google/wiki40b huggingface dataset:
סקר זיהום קרקע

סקר זיהום קרקע הוא תהליך חקירה של אתר החשוד בזיהום קרקע שנועד לקבוע האם קיים זיהום והאם הזיהום מהווה סכנה לבריאות האדם או לסביבה. כדי לבצע סקר זה יש להשתמש בידע רב בתחומים שונים: עקרונות מדע הקרקע, גאומורפולוגיה, גאולוגיה, ביוכימיה, הנדסת הסביבה, גאוגרפיה ועוד. תחילה נתונים לסקר קרקע מושגים על ידי דגימות בשטח ושימוש בחיישנים, כמו למשל PID. בשטח ישנו גם שימוש במכשירים טכנולוגים שונים כמו למשל GPS לאיתור נקודות ציון ומכשירי צילום מיוחדים לשם תיעוד השטח. מטרת הסקר לברר את סוגי המזהמים וריכוזיהם (כמו למשל עופרת ו-TPH), היקף הזיהום, הסכנות הטמונות בו והאפשרויות השונות לטיפול באתר ושיקומו.
סקר הקרקע הוא חלק מה-IRBCA המבוצע במסגרת הטיפול בקרקעות מזוהמות בארץ.

סקר גז קרקע

מטרת סקר גז קרקע [גז"ק] היא לזהות את מוקדי הזיהום בקרקע. סקר זה מבוצע רק אם באתר יש חשד למזהמים שהם חומרים אורגנים נדיפים או חצי נדיפים או חומרים אנאורגניים נדיפים (למשל כספית). בסקר מתבצע איסוף של גזי קרקע ואנליזת המרכיבים, שהם לרוב מרכיבי דלק נדיפים וחצי נדיפים.
ישנן שתי שיטות בסיסיות לסקרי גז קרקע המבוצעות בשטח. הראשונה היא סקר גז קרקע אקטיבי שבו נשאב החוצה נפח של גז קרקע לתוך מיכל או ישירות לתוך אנלייזר. הסוג השני הוא סקר גז קרקע פאסיבי שבו חומר סופח נקבר באזור המתאים כך שאדי המזהמים יספחו באופן סלקטיבי במהלך הזמן תוך שימוש בזרם אדים מקיף דרך תחת פני השטח.
השיטה הפאסיבית מבוצעת לאורך זמן ונותנת אינדיקציה איכותית על פיזור הזיהום וסוג המזהמים. השיטה האקטיבית נותנת אינדיקציה כמותית.
על פי דיגום הקרקע וניתוח תוצאות הדגימות בשיטות אנליטיות במעבדה, ניתן להעריך את היקף השטח המזוהם ולתחום אותו.
במרבית המקרים סקר גז הקרקע משמש לבירור חשד לזיהום קרקע לאחר ביצוע סקר היסטורי, אך יש מקרים נוספים בהם נדרש/ניתן לבצע סקר גז"ק, כגון בסיום טיפול בקרקע מזוהמות עם גזי קרקע, או לצורך ניטור יעילות הטיפול בקרקע מזוהמת.

דיגום קרקע

השלב השלישי בסקר קרקע הוא דיגום הקרקע (סקר הקרקע עצמו) הכולל את סדרת הקידוחים, הוצאת דגימות קרקע מעומקים שונים וקביעת ריכוזי הזיהום. אנליזת דוגמאות הקרקע נעשית במעבדה מוסמכת ונבדקים ריכוזי פחמימנים ממוצא דלקים TPH ומתכות. בישראל השתמשו עד יוני 2016 בשיטה EPA 418.1, אולם החל מה-1 ביוני 2016 הדרישה היא לבצע אנליזה ל-TPH בשיטת 8015 EPA, לקביעת ריכוז פחמימנים ממוצא דלקים בקרקע.
מלבד ריכוז המזהמים (דלקים, שמנים ומתכות) נבדקים גם פרמטרים נוספים כגון רמת החומציות של הקרקע, אחוזי חדירות למים, התנגדות חשמלית ועוד. בהתאם לכך מעריכים את העלויות הצפויות של הטיפול ומשך שיקום הקרקע.
בסיום שלב דיגום הקרקע ולאחר ניתוח הממצאים נקבע האם הקרקע מהווה סיכון לציבור ולסביבה ולכן יש לטפל בקרקע, או שהקרקע אינה מהווה סיכון ותהליך הבדיקה מסתיים.

הסמכה לדיגום

על מנת שתוצאות דיגום גז קרקע אקטיבי ודיגום קרקע יקבלו הכרה על ידי המשרד להגנת הסביבה, דוגם הקרקע צריך להיות בעל הסמכה מהרשות הלאומית להסמכת מעבדות על פי תקן ISO 17025. דיגום גז פאסיבי לא דורש הסמכה כזו.

טיפול

לאחר השלמת סקר קרקע מלא, כאשר מתקבלת תמונה מלאה על היקף הזיהום ופרישתו במרחב, ניתן להציע תוכנית לטיפול. ברוב המקרים בהם מתגלה זיהום קרקע ואין מניעה מיוחדת לכך, הקרקע המזוהמת נחפרת (על ידי חברה המתמחה בחפירה ופינוי של קרקע מזוהמת) ומפונה לטיפול ביולוגי או להטמנה. כל הטיפול נעשה בתיאום עם המשרד להגנת הסביבה.
הרשות לבקרת תקציבים

הרשות לבקרת תקציבים הוא הגוף האחראי על הבקרה התקציבית של קבוצות הכדורגל בליגות המקצועניות בישראל.
הרשות הוקמה על ידי ההתאחדות לכדורגל בתחילת שנות ה-90 בעקבות המלצותיה של ועדה ציבורית שקמה על ידי ההתאחדות למציאת פתרון למצבן הכלכלי הקשה של מספר רב של מועדוני כדורגל בישראל. הרשות מורכבת מיושב ראש וועדה המורכבת מארבעה בעלי תפקידים בנוסף ליושב ראש. תפקיד הוועדה הוא להכריע במקרים בהם אין הסכמה בין יושב ראש הרשות לבין הקבוצות אשר מתנהלות מולו. בראש הרשות לבקרה תקציבית עומד עופר אורליצקי המכהן כיושב ראש, וחברי הוועדה הם שוקי כהן, ישראל לוין, אבי גרא ואלעד מאירי.
על כל הקבוצות המקצועניות הרשומות בהתאחדות לכדורגל להגיש לרשות לבקרה תקציבית לפני ה-1 ביולי בכל שנה דו"ח כספי מבוקר על ידי רואה חשבון המתייחס לעונת הכדורגל שחלפה והסתיימה ב-31 במאי, ואת תקציב המועדון לעונת המשחקים הקרובה. הרשות סוקרת את הדוחות שהוגשו ובוחנת האם המועדונים עמדו בתקציב העונה החולפת, והאם התקציב לעונה הקרובה תואם את צפי ההכנסות של המועדון. בנוסף, על המועדונים להעביר את חוזי השחקנים והמאמנים לאישור הרשות, ובהתאם לתקציב לעונה הקרובה כפי שנכתב בדו"ח שהוגש.
ללא אישור הוועדה, שחקן או מאמן לא יקח חלק במסגרת רשמית המנוהלת על ידי ההתאחדות לכדורגל. משנת 2006, בעקבות החלטת אופ"א לאסור על קבוצות להשתתף בטורנירי אופ"א ללא מאזן נקי מחובות לשחקנים ובעלי תפקידים בתוך המועדון, משמשת הרשות כמפקחת על הקריטריון הפיננסי של אופ"א.
אבובית הכליה

מבנה היסטולוגי

מערכת האבוביות של הכליה מורכבת מהאבובית המקורבת, לולאת הנלה, האבובית המרוחקת והצינור המאסף. לכל אחד ממרכיבים אלו יש מאפיינים היסטולוגיים ספציפיים. האבובית המקורבת היא קטע התחלתי מפותל, המונח בתוך הקליפה ומאופיין בגבול אדום מודגש בשולי הנהור, כתוצאה מקיומו של brush border של האפיתל עצמו. ניתן לראות במיקרוסקופ אלקטרוני כמות גדולה של מיטוכונדריה שמספקת את האנרגיה הדרושה לפעילות האבובית, אשר בה מתבצעת ספיגה פעילה של שני שלישים מהחומרים המופרשים בתסנין הראשוני. מאפיין נוסף הוא קיומם של אינטר-דיגיטציות בין התאים, המביאה לטשטוש הגבולות בין התאים. אבובית זו בנויה משני חלקים: החלק המפותל, ולאחריו החלק הישר, היורד לכיוון הליבה.
לולאת הנלה היא קטע אמצעי ישר המונח בתוך הפירמידה שבלשד הכליה. קטע זה יוצר צורת פרסה. האבובית בלולאת הנלה היא דקה מאד ובעלת נהור צר. התאים שטוחים יחסית ואין מבנה של brush border. האבובית המרוחקת, קטע סופי מפותל המונח בקליפה, מרכזת את השתן ומחמיצה אותו. גם בה אין brush border ויש אינטר-דיגיטציות פחותות, ולכן ניתן לזהות גבולות בין תאים. הנהור בה רחב יותר. החלק האחרון הוא הצינור המאסף, הדומה מבחינה היסטולוגית לאבובית המרוחקת, עם תאים שטוחים ונהור רחב יותר. בצינור שני סוגים של תאים: principal ו-intercalated.
רפאל לוי (סופר)

קורות חיים

רפאל לוי נולד בתוניס בשנת 1898, למשפחה שמוצאה מברודי (אוקראינה של היום) והיגרה לתוניס בתחילת המאה ה-19 דרך ג'יברלטר וקזבלנקה. לוי התחנך בבית ספר של כל ישראל חברים (כי"ח) בעיר מולדתו תוניס. בהמשך נשלח ללימודים בפריז בבית המדרש למורים של כי"ח (ENIO). לאחר שהשלים תעודת הוראה בשנת 1917 עבד כמורה בבתי הספר של כי"ח בערים תוניס, סוסה (1934-1938) וקזבלנקה (1938-1944). בשנת 1944 התמנה למנהל בית ספר בתוניס. בתור מנהל בית הספר הוא שם דגש על לימודי עברית מודרנית, וכן יזם יוזמות קהילתיות שונות, כגון פתיחת מרכז העשרה לציבור הרחב ("אוניברסיטה עממית"), בו העבירו קורסים ללימודי שפות זרות ונערכו הרצאות פומביות על נושאי מדע ורוח. הוא עצמו הרבה להרצות על נושאים ספרותיים.
תחת שם העט ריוול (Ryvel), עסק לוי בכתיבה ספרותית של סיפורים קצרים, נובלות, שירה ומחזות בצרפתית שעסקו בעיקר בכל הקשור לחיים היהודים ברובע היהודי המסורתי (חארת אל-יהוד) בתוניס. לוי השתייך לדור הראשון של סופרים יהודים-תוניסאים הכותבים בצרפתית, שערכו מעבר מהספרות בשפה ערבית יהודית של סופרים בני הדור הקודם כגון יעקב הכהן, אליעזר פרחי ואחרים. סופרים יהודים תוניסאים נוספים שהחלו לכתוב בצרפתית באותה תקופה היו ויטליס דנון וז'ק ויקטור לוי (ידוע בשם העט: "והל"; Vehel) איתם שיתף פעולה לכתיבה של אחד מספריו המוכרים ביותר, La Hara conte ‏(1929) - "הרובע היהודי מספר", אנתולוגיה של סיפורים קצרים של שלושת הסופרים. 
ספרים ידועים אחרים של לוי הם Le Bestiaire du ghetto ‏(1934), Les Lumières de la Hara ‏(1935) וספר השירה Les Chants du ghetto ‏(1937). אהדתו של לוי לציונות באה לידי ביטוי במחזה ציוני שחיבר, "ארץ ישראל" (Terre d'Israël,‏1927), שהוצג בתיאטרון העירוני של תוניס ובאלג'יר. גם מחזות אחרים פרי עטו הוצגו בתיאטרונים בערים הגדולות של תוניסיה. אחד ממחזותיו הקצרים, Tseddaka ‏(1931), תורגם לעברית בשנות ה-60. הוא קיבל הכרה כסופר גם מחוץ לקהילה היהודית: בשנת 1931 זכה בפרס קרתגו (Prix de Carthage), הפרס היוקרתי ביותר לספרות תוניסאית, על ספרו L’Enfant de l’Oukala שיצא לאור באותה שנה; על פועלו הספרותי והחינוכי הכללי קיבל מהממשל התוניסאי את אות הכבוד "נישאן איפתיכאר" ואת עיטור "זורמיי" ומממשלת צרפת את אות הכבוד "קצין האקדמיה הצרפתית". אשתו חנה, שהייתה גם היא אשת חינוך מוכרת בבתי הספר של כי"ח בתוניסיה, קיבלה גם כן את אותות "נישאן איפתיכאר" ו"קצין האקדמיה הצרפתית".
לאחר מלחמת העולם השנייה ומאורעות השואה פרסם אסופת שירה בשם Le Nebel du galouth ‏(1946) הכואבת את סבלו של העם היהודי מראשית ימי הגלות ועד השואה. בספר מעלה המשורר גם את זכר סבלם של יהודי תוניסיה בשנות מלחמת העולם השנייה. בזמן המלחמה נהרגו אחותו אמה (Emma) ושלושה מאחייניו. 
לוי כתב בקביעות גם למספר עיתונים יהודים ולא-יהודים בצרפת ותוניסיה, בהם "Archives Israélites" ו-"Paix et Droit", עבורם הוא שימש הכתב המיוחד בתוניסיה ופרסם בהם דיווחים, סיפורים וכתבי הגות. 
לאחר עצמאות תוניסיה בשנת 1956 עבר לחיות בצרפת. באותה שנה פרסם את ספרו האחרון, ספר שירה בשם "שבוע שושנים" (Semaine des Roses). גם בספר זה ניכרת השפעת השואה על לוי. אחת הפואמות בספר, "דיפטיכון של שושנה", זכתה בפרס לשירה מעיריית ניס. לוי נפטר בקאן בשנת 1972. רבים מספריו יצאו לאור במהדורות חדשות לאורך השנים וכמו כן הוצאו לאור כתבים שלא הספיק לפרסם בחייו.
אורפלים

אוּרְפָלִים הם היהודים יוצאי העיר אורפה (Urfa) שבדרום-מזרח אנטוליה  (טורקית Güneydoğu Anadolu Bölgesi). בתקופות מסוימות נקראה העיר בשם היווני אֶדֶסָה (Edessa). על פי כמה מסורות, אורפה היא אור כשדים (Ur Kasdim) שבמקרא, למרות שיש ארכאולוגים הקובעים את מיקום אור כשדים בעיראק של ימינו. היהודים יוצאי העיירות הקרובות סוארק (Suruc) - סוארקלים, וג'רמיק (או צ'רמיק) (Cermik) - ג'רמוקלים (גם: צ'רמוקלים), מכונים גם הם אוּרְפָלִים. זאת בגלל הקרבה הגאוגרפית הרבה בין הקהילות, וכן בגלל קשרי החיתון הרבים בין שלוש הקהילות. 
נוסח תפילות הקהילה חסר תפילות שנוספו בתקופת בית שני או לאחריו. מכאן, מניחים שקהילה זו התגוררה באורפה קרוב ל-2500 שנים, כלומר יהודי אורפה הם צאצאי גולים של בית המקדש הראשון. עם עלייתם ארצה, נהגו דור זה לציין בחגים את נוסח תפילתם הייחודי לאורפה. יחד עם זאת, מאז שעלו לארץ ישראל חברו בני הקהילה לעולים מפרס וכורדיסטן ועל כן צאצאי האורפלים כיום עושים שימוש בנוסח התפילה הספרדי.
רבים מיהודי אורפה נקראו לוי (צאצאי שבט לוי). על מנת להבחין בין משפחות לוי השונות בקהילה, נוסף לעיתים לשם לוי כינוי כמו: לוי עבוד, לוי אסלן, לוי חממי ועוד. שמות משפחה אורפלים נוספים הם סולימאן באשר, מזרחי, גילה (גיל), יגן, גזולי, וכמובן לוי אורפלי או סתם אורפלי.
רוב יהודי אורפה עלו לארץ ישראל בשנת 1896, זאת בעקבות פרעות הסולטאן עבדול חמיד השני כנגד הארמנים שהתרחשו באורפה ב-28 בדצמבר 1895. פרעות אלו סימנו את קץ עידן הרב-תרבותיות שאפיין את אורפה ואת אנטוליה במשך אלפי שנים. בדרך לארץ ישראל עברו היהודים האורפלים בחלב (Aleppo) אשר בסוריה. חלקם נשארו שם ועלו לישראל מאוחר יותר. מקצת העולים התיישבו בטבריה, בראשון לציון, ורובם עברו לירושלים. 
לראשון לציון הגיעו האורפלים מירושלים כפועלים בבציר הענבים מתוך צורך ביהודים חסונים שומרי מצוות שלא בוחלים בעבודה קשה כדי ליצר יין כשר.בתחילה היו משתכנים בסוכות ובחצרות האיכרים ובסיום הבציר היו חוזרים לירושלים, אך ב-1902 קיבלו משפחת בני סולימאן אדמות במזרח המושבה וייסדו את "שכונת האורפלים". 
היום ניתן למצוא שם את גן האורפלים ואת בית הכנסת "מקור חיים" של העדה שפעיל מאז שנת  1910 ושימש גם כביתו של הרב חיים דוד הלוי יליד ירושלים שמשפחתו עלתה מבורסה שבטורקיה .
בית הכנסת של עדת האורפלים בירושלים ברחוב בצלאל, נבנה בשנת תרצ"ו על ידי שבתי יעקב מוכתר ועבוד יוסף עובדיה. בית הכנסת הוא המוסד הרשמי היחיד של העדה האורפלית בירושלים. סמוך אליו באותו רחוב, שוכן בית הכנסת של עדת הג'רמוקלים.
לוהנסק

היסטוריה

האזור שבו שוכנת העיר היה חלק מרוס של קייב החל מהמאה ה-9. במאה ה-11 לאחר חלוקתה של מדינה זו היה חלק מאחת הנסיכויות, שנכבשו על ידי המונגולים ב־1249. במאה ה-14 האזור נכבש על ידי הליטאים, ולאחר הסכם איחוד לובלין נהפך לחלק מפולין. לאחר המרד הקוזקי ב־1648 האזור עבר לחסות רוסית ב־1654 לפי הסכם פריאסלבל.
ב־1702 התחוללו באזור קרבות בין הרוסים של פטר הגדול לבין השוודים של קרל ה-12, שאליו התחבר איוון מזפה, מנהיג הקוזקים. לאחר הניצחון הרוסי צורף האזור סופית לרוסיה. בתקופת פטר ואחריו התגלה באזור פחם רב. במסגרת מדיניות פיתוח השטחים הקוזקים, שסופחו במהלך המאה ה-18 על ידי המלכה יקתרינה הגדולה ב-1795 הוקם באזור העיר בית חרושת של לוהנסק (לוהנסקי זבוד), שנקרא על שם הנהר לוהן. הקמת העיר לוותה בהקמת בית חרושת לעיבוד עפרות ברזל, לייצור יצקת, שעליו הופקד המהנדס הסקוטי קרל גסקויין. הקמת בית החרושת משכה מהגרים פועלים מכל רוסיה, בעיקר מאזורי תעשייה אחרים, כמו חבל ירוסלבל. ב-1800 לראשונה הופקה יצקת בתנור רם. ב־1812, בעת מלחמות הנפוליאוניות, סיפק בית החרושת את רוב התותחים לצבא הרוסי. במקביל לפיתוח תעשייתי התרחש בעיר גם פיתוח מסחרי, ומספר העסקים ואוכלוסייה גדלו משמעותית בתקופה זאת.
ב־1882 שם העיר שונה ללוגנסק (לוהנסק בהגייה אוקראינית) על ידי צו קיסרי. בזמן מלחמת האזרחים בין 1918–1920 עברה העיר מספר ידיים, עד שב־1920 הצבא האדום השתלט עליה סופית. ב־1935 שונה שם העיר לוורושילובגרד על שם קלימנט וורושילוב, מראשי המנהיגים של המפלגה הקומוניסטית. ב־1938 הוכרזה העיר כבירת המחוז. בין יולי 1942 לפברואר 1943 בכיבוש גרמני. ב-1958 הוחזר לעיר השם הישן, שכן מדיניות המפלגה באותו זמן הייתה:" לא לקרוא לערים על שמות אנשים חיים", אך ב־1970 שונה שם העיר שוב לוורושילובגרד לאחר מותו של וורושילוב. ב-1990 שונה שוב שם העיר ללוהנסק.
באפריל 2014 הפכה לחלק מהרפובליקה העממית של לוהנסק, והפכה לבירת המדינה החדשה, שהכריזה על היפרדות חד צדדית ועצמאות מאוקראינה.

ספורט

בעיר ששה אצטדיוני כדורגל, כשהמפורסם שבהם הוא אצטדיון אוונגרד המכיל 22,288 מושבים ושימש עד 2014 כמגרש הבית של קבוצת זוריה לוהנסק שזכתה באליפות ליגת העל הסובייטית בכדורגל בשנת 1972. בעקבות משבר אוקראינה זוריה מארחת את משחקיה בסלאבוטיץ' ארנה שבעיר זפוריז'יה. בשנת 2015 האצטדיון הופקע על ידי הרשויות הבדלניות של הרפובליקה העממית של לוהנסק ומשמש את משרד הספורט של הרפובליקה העממית כמתקן אימונים ספורטיבי. מאז 2015 מועדון הכדורגל העיקרי בעיר הוא מועדון "דאלבץ" שזכה בשתי אליפויות הכדורגל של הרפובליקה העממית של לוהנסק.
מאז 2015 פעילה בעיר גם קבוצת הוקי קרח בשם "דיזל לוהנסק". כמו כן, פעילה גם קבוצת הכדורעף זוריה וקבוצות נוספות המתמודדות בטורנירי הספורט של הרפובליקה הבדלנית.

אוכלוסייה

לפי מרשם האוכלוסין משנת 2001, מבחינה לאומית הורכבה אוכלוסיית העיר מ: אוקראינים - 50%, רוסים - 47%, ביילורוסים - 1%, יהודים - 1%. עם זאת, כ-85% מתושבי העיר ציינו את הרוסית כשפת האם שלהם.

יהודים

בית הכנסת האחרון בעיר נסגר ב־1935 ומאז נפסקה פעילות הקהילה. החיים היהודיים התחדשו מיד אחרי התפרקות ברית המועצות ב־1990. ב־1992 לקהילה הוחזרו ספרי התורה, שנלקחו בשנות ה־30 על ידי הממשל. בשנת 1998 הרב שלום גופין שליח חב"ד, הגיע לעיר ומונה לרב ראשי. העיר משמשת כמרכז המחוז, שבו קיימות כ־10 קהילות יהודיות (האגודות באיגוד הקהילות היהודיות בחבר העמים). הקהילה נתמכת על ידי קרן רוהר ואור אבנר.
תעלומה במכולה הירוקה

העלילה

יום אחד באפריל בשנת 2007 ברוכבו על האופנוע ברחובות פלורנטין שם לב טל יופה לערימת מסמכים ותמונות ישנות המבצבצת מתוך פח אשפה.
טל מסתקרן ומחליט לקחת את המסמכים אליו הביתה שם הוא פורס אותם על השטיח ומנסה לגלות מידע על האנשים מאחורי התמונות.
על אחורי אחת התמונות כתוב "הלה רוזן שנת 1940", טל מסיק שזו תמונה מהמלחמה והוא מחפש את השם במאגר השמות באתר יד ושם. בהמשך הוא עוד יחזור לאתר הזה. 
בנוסף הוא מוצא בין המסמכים מכתב ממדינת ישראל להורים שכולים המבשר להם על נטיעת עץ ביער קק"ל לזכר בנם שנפל שוע וולקוביץ.
בעקבות המכתב מחפש טל באתר ההנצחה לחיילי צה"ל מידע על שוע. הוא מוצא את מקום קבורתו ומגיע לשם ביום הזיכרון לחללי צה"ל כדי לנסות ולפגוש את בני משפחתו של שוע. בבית העלמין הוא פוגש את הגרוש של ריבי וולקוביץ, אחותו של שוע, שממשיך לפקוד את קברו של שוע גם 34 שנה לאחר המלחמה וכן חברים מהפנימייה בה למד שוע.
תחילה מתייחסים אליו בחשדנות, לא מבינים למה בחור שלא שייך למשפחה שואל אותם כל כך הרבה שאלות. עם הזמן הם נפתחים אליו, ומספרים לו את סיפוריהם. לכאורה הסרט היה יכול להסתיים כאן אבל אז טל מבין שבני המשפחה לא מכירה ענפים רבים מהמשפחה שהושמדו בשואה. 
למשל, על קברה של האם, פולה וולקוביץ, רשום שם אביה בלבד ללא שם אמה שנספתה בשואה - כלומר אפילו בעלה לא ידע את שמה של אמה.
טל לא מוותר והוא פונה למדור לחיפוש קרובים ברדיו, במטרה לגלות מידע על ההורים פולה ויעקב וולקוביץ', מהתקופה בה גרו בפולין או ברוסיה. בעקבות הפנייה אכן פונים אליו אנשים שהכירו את ההורים.
במהלך המסע טל משתמש באמצעים נגישים לכל אחד ובזכות הנחישות שלו מצליח לגלות מידע רב. האמצעים הם: אינטרנט (אתר יד ושם, אתר ההנצחה לחללי צה"ל, גוגל לחיפוש מידע על מחנות בשואה), המדור לחיפוש קרובים ברדיו, מעבר על כל עיתוני מעריב בבית אריאלה משנתיים מסוימות כדי למצוא כתבה על המשפחה ולבסוף נסיעה לחו"ל לאזור הקווקז כדי למצוא את הקבר של בת המשפחה שמתה זמן קצר לאחר השואה.
הסרט למעשה מתאר את המסע שעושה הבמאי ביחד עם הצופים, כאשר לאט לאט מתגלים לנו עוד ועוד פרטים. שיא הסרט הוא בגילוי שמה של הבת שרה שנפטרה בגיל שנה בקווקז והשלמת העץ המשפחתי של משפחת וולקוביץ.
בסופו של עריכת הסרט מסר טל את כל החומרים שאסף לסיון בן ארי ביתם של ריבי וולקוביץ ומתי בן ארי שהיא השריד האחרון למשפחה.
בבינוביצ'י

היסטוריה

הכפר נוסד במאה ה-16. שמו לקוח ככל הנראה משמו של יישוב קדום יותר, בשם בבין. במאות ה-17 וה-18 היה הכפר רכושם של הנסיכים לבית אוגינסקי . חלק מהכפר השתייך למנזר אורתודוקסי. עקב היותו של היישוב על דרך ויטבסק - אורשה נוצר במקום שוק. לאחר חלוקת פולין הראשונה ב-1772 נכלל בבינוביצ'י בשטח האימפריה הרוסית ומספר תקופות הוגדר הכפר "עיירת מחוז". 
היישוב היה מקור לאספקת עצים שהושטו בנהרות בלארוס, בהם נהר דווינה, עד ריגה שבלטביה, ולכן סמל היישוב הוא שדה כחול ושני תרנים. כמו כן התקיימה במקום תעשיית קדרות.
בתחילת המאה ה-19 עבדו ביישוב עשרות אמני קדרות. ב-1860 היו ביישוב 1,271 תושבים ו-159 בתים. בסוף המאה ה-19 היו ביישוב בית ספר כנסייתי, כנסייה שנבנתה בסוף המאה ה-18 ומוסדות ציבור נוספים.
לאחר מהפכת אוקטובר איבדה בבינוביצ'י את מעמד העיר והפכה לכפר בתחומי רוסיה הקומוניסטית. ב-1924 הורחבה הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הבלארוסית ובבינוביצ'י נכללה בתחומיה.

במלחמת העולם השנייה

עם הפלישה הגרמנית לברית המועצות ניטשו קרבות כבדים באזור היישוב, במשך מספר ימים ביולי 1941. האזור היה מקום מושבם של פרטיזנים סובייטיים.
ביוני 1944 נכבשה בבינוביצ'י בידי יחידות בלרוסיות בצבא האדום במסגרת מתקפת ויטבסק-אורשה . הגרמנים שרפו את הכפר לפני נסיגתם.

כיום

כיום יש בכפר כ-600 תושבים, בית ספר, מרכז תרבות, שתי ספריות, בית מרקחת וסניף דואר. ליד הכפר אתרי חפירות ארכאולוגיות מהתקופה הנאוליתית ומתקופת רוס של קייב. במרכז הכפר, ליד בית הספר התיכון, קיים בית קברות צבאי ובו קבורים כ-1,300 חיילים ופרטיזנים סובייטיים. בשנת 1966 נחנכה במקום אנדרטה לזכר החייל הסובייטי.

יהודים

היישוב היהודי בבנוביצ'י החל במאה ה-18. בסוף המאה ה-19 חיו ביישוב כ-550 יהודים. בתקופת השלטון הסובייטי ירד מספר היהודים בשליש. 
באוקטובר 1941, שלושה חודשים לאחר הכיבוש הגרמני, נרצחו חלק מיהודי הכפר בירי. בפברואר 1942 נרצחו יתר היהודים בכפר בירי.
פסגת בולטון (אנטארקטיקה)

גילוי הפסגה

הפסגה מופתה מתצלומי אוויר שצולמו על ידי האנטיג אירוסרוויירס בע"מ (Hunting Aerosurveys Ltd) בין השנים 1957–1955.

מקור השם

שמה של הפסגה ניתן לה על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים של בריטניה.
הפסגה נקראת על שמו של מתיו פירס ואט בולטון, מהנדס אווירונאוטיקה אנגלי.
הליגה הסוציאליסטית

רקע להקמת התנועה

הליגה הסוציאליסטית הוקמה כתוצאה מרצונה של תנועת הקיבוץ הארצי  להרחיב את מסגרתה הפוליטית המצומצמת שכללה רק חברי קיבוצים ובמטרה ליצור קשר ואף ברית עם הפועל העירוני. מכיוון שהקמת מפלגה עצמאית הוא  רעיון שעמד בסתירה מוחלטת לדרכה ולעקרונותיה של תנועת השומר הצעיר, הקיבוץ הארצי חיפש תחילה דרכים לאיחוד עם מפא"י. כאשר ניסיונות האיחוד לא צלחו החלה תנועת הקיבוץ הארצי להרחיב את מסגרתה הפוליטית העצמאית. ב-1936 הוקמה הליגה הסוציאליסטית שהייתה מעין "סקציה עירונית" של הקיבוץ הארצי.  נהוג היה לחשוב, כי הליגה  היא מסגרת להתארגנותם של מי שהיו בעבר חברי השומר-הצעיר ולא הגשימו את חזון חיי הקיבוץ, עם-זאת רוב חבריה הצטרפו אליה לא בגלל נוסטלגיה תנועתית, אלא מתוך חיפוש אחר מסגרת פוליטית חדשה התואמת את השקפותיהם הפוליטיות.

סוף דרכה של התנועה באיחוד עם מפלגת השומר הצעיר

השומר הצעיר ציפה כי מפא"י, אשר ליכדה בתוכה את רוב-רובו של ציבור הפועלים בעל ההכרה הפוליטית, תגבש עמדות סוציאליסטיות מהפכניות. רק כאשר בשנת 1944 פרש ממפא"י הפלג השמאלי שלה (התנועה לאחדות העבודה) ומפא"י נתפסה כמפלגה רפורמיסטית מובהקת, החל השומר הצעיר לצדד בבהירות ברעיון איחוד השמאל. כך, נוסדה, בשנת 1946 בחיפה, מפלגת פועלים השומר הצעיר, על ידי איחוד התנועה הפוליטית הקיבוצית של השומר הצעיר עם מפלגת הלוויין העירונית שלה, הליגה הסוציאליסטית.

מורשתה של התנועה

בסיכום עשר שנות קיומה של הליגה הסוציאליסטית ניתן היה לומר, שהקמתה הייתה ניסיון נועז להקמת תנועה שאינה מוגבלת לצורת יישוב (קיבוץ), המזדהה עם תנועה קיבוצית מובהקת כדוגמת השומר הצעיר. פתוחה הייתה השאלה בדבר מידת האמון שירחש לה ציבור הפועלים בעיר ובכפר, נוכח קשריה ההדוקים, אך המסובכים מבחינה ארגונית, עם הקיבוץ-הארצי, היה גם חשש שמא יצטמצם הבסיס הסוציאלי של הליגה לעוזבי קיבוצים והתנועה החינוכית של השומר הצעיר. החששות והשאלות נתבדו. הליגה הרחיבה  את מסגרתה והשפעתה וחרגה הרחק מן השכבה של עוזבי הקיבוצים והתנועה. בשורותיה נקלטו פעילים ואנשי שורה שעזבו מפלגות אחרות והצטרפו אליה וכן פעילים מקצועיים רבים ממקומות עבודה, בעלי מוצא תנועתי שונה ומגוון שהייתה זו הפעם הראשונה שבה הם נקלעו אל תוך פעילות פוליטית וחברות מפלגתית. הליגה גילתה נאמנות ללא תנאי לשומר הצעיר, ושימשה עדות חיה לפועלים הבודדים שיחסו של השומר הצעיר אל הפעילות הפוליטית והמקצועית בעיר ובמושבה הוא יחס רציני ללא חרטה, זאת מול התקפות כבדות מחוץ, ומאבק על איחוד-המסגרות והסרת-המחיצות מבית.
C-5 גלקסי

ייעוד

C-5, לו כושר העמסה עצום, מספק שירותי תמיכה להגנה הלאומית של ארצות הברית. המטוס יכול לשאת יחידות צבאיות מצוידות (כולל טנקי מערכה) בהתראה קצרה לכל נקודה בעולם, וכך מספק תמיכה המסייעת להמשיך לקיים את הכוח הקרבי.

רקע ושירות

ה-C-5 הראשון יצא מפס הייצור ב-2 במרץ 1968. ב-3 ביוני באותה שנה החל את טיסות המבחן שלו. לאחר השלמת טיסות המבחן המטוס הועבר לתשע טייסות בבסיסי חיל האוויר בארצות הברית. ב-1998 החלה תוכנית למודרניזציה של המטוסים (שבאותה עת כבר השלימו 30 שנה בשירות): האוויוניקה בכללה השתפרה, ציוד ניווט ובטיחות שודרג, הוספה מערכת טייס אוטומטי חדשה, מנועים חדשים וחזקים יותר, וכן שיפור כללי במעטפת המטוס, כן נסע, תא טייס ומערכת הדיחוס. הראשון מבין מטוסי ה-C-5M שסיים את שיפורו יצא מהמפעל ב-16 במאי 2006.
המטוס החל לשרת במלחמת וייטנאם שם הוביל אספקה וציוד צבאי לחיילים. המטוס המשיך לשרת בכל מלחמות ארצות הברית מאז ועדיין ממשיך לשרת כיום כמטוס אספקה לחיילי ארצות הברית בעיראק.

תאונות וסיכון

מתחילת שירותו ועד היום למטוסי ה-C-5 היו תשע תאונות הקשורות בכשלים מכניים ובטעויות אנוש. תאונה מפורסמת אחת קרתה במהלך מלחמת וייטנאם במבצע לחילוץ יתומים וייטנאמים ב-4 באפריל 1975. המטוס ניסה לבצע נחיתת חירום אך ללא הצלחה. 144 איש נספו (מתוכם 76 ילדים), מתוך ה-305 שהיו במטוס.
המטוס הגדול ותכולתו גם פגיעים במיוחד במשך זמן שהותם באוויר. המטוס החשוף וחסר כלי הנשק מהווה מטרה ברורה לטילי קרקע-אוויר.
שחריאר ממדיארוב

תחילת הקריירה השחמטאית

בשנת 2003 זכה ממדיארוב באליפות העולם לנוער. הוא חזר על הישג זה בשנת 2005 ובכך הפך לשחמטאי היחיד שזכה פעמיים באליפות העולם לנוער, תוך קביעת ביצוע שחמטאי ברמה של 2953 לאחר שמונה משחקים. הישג זה זיכה אותו בכרטיס כניסה לתחרות אסנט בשנת 2006, ולאחר שזכה בתחרות וכן באותה תחרות בשנה שלאחר מכן קיבל תשומת לב עולמית.
בשנת 2005 התמודד ממדיארוב בתחרות קבוצות על גביע אירופה וקבע את התוצאה השנייה בטיבה (2913) לאחר וסילי איוונצ'וק.
ממדיארוב זכה במקום ראשון משותף בתחרות אירופלוט במוסקבה בפברואר 2006 עם 6.5/9. באוקטובר 2006 זכה בתחרות אסנט עם 4.5/6 לאחר שהקדים את יהודית פולגאר בציון נוישטל.
ממדיארוב השיג את התוצאה הטובה ביותר 8/9 באליפות העולם לקבוצות בשנת 2009. בגביע העולם בשחמט 2009 הוא הודח ברבע הגמר.
בשנת 2010 חלק ממדיארוב מקום ראשון משותף עם ולדימיר קרמניק וגטה קמסקי בגביע הנשיא בבאקו. לאחר מכן זכה במקום הראשון בתחרות לזכרו של מיכאל טל.
ממדיארוב השתתף בתחרות המועמדים לאליפות העולם בשנת 2012 אך נוצח ברבע הגמר על ידי בוריס גלפנד שזכה בתחרות.
ביוני 2013 זכה ממדיארוב באליפות העולם בשחמט מהיר לאחר שצבר 11.5 נקודות מ-15 אפשריות.
ב-2014 הוא ניצח בתחרות השחמט לזכר טל שנערכה בשחמט מהיר.
בתחרות המועמדים 2014 שחריאר ממדיארוב סיים במקום הרביעי.
בגביע העולם בשחמט בשנת 2015 הוא הודח ברבע הגמר.
בשנים 2015 ו-2016 הוא ניצח בתחרות העל בשמקיר.
ממדיארוב זכה בסבב הגרנד פרי הרביעי ב-2017. במרץ שנת 2018 הוא סיים במקום השני בתחרות השחמט לזכר טל שנערכה בשחמט מהיר.

סגנון המשחק

לממדיארוב סגנון משחק התקפי, והוא מוכר כמי שמנסה פתיחות בלתי שגרתיות כגון הגנת אלכין וגמביט בודפשט.

תחרויות קבוצתיות

ממדיארוב שיחק בנבחרת האולימפית של אזרבייג'ן באולימפיאדות השחמט בשנים 2000, 2002, 2004, 2008 ו-2010. בשנים 2009 ו-2013 הוא זכה במדלית זהב באליפות אירופה לקבוצות, מדלית כסף ב-2011 ומדלית ארד בשנת 2007.
סמל אנדלוסיה

סמל אנדלוסיה הוא סמלה הרשמי של הקהילה האוטונומית אנדלוסיה שבספרד.
הסמל מציג את גיבור המיתולוגיה היוונית הרקולס, לבוש בעור האריה מנמאה ולרגליו שני אריות מזהב. מצידיו שני עמודים איוניים בצבע כסף שכותרותיהם זהב, המייצגים את עמודי הרקולס, מוטיב המופיע גם בסמל ספרד. מעל שני העמודים מופיעה קשת בצבעי דגל אנדלוסיה, ירוק, לבן וירוק שעליה כתובת לטינית בזהב: "DOMINATOR HERCULES FUNDATOR", דהיינו הרקולס, השליט המייסד. האמרה מסמלת את הסיפור המיתולוגי על הרקולס שיצר את החיבור בין הים התיכון ובין האוקיינוס האטלנטי. בתחתית נמצאת במה מוזהבת שעליה דגל אנדלוסיה ועליו מוטו בספרדית: "ANDALUCÍA POR SÍ, PARA ESPAÑA Y LA HUMANIDAD", כלומר, אנדלוסיה לעצמה, לספרד ולמען האנושות.
הסמל מבוסס על סמלה של העיר קדיס והוא אומץ בעצרת רונדה שהתקיימה ב-1918 בעיר רונדה ונקבע בחוק ב-1982.
פליסה

תולדות היישוב

פליסה נזכר לראשונה בשנת 1507, ובמרוצת השנים נערכו בו ירידים עתיים. בחלוקת פולין השנייה בשנת 1793 נכלל היישוב בתחום האימפריה הרוסית, ובהתאם להסכם ריגה משנת 1921, נכלל בתחום הרפובליקה הפולנית השנייה.

יהודי פליסה

בין מלחמות העולם נמנו בכפר כ-600 יהודים, קרוב למחצית מתושביו, ופעלו בו בית ספר עברי ותנועות נוער יהודיות. פעילות זו נאסרה עם כיבוש האזור בידי הסובייטים בספטמבר 1939.
בסוף יוני 1941, תחילת מבצע ברברוסה, נכבש היישוב בידי הגרמנים, ואלו גייסו את יהודיו לעבודות כפייה, וריכזו אותם בגטו שהוקם במקום.
ב-2 ביוני 1942 נרצחו כ-420 היהודים שנותרו בגטו שבכפר, ולאחר מכן נרצחו היהודים שאותרו בסביבת היישוב.