידי הלגיון הירדני לעבר חברון, שם שהה בשבי במתחם משטרת חברון במשך שלושה שבועות. מחברון הועבר למחנה השבויים אום אל ג׳מאל שבעבר הירדן, שם הצטרף אל השבויים מהעיר העתיקה ששהו במחנה. עם שחרורו מהשבי, חזר לביתו לאחר תקופה ארוכה ביותר שלא ראה את הוריו.
בשנת 1952 התגייס למשטרת ישראל, ואט אט התקדם בסולם התפקידים לדרגת קצין, ונמנה עם מייסדי משמר הגבול. בשנות ה-60 החל לשרת במוסד, וביצע מטעמו משימות שונות מסביב לעולם. בשנת 1966 נשלח לאתיופיה, כדי לייעץ בנושאי טכניקות לחימה ללוחמי הקומנדו של הקיסר היילה סלאסי. לקראת סיום תקופת פעילותו באתיופיה לאחר שלוש שנים, הוזמן אל הקיסר לשם קבלת מדליה.
עם חזרתו לישראל, מונה לניאדו לשמש כמושל הצבאי של רפיח שברצועת עזה, בשל ידיעותיו בשפה הערבית ובקיאותו בתרבות הערבית. כסגן-אלוף בצה"ל, מונה לשמש כנציג הצבא במפקדה הרשמית המשותפת, שכללה שלושה קולונלים - לניאדו, ועוד שני קולונלים מטעם האו"ם ומצרים. בתקופה זו התיידד עם קצינים מצרים.
עם החזרת שארם א-שייח' למצרים בשנת 1982 במסגרת הסכם השלום בין ישראל למצרים, קיבל פקודה לחתום על הסכמי ההחזרה. אף על פי שלא הסכים עם הפקודה באופן אישי, מילא אחריה בשל המחויבות והנאמנות שלו לממונים עליו.
לאחר שיצא לפנסיה העלה על הכתב את סיפור חייו בספר בשם "בשירות העם והמולדת", שזיכה אותו בפרס מפעל חיים לספרות צבאית חדשה של אוניברסיטת אריאל מטעם האחים מולדובן.
לניאדו היה נשוי לחביבה, ולזוג נולדו ארבעה ילדים. בשנותיו האחרונות התגורר בכפר אדומים.
הלך לעולמו ב-6 במרץ 2019.
ארכיטקט תוכנה

ארכיטקט תוכנה (באנגלית: software architect) הוא מתכנת בכיר המקבל החלטות הנוגעות לעיצוב תוכנה ברמה הגבוהה (high-level), ותפקידו להכתיב סטנדרטים טכניים לגבי טכניקות תכנות, כלים, תשתיות תוכנה ופלטפורמות מחשוב.
דמות ארכיטקט התוכנה החלה להתגבש עם התרחבות השימוש בתכנות מונחה-עצמים, בשנות התשעים המאוחרות של המאה ה-20, ובתחילת שנות האלפיים. תכנות מונחה-עצמים איפשר ליצור יישומים גדולים ומורכבים מאי פעם, מה שבתורו הצריך יותר תכנון ופיקוח ברמה הגבוהה. כמו כן, עם צמיחת הפופולריות של שימוש בארכיטקטורה רב-שכבתית בפיתוח תוכנה, גדל מספר האפשרויות השונות שבהן ניתן לממש יישומים. בעקבות התרחבות זאת, גדל במידה ניכרת גם הסיכון שפרויקט לפיתוח תוכנה ייצור בטעות מוצר "חדש", אשר למעשה כבר היה קיים קודם. גורמים אלה הביאו לצורך בתפקיד החדש, של "ארכיטקט תוכנה" בפרויקטים גדולים של פיתוח תוכנה.
שי (שיר)

פרקי השיר ותכניו

נושאי השיר הם החלוציות ונופי ארץ ישראל, הנצפים מדגניה א' בהם שהתה המשוררת בצעירותה בתקופת העלייה השנייה: הכנרת, הגולן, ואליהם המשוררת מביעה את אהבתה וגעגועיה. באמצעות דימויי צמחי פרי שכיחים בחקלאות העברית בארץ ישראל בתקופתה, המכונסים אל "טנא" מטאפורי, משרטטת המשוררת את מנעד הרגשות והגעגועים אל התקופה והנופים.
השיר המחורז הכולל שני בתים, מוצג כאיגרת לידיד, שלמשוררת ולו זכרונות עבר משותפים.
הבית הראשון מתאר כוונה ורצון להביע במלוא יופיָם את זכרונות העבר, עד כדי יצירה ספרותית; המשוררת מתארת את מאמץ היצירה, במבע ארספואטי. השורה הראשונה בו משוחחת עם פסוק מספר ירמיהו: "כֹּה אָמַר ה' צְבָאוֹת עוֹלֵל יְעוֹלְלוּ כַגֶּפֶן שְׁאֵרִית יִשְׂרָאֵל הָשֵׁב יָדְךָ כְּבוֹצֵר עַל סַלְסִלּוֹת" בספר ירמיהו, פרק ו', פסוק ט'.
מילות השיר "וְאֶשְׁלַח מִנְחָה לָךְ מִזִּמְרַת לִבִּי" מזכיר את תורה ס"ג בליקוטי מוהר"ן, על הפסוק "קְחוּ מִזִּמְרַת הָאָרֶץ בִּכְלֵיכֶם" (בראשית פרק מג פסוק יא), שזהו זמר וניגון שהביאו אחי יוסף אתם מארץ ישראל למצרים כמנחה ליוסף, ולא הפירות שמובנות בפשט הפסוק. יש כאן קשר גם לעולם החקלאות שיש לרחל קשר רב אליו, וגם לעולם החסידות והתורה שבו רחל קיבלה השכלה רבה בעיירת נעוריה.
 הבית השני, פורש תיאור חוויות חיים בחוות העלמות ובדגניה, בזמן הקצר ובזמן הארוך; בזמן הקצר מתוארים: בוקר, צהריים וערב, וביטוי מסכם שמשמעו כפול - "בַּעֲלוֹת יָמַי" - בזמן הקצר אולי שחרית; ובזמן הארוך אותן מילים עצמן מתארות את קורות החיים מאז ימיה המאושרים כחלוצה, כפי שמתארת אותם המשוררת, ששכבה אז על ערש דווי, עד "בַּעֲלוֹת יָמַי" - על סף קץ החיים. בסיום השיר, מעניקה אותו המשוררת לידידהּ כמתנה - שי; מערך נפשי-יצירתי, שדרבן את יצירתה, והתקיים, כנראה, ברוב תהליך היצירה של שיריה.
"כְּבִשְׁנִי-תוֹלַעַת בָּהּ אֶקְשֹׁר הַטֶּנֶא" כאן מדובר על מצוות הביכורים, שיש ציווי בתורה להביאם בחג השבועות. "וְלָקַחְתָּ מֵרֵאשִׁית כָּל-פְּרִי הָאֲדָמָה אֲשֶׁר תָּבִיא מֵאַרְצְךָ אֲשֶׁר ה' אֱלֹהֶיךָ נֹתֵן לָךְ--וְשַׂמְתָּ בַטֶּנֶא" (דברים פרק כו פסוק ב). רחל מציעה את השיר כמתנה, כמו שהיא הייתה מציעה לפני ה'.

ביצועים לשיר

ככל הידוע, "שי" הוא השיר היחיד שרחל שמעה את לחנו, שחיבר יהודה שרתוק (לימים שרת), מושר בימי חייה. 
לחנו השני, חובר על ידי מוני אמריליו. השיר בלחנו של אמריליו בוצע על ידי חוה אלברשטיין ודני גרנות, וצורף לתקליטם "בשירי רחל" בשנת 1969. 
לחנו השלישי, חובר על ידי לוי שער. השיר בלחנו של שער בוצע על ידי הפרברים והדודאים, בביצוע זה הושמטו המילים "כְּבִשְׁנִי-תוֹלַעַת בָּהּ אֶקְשֹׁר הַטֶּנֶא", יתכן בשל אי הכרת פרטי מצוות הביכורים בה יש ציווי לקשט את הטנא בצמר צבוע אדום (תולעת שני) ולכן לא הבינו מדוע מדובר על תולעת. 
לחן זה זכה לביצועים עממיים רבים. כמו כן, הזמר הבאסקי בניטו לרצ'ונדי  חיבר את הלחן של לוי שער לשיר הבאסקי בביצועו: "Ni, Sahatsa bezala" (בעברית: "אני, כמו עצי ערבה").
כמו כן, קיים ביצוע נוסף של הזמר היווני יורגוס דאלארס עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית.
קיים ביצוע נוסף ביוונית ללחן של לוי שער בפי הזמר כריסטוס ת'יוואיוס . ביוונית נקרא השיר To Doro.
רות ריישל

ביוגרפיה

נולדה לארנסט ומרים (לבית ברודנו) ריישל, גדלה בגריניץ' וילג' במנהטן וכנערה למדה זמן מה בפנימייה במונטריאול. בהמשך למדה באוניברסיטת מישיגן, שם פגשה את בעלה הראשון, האמן דאגלס הוליס. היא סיימה את לימודיה ב-1970 כשברשותה תואר שני בהיסטוריה של האמנות.
ריישל עברה עם הוליס לברקלי, קליפורניה, שם הוביל אותה עניינה הגובר באוכל להצטרף למסעדת סוואלאו כשפית ושותפה בבעלות. היא עבדה במסעדה בשנים 1973–1977, ושיחקה תפקיד משמעותי במהפכה הקולינארית שהתרחשה במקום באותה עת. ספר האוכל הראשון שהוציאה היה Mmmmm: A Feastiary, שראה אור ב-1972. ריישל נהפכה לכתבת אוכל ולעורכת במגזין "ניו וסט" (New West) בשנים 1973–1977, ובהמשך כיהנה כעורכת מדור המסעדות של עיתון "לוס אנג'לס טיימס" בשנים 1984–1993 וכעורכת אוכל ומבקרת מסעדות בשנים 1990–1993. ב-1993 שבה לעיר הולדתה ניו יורק והפכה למבקרת המסעדות של "הניו יורק טיימס", שאותו עזבה ב-1999 כשהתמנתה לעורכת הראשית של כתב העת "גורמה" (Gourmet).
ריישל ידועה ביכולתה "להעלות או להפיל" מסעדה בתשומת לבה הדקדקנית לפרטים ורוחה ההרפתקנית. היא מגדירה את משימתה כשאיפה "להפיג את המסתורין האופף את עולם הבישול המשובח" (חדשות CBS אונליין). היא זכתה בתשבחות הן מקוראיה והן מסופרים בשל כנותה לחשוף היבטים לא מחמיאים של המטבח העילי. דרך השקפה של מבקר מבחוץ, היא מבקרת בחריפות את הסקסיזם השכיח כלפי נשים בסצנת המסעדנות, כמו גם את טבען השחצני של מסעדות ומסעדני ניו יורק גם יחד.
למרות פרסומה הרב וסיפוריה האנקדוטליים על האופן שבו התחפשה כדי להסוות את זהותה על מנת לכתוב ביקורת בלי שיזהו אותה, היא סיפרה מדוע הפסיקה עם כך: "אני באמת רוצה לשוב הביתה ולבשל עבור בני משפחתי," היא אומרת. "אני לא חושבת שיש משהו חשוב יותר שאתה יכול לעשות עבור ילדיך מאשר להכין ארוחת ערב." (חדשות CBS אונליין). כיום נשואה ריישל למייקל סינגר, מפיק חדשות בטלוויזיה, ולהם בן, ניק.
ריישל זכתה בארבעה פרסי ג'יימס בירד: ב-1996 וב-1998 עבור ביקורת המסעדות, אחד ב-1994 עבור עיתונאות ואחד ב-1984 עבור ספרה Who's Who of Food and Beverage in America, וכן זכתה בפרסים נוספים שהעניק לה ארגון עיתונאי האוכל של אמריקה. היא גם קיבלה את פרס אליזבט קאטר מורו של ימק"א, ששיבח את היותה אשה חזקה ומצליחה. ריישל הנחתה תוכנית טלוויזיה בת שלושה פרקים בערוץ האוכל (Food Network) בשם "Eating Out Loud", המתארת את המטבח מכל פינה בארצות הברית, בניו יורק ב-2002 ובמיאמי ובסן פרנסיסקו ב-2003. היא מרבה להתארח בתוכנית של לאונרד לופטס (Lopate), שמשודרת פעם בחודש ברשת הרדיו "WNYC" בעיר ניו יורק ועוסקת באוכל.
סנט שאפל

סנט שאפל (בצרפתית: Sainte-Chapelle) היא כנסייה גותית הנמצאת באיל דה לה סיטה שבפריז. היא נבנתה בידי לואי התשיעי, מלך צרפת, לאחר שובו ממסע הצלב השביעי. לואי התשיעי רכש מבלדווין השני, קיסר קונסטנטינופול, את נזר הקוצים של ישו, והחליט לבנות קפלה מלכותית מיוחדת לאחסנתו, היא סנט שאפל. הכנסייה נבנתה בשנים 1242-1248, ונחנכה ב-26 באפריל 1248. סנט שאפל היא דוגמה מצוינת לסגנון גותי קורן (Rayonnant) שהתפתח בפריז בתקופת בנייתה.

היסטוריה

הכנסייה תוכננה ב-1241, לאחר שובו של לואי התשיעי ממסע הצלב וקניית נזר הקוצים של ישו והרומח הקדוש משליט קונסטנטינופול. הכנסייה הושלמה ב-1248 ונחנכה ב-26 באפריל. הכנסייה נבנתה כקפלה עבור הארמון המלכותי. בעוד שהארמון עצמו נהרס במהלך השנים, הקפלה וארמון הצדק (המקום בו האצילים שטחו את טענותיהם למשפט בפני המלך) שרדו.
סנט שאפל נבנתה על מנת לאחסן שרידי קודש חשובים: נזר הקוצים של ישו, תמונת אדסה ועוד כ-22 שרידי קודש של ישו, שהגיעו לידיו של לואי התשיעי, מאז אוגוסט 1239, באמצעות שני נזירים דומיניקנים מונציה. בעוד אצילים אחרים גנבו שרידי קודש, רכש לואי התשיעי את שרידיו שלו תמורת סכום מלא מבלדווין השני, קיסר קונסטנטינופול. על שרידי הקודש שילם לואי 135,000 ליברות, בעוד שעל בניית הקפלה שילם 40,000 ליברות. ב-1241 נוסף גם חלק מהצלב האמיתי לרשימת שרידי הקודש. כך הפכה הקפלה לאוצר יקר של שרידי קודש. פיתוחי האבן נצבעו ועליהם צוירו מדליונים ובהם קדושים נוצריים וקדושים מעונים בתוך קווטרפוילים, בחלק התחתון של קיר הארקדה שעליו נתלו אריחים עשירים. 
בניית הקפלה חושפת את שאיפותיו של לואי התשיעי להפוך את צרפת לממלכה הנוצרית החשובה בזמנה, על רקע דעיכת כוחן של קונסטנטינופול, בה שלט רוזן פלנדריה ושל האימפריה הרומית הקדושה. כשם שהקיסר יכול היה לעבור בפרטיות מארמונו לאיה סופיה, כך יכול היה לואי לעבור ישירות מארמונו לסנט שאפל. ב-1297, העניקה הכנסייה ללואי התשיעי מעמד של קדוש נוצרי.
הקפלה המלכותית ניצבת מעל קפלה תחתית ששימשה ככנסייה הקהילתית עבור דיירי הארמון המלכותי, שהיה מושב הממשלה באותה תקופה. 
למרות שהיא נחשבת לכנסייה קטנה ואינטימית, בלטה סנט שאפל מעל גגות הארמון המלכותי. ההיבט היפה והבולט ביותר בקפלה הוא חלונות הויטראז' מזכוכית צבעונית, הנחשבים למובחרים ביותר מסוגם בעולם. החלונות מותקנים בתוך עבודת אבן עדינה. רוב הקפלה בנויה בסגנון גותי קורן אך במהלך המאה ה-15 נוסף חלון רוזטה בסגנון הלהבות (Flamboyant) לחזית המערבית.
בתעודות הנוגעות לבניית סנט שאפל לא מוזכר אף שם של מתכנן או בנאי, אך השם פייר דה מונטריי (Pierre de Montreuil), שבנה מחדש את האפסיס של בזיליקת סן דני והשלים את חזית קתדרלת נוטרדאם ואף הוסיף לקתדרלה חלון רוזטה, מקושר לעיתים עם סנט שאפל.
במהלך המהפכה הצרפתית הפכה הקפלה למשרד מנהלתי, וארונות מלאים בתיקיות הסתירו את חלונותיה. בכך נמנע נזק והשחתה לחלונות, בניגוד לספסלים ומסך העץ שהושחתו, הצריח שנהרס ולשרידי הקודש שפוזרו. 
במאה ה-19 שיחזר ויולה לה דוק את סנט שאפל ובנה מחדש את הצריח בתכנונו הוא. החל מ-1862 נחשבת סנט שאפל למונומנט היסטורי לאומי.
העתק של סנט שאפל נמצא בשיקגו, אילינוי. קפלת סנט ג'יימס של Archbishop Quigley Preparatory Seminary הממוקמת ב-103 מזרח ברחוב שסטנט (Chestnut), שנבנתה בסביבות 1900 של ג'ורג' קרדינל מנדלין (George Cardinal Mundelein).
בשנת 1991 עת הוכרזו גדות הסן בפריז כאתר מורשת עולמית נכללה גם סנט שאפל בתיחום האזור המוכרז.
רוב וקרוב הלך אחר הרוב

עגלה ערופה

לפי כלל זה, נקבע כי למרות שבפרשת עגלה ערופה קובעת התורה שבמקרה שנמצא מת סמוך ליד עיר מוטלת האחריות על בני העיר הקרובה - "וְהָיָה הָעִיר הַקְּרֹבָה אֶל הֶחָלָל וְלָקְחוּ זִקְנֵי הָעִיר הַהִוא עֶגְלַת בָּקָר אֲשֶׁר לֹא עֻבַּד בָּהּ...", אין זה אלא אם העיר נמצאת במקום שאין עיר נוספת בסביבה שיוצאים משם אנשים לכיוון המקום שבו נמצא ההרוג, והעיר נמצאת במקום מבודד ושומם "בין ההרים". אבל במקרה שישנה עיר או ערים נוספת הקרובה למקום ואנשיה עוברים במקום זה שמחוץ לעיר הקרובה, מוטלת האחריות על העיר שמספר אנשיה הגדול ביותר, שכן לפי הכלל "הלך אחר הרוב" יש להניח שמשם יצא הרוצח.

נידה

כמו כן, משפיע הכלל על הלכות נידה, הלכה זו מבוססת על המשנה הידועה:
משל משלו חכמים באשה: החדר והפרוזדור, והעלייה. דם החדר טמא, דם העלייה טהור. נמצא בפרוזדור, ספקו טמא לפי שחזקתו מן המקור
במקרה שנמצא דם בפרוזדור, עומדות בפנינו שתי אפשרויות שעל פיהן ניתן להסיק מהו מקור הדם. האחד הוא - החדר (צוואר הרחם) שמשם רוב הדמים מגיעים למקום זה, והשני הוא "קרוב" - נקב השתן קרוב יותר למקום. עלרבי חייא פסק ש"דם הנמצא בפרוזדור חייבין עליו על ביאת מקדש ושורפין עליו את התרומה", כלומר אם נמצא דם במקום זה אנו מסיקים בוודאות שהוא מצוואר הרחם והאישה טמאה בטומאת נדה, ולכן אם באה במצב זה לבית המקדש היא עברה עבירה שעונשה כרת, וכן אם נגעה בתרומה שורפין אותה.

השבת אבידה

כלל זה משפיע גם על המשפט העברי: במקרה של גוזל הנמצא על הארץ בסמיכות לשני שובכים, אם יש ויכוח בין שני בעלי השובכים וכל אחד מהם טוען שהיא שלו, על מוצא האבידה להשיב אותה למי שמספר הגוזלים שברשותו הגבוה ביותר, ולא למי ששובכו יותר קרוב.
פארק נחל חדרה

היסטוריה

ראשיתו של הפארק בהחלטה משותפת של קרן קיימת לישראל וחברת החשמל, שהתקבלה לאחר הקמת תחנת הכוח בשנת 1982, ולפיה, על מנת לטהר את מי הנחל המזוהם, יוזרמו מי הים הנשאבים לשם קירור תחנת הכוח אל הנחל. לשם כך נסלל צינור בקוטר של שני מטרים, המזרים מי ים בהספק של 16,000 ממ"ק בשעה, בטמפרטורה של 24 מעלות בחורף ו-37 מעלות בקיץ. בד בבד הוקם סכר סמוך לכביש 2 המפנה מהמקום את המים המזוהמים המגיעים מחלקו העליון של נחל חדרה, והמשמש גם כגשר מעל הנחל. פעולות אלה הפכו את קטע הנחל התחתון שאורכו 1.25 ק"מ, לנחל זורם ונקי ברוחב של עד 40 מטרים, וסביבו הוכשר הפארק המשתרע על פני שטח של 750 דונם. המים זורמים מתחנת הכוח אל אפיק הנחל דרך מערכת של ארבעה סכרים בגובה של 2.5 מטרים, שלידם הוכשרו בריכות קטנות בהן ניתן לשבת. לאורך הגדה הצפונית של נחל חדרה הוקמה סוללת מאפר פחם בגובה של 17 מטרים, אשר בה נטעו עצים ושיחים המייצבים אותה. לאורך הגדה הדרומית של הנחל הוקמה טיילת עשויה בטון ואבנים, והוקמה בה מזרקה המכונה "כיכר המבוע" ולידה בריכה. 
בשנת 2010 הועבר לפארק אתר ההנצחה לאבשלום פיינברג שהיה קודם בצד כביש 4, דרומית לחדרה.
על הגדה הדרומית של הנחל צומחות שתי חורשות אקליפטוס שנטעו במקום בשנות ה-30 של המאה ה-20, כדי לעצור את התפשטות חולות החוף מזרחה. בין שתי החורשות התגלה אתר ארכאולוגי מהתרבות הכבארית (לפני 18,000 שנים), ובו נמצאו כלים מצור ומעצמות. סמוך לחורשה חיים עופות מים דוגמת שלדג גמדי, אנפה אפורה, סופית מצויה, ברכיה, ואלפי קורמורנים השוהים באתר בין החודשים נובמבר ומרץ. העופות ניזונים, בין היתר, מאוכלוסיית הדגים ששבה אל הנחל לאחר טיהורו ושיקומו. במקום הוכשרו חניון לעריכת פיקניקים ומתקן לגלישה בחול הדיונות. סמוך ממזרח לכביש 2 שוכנת חוות חפציבה, חווה חקלאית שפעלה החל משנת 1906 ועד לפירוקה בשנת 1929. שביל ישראל עובר דרך הפארק לאורך הגדה הדרומית של נחל חדרה.
בעבר היה שפך נחל חדרה לים התיכון חסום ועל כך כתב המשורר נתן יונתן את שירו "חופים הם לפעמים".
בשנים האחרונות מתקיים בחודש ספטמבר (באחד מחגי תשרי) פסטיבל בום בוקס בפארק.                                                                                        בפסטיבל השנה השתתפו אמנים ישראליים כגון אביאור מלסה, אברהם טל, איזי, אליעד, ברי סחרוף, ג'ימבו ג'יי, דודו טסה, דודו פארוק, הדג נחש, התקווה 6, חנן בן ארי, טונה, מרסדס בנד, נטע ברזילי, נצ'י נצ', סאבלימינל, עידו B וצוקי, פלד, Full trunk, Balkan Beat Box.
טבח ז'ילבה

טבח ז'ילבה (ברומנית: Masacrul de la Jilava) הוא שמו של אירוע דמים, שהתרחש ברומניה, בליל ה-26 בנובמבר 1940, תחת שלטון המדינה הלאומית-לגיונרית, כשקבוצת לגיונרים, מרביתם מהמשטרה הלגיונרית, רצחו בבית הסוהר הצבאי ז'ילבה 64 עצירים.
בלילה שבין ה-29 ל-30 בנובמבר 1938 נרצחו ברומניה, בפקודת קרול השני, מלך רומניה, 14 לגיונרים, מראשי התנועה הלגיונרית: מנהיג התנועה, קורנליו זליה קודריאנו, שלושת הניקדורים ועשרת הדצ'מווירים. 
ברית המועצות חתמה עם גרמניה הנאצית על הסכם מולוטוב-ריבנטרופ, שהכיר בתביעות ברית המועצות מול מחוזות דרום רומניה. התחזקות גרמניה הנאצית ואיטליה הפשיסטית וירידת כוחן של צרפת ובריטניה, בנות הברית המסורתיות של רומניה, הציגו את רומניה מבודדת מול הרוויזיוניסטים בעלי התביעות הטריטוריאליות כלפיה. תכתיב וינה קרע את צפון טרנסילבניה והעביר אותו לריבונות הונגרית ואולטימטום סובייטי אילץ את הממשל והצבא הרומני לצאת מבסרביה ומחוזות נוספים עליהם השתלטה ברית המועצות. קריעות אלה זעזעו את רומניה והביאו לחילופי שלטון המלך בשלטון הדיקטטורי של גנרל יון אנטונסקו והתנועה הלגיונרית.
לאחר הקמת המדינה הלאומית-לגיונרית, המשטר החדש, בהתאם לצו-חוק מספר 3321 הקים "ועדה מיוחדת לחקירה פלילית", שפתחה בחקירות ומעצרים לאיתור האחראים לרצח אותם לגיונרים. הוועדה התכנסה ל-38 ישיבות, שבמהלכן נערכו 60 חקירות ונלקחו 58 עדויות. בית הדין הצבאי אישר מעצרים על פי רשימות חשודים וכך נעצרו 33 אישים כבר בשלבים המוקדמים ובהם בעלי תפקידים לשעבר במשטר הקודם, שנחשדו בכך שהיה להם חלק ברציחות של ראשי הלגיונרים בסוף נובמבר וברציחות נוספות של לגיונרים, בסה"כ 292 רציחות.
בלילה שבין ה-26 ל-27 בנובמבר 1940 עסקו הלגיונרים בחשיפת גופות ראשי התנועה שנרצחו שנתיים לפני כן, נקברו ונוצקה מעל הקבר פלטת בטון גדולה. הוריה סימה החליט שאירוע זה לא יכול לעבור מבלי שהאשמים ברציחות ישלמו על כך. תכנון הרצח היה קל, כי שמירת העצירים הייתה בידי משמר של לגיונרים. על בית הסוהר עצמו שמרו חיילים, אך הלגיונרים היו בתוכו וניצלו מרווח בין משמרות החיילים לביצוע הרצח. לקראת הכניסה לתאי העצורים דאגו להוריד מראש את המנעולים ולפי סימן מוסכם נכנסו ורצחו את כל האסירים.
בחקירה שנערכה מאוחר יותר נמצא שחלק מהנרצחים, בנוסף לפצעי הירי, סבלו גם מחתכים המעידים על שימוש בגרזן. ב-28 בנובמבר נמסרה הודעה רשמית כוזבת בה צוין שלגיונרים, שעסקו בהוצאת גופות מנהיגיהם הרצוחים, בלהט יצריהם ביצעו את הוצאתם להורג של הרוצחים. בעקבות אירוע זה ניתנה הוראה לפירוק המשטרה הלגיונרית.
גמא בפרסאוס

מאפיינים

γ בפרסאוס מורכב מזוג כוכבים המקיפים זה את זה במסלול אליפטי מאוד כך שהמרחק ביניהם נע בין 2.3 יחידות אסטרונומיות ובין 19 יחידות אסטרונומיות (דומה למרחקו של אורנוס מהשמש) בזמן הקפה של 14 שנים ו-214 ימים. מישור ההקפה משיק לקו הראייה אל הזוג ממערכת השמש ולכן בכל פעם שהכוכב הגדול מבין השניים עובר על פני השני הוא מסתיר אותו לחלוטין והבהירות הכוללת של הזוג יורדת ב-0.3 דרגות בהירות. הליקוי המשני כמעט שלא מורגש כיוון שהכוכב השני קטן בהרבה מהכוכב הראשי ורק עובר על פניו בלי להסתירו. קרבתם הרבה זה אל זה לא מאפשרת לצפות בהם בנפרד והיותו של γ בפרסאוס כוכב כפול התגלתה לאחר שנמצאו שינויים מחזוריים במהירות הרדיאלית שלו. הליקוי הראשי שמסתיר את אחד בן הזוג הקטן מאפשר למדוד במדויק את הספקטרום של בן הזוג הגדול ובאמצעותו להעריך מתוך הספקטרום המשותף גם את תכונותיו של בן הזוג הקטן.

γ בפרסאוס A

γ בפרסאוס A הוא המסיבי והבהיר מבין שני בני הזוג. זהו ענק צהוב מסוג ספקטרלי G8 III, מסתו כ-2.7 מסות שמש ורדיוסו כ-23 רדיוסי שמש. טמפרטורת פניו היא כ-4,900 קלווין והוא קורן בעוצמה של פי 265 מעוצמת ההארה של השמש באור נראה ובערך פי 290 ממנה בצרוף הקרינה בתחום התת-אדום, זאת מכיוון שטמפרטורת פניו נמוכה בקרוב ל-1,000 קלווין מזו של השמש. בליבתו של הכוכב כבר אזל המימן והוא עבר להתיך הליום לפחמן תוך כדי התקררות והתנפחות, בדרך להפוך לענק אדום. כשיאזל גם ההליום הוא צפוי להפוך לננס לבן.

γ בפרסאוס B

γ בפרסאוס B הוא הקטן והעמום יותר מבין השניים, אך הוא חם בהרבה מבן הזוג. זהו תת-ענק לבן מסוג ספקטרלי A2 IV (לפעמים מסווג ככוכב הסדרה הראשית לבן מסוג ספקטרלי A3 V), מסתו כ-1.65 מסות שמש ורדיוסו כ-3.2 רדיוסי שמש. טמפרטורת פניו כ-9,250 קלווין והוא מאיר בעוצמה של פי 85 מעוצמת ההארה של השמש באור נראה ובערך פי 100 ממנה בצרוף הקרינה בתחום העל-סגול. הכוכב נמצא בשלבי סיום של שלב היתוך המימן שבליבתו להליום והוא צפוי גם כן להתחיל בתהליך התקררות והתנפחות.
היינריך העשירי, דוכס בוואריה

ביוגרפיה

היינריך נולד בשנת 1108 להיינריך התשיעי, דוכס בוואריה ולוולפהילדה מסקסוניה, בתו של מגנוס, דוכס סקסוניה. בשנת 1126 מת היינריך התשיעי, והיינריך עלה לשלטון במקומו בבוואריה. בשנת 1127 התחתן היינריך עם גרטרוד מזיפלינגנבורג, בתו של לותאר השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ולזוג נולד הבן היינריך הארי, דוכס סקסוניה ובוואריה. היינריך תמך בלותאר במאבקו כנגד האחים פרידריך השני, דוכס שוואביה וקונראד, מלך גרמניה. בשנת 1136 נטל היינריך חלק במסעו של חמיו לאיטליה, וסייע לו בכיבוש ממלכת סיציליה. כגמול על עזרתו, מונה היינריך למרקיז טוסקנה ודוכס ספולטו.
לאחר מותו של לותאר השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה בשנת 1137, היה היינריך בין המועמדים לרשת את הכתר, אולם לבסוף נבחר קונראד השלישי, מלך גרמניה. קונראד דרש מהיינריך לוותר על דוכסות סקסוניה, אולם היינריך סירב ואף נמנע מלהישבע שבועת אמונים לקונראד. בתמורה, נישל קונראד את היינריך בשנת 1139 מנחלותיו, ומסר את דוכסות בוואריה ללאופולד הרביעי, מרקיז אוסטריה, ואת דוכסות סקסוניה לאלברכט "הדב". היינריך החל לגייס את כוחותיו והצליח להחזיר לידיו את דוכסות סקסוניה, אולם לפתע מת בפתאומיות, תוך שהוא משאיר את בנו הקטן היינריך הארי, דוכס סקסוניה ובוואריה.