google/wiki40b huggingface dataset:
גיורא שלגי

גיורא שלגי (נולד ב-11 בדצמבר 1938) הוא מהנדס ישראלי, כיהן כמנכ"ל רפא"ל בשנים 1998–2004.

ביוגרפיה

שלגי, יליד ישראל, שירת בשנים 1956–1960 כקצין בחיל החימוש וסיים את שירותו בדרגת סרן. בסיום שירותו הצבאי למד תואר ראשון בהנדסת מכונות בפקולטה להנדסת מכונות בטכניון, אותו סיים בהצטיינות בשנת 1965. במהלך לימודיו החל לעבוד ברפא"ל כטכנאי אלקטרואופטיקה במעבדת רדיומטריה והיה שותף לפרויקט פיתוח טילי אוויר-אוויר. עבודתו נמשכה בתפקידים שונים עד 1976, במקביל להשלמת לימודי תואר שני במכניקה מהטכניון (1971).
בשנים 1976–1978 למד שלגי לימודי אווירונאוטיקה וחלל באוניברסיטת סטנפורד. בשובו לישראל מונה למנהל מחלקת אלקטרואופטיקה ברפא"ל, תפקיד שבו שימש עד 1987 ובמסגרתו הופקד על הקמת מרכז מצוינות טכנולוגי. לאחר מכן מונה לסמנכ"ל רפא"ל ומנהל חטיבת הטילים. בתקופת היותו בתפקיד, עד 1997, הייתה רפא"ל נתונה במשבר קשה שהניע מיצוב מחודש של החטיבה, שהפכה למובילה בקנה מידה עולמי בתחומה ולמקור הצמיחה המרכזי של רפא"ל. לאחר 12 שנותיו בתפקיד הוא מונה לסמנכ"ל למחקר ופיתוח וכעבור זמן קצר למנכ"ל רפא"ל.
שלגי עמד בראש רפא"ל בשנים 1998 – 2004, במהלכן הפכה הרשות מיחידת סמך במשרד הביטחון לחברה ממשלתית. מכירותיה עלו בתקופה זו ב-60% לערך וכ-800 מיליון דולר בהכנסותיה. כעבור שש שנים הוא פרש מרפא"ל. בשנותיו בתעשיית הביטחון הוא היה שותף לפיתוח של טיל שפריר 2 וטיל פיתון 3 ונמנה בין חברי הצוותים זוכי פרס ביטחון ישראל (1970 ו-1978 בהתאמה). בעבור תפקידו כמנהל מחלקת אלקטרואופטיקה הוא זכה בפרס ברגמן (1984). בשנת 1991 הוענקה לו חברות כבוד מטעם SME (האגודה להנדסת תעשייה) ובשנת 2001 חברות כבוד של האיגוד הישראלי לאיכות.
משנת 2005 עוסק שלגי בתחומים שונים, חלקם בהתנדבות, הכוללים: ייעוץ ארגוני וניהול איכות, חברות בוועדות מקצועיות ובמועצות מנהלים שונות וכמרצה בחוגים אקדמאים. חבר בוועדה לתיאום בין החברות בתעשיות הביטחוניות. עמית מחקר בכיר במוסד שמואל נאמן.
יחיאל מר

קורות חייו

יחיאל מוהר, בנם של חיה (חייצ'ה) ומאיר מוהר, נולד ב-1921 בעיירה רוזבאדוב  שבגליציה המערבית, פולין, ובגיל שנה עברה משפחתו לעיירת הנופש פיכטנגרוּנד שעל יד ברלין בירת גרמניה, שם הייתה מושבת סופרים עבריים.
אביו היה משורר, סופר ומתרגם. דודו, משה בן-מנחם (שלנגר), היה אף הוא סופר, משורר, מחנך ומבקר.
בגיל 17 עלה יחיאל הצעיר לארץ ישראל לבדו במסגרת "עליית הנוער", והגיע לכפר יהושע. ערב פרוץ המלחמה עלו הוריו, ואחיו הגדול ישעיהו הצטרף אליהם ב-1942. עקבותיו של אחיו אברהם אבדו ברוסיה במלחמת העולם השנייה. ב-3 במאי 1948, במהלך מלחמת השחרור, נפטר אחיו ישעיהו.
מוהר החל בכתיבת פזמונים למסיבות הקיבוץ דברת, שאליו עבר עם הכשרת "זרעים" מכפר יהושע, ושם גם הכיר את אשתו עדינה.
בשנת 1946 עברו מוהר ואשתו לתל אביב. בשנות החמישים הרבה לכתוב ללהקת הנח"ל, החל לכתוב גם שירה ופרסם 5 ספרי שירה שעוסקים במהלך חייו בארץ. היה חבר הנהלת אקו"ם.
מוהר הרבה לשתף פעולה עם המלחין משה וילנסקי והם יצרו להיטים רבים ללהקת הנח"ל, בהם "יא משלטי", "מול הר סיני" (שנכתב על רקע מלחמת סיני), "הורה נתגבר","הורה ממטרה", "רחל רחל", "שיר ערש נגבי" ו"בלדה על מעיין וים". להיטים נוספים שכתב ללהקת הנח"ל הולחנו על ידי סשה ארגוב ("שתים עשרה טון"), דובי זלצר ("הורה היאחזות", "יא ירח") ויוחנן זראי ("רוח סתיו", "אחד גבוה ושניים קטנים"). הזמרת שושנה דמארי ביצעה חלק משיריו, בהם "בלדה על מעיין וים", "לאור הזיכרונות" ו"ביתי שלי".
בשנת 1966 זכה בפרס מרים טלפיר לספרות, על ספרו "שירים חדשים".
מוהר נפטר בשנת 1969, בגיל 48, לאחר סדרה של התקפי לב.
נקבר בבית העלמין הדרום בחולון.
הותיר את רעייתו עדינה (נפטרה ב-2000), בן, עלי מוהר (נפטר ב-2006), שהיה פזמונאי ופובליציסט, ובת, רוני מיגדן-מוהר (שהייתה אז תלמידת כיתה ט').
הגאי

פקודות הגה

על מנת למנוע טעויות או בלבול בזמן תמרון קיים סטנדרט לפקודות ההגה, בזמן תמרון כאשר רב החובל או נתב נמצאים בגשר הם אלו אשר נותנים את הפקודה, מקובל שקצין המשמרת יחזור עליה בקול רב ולאחר מכן ההגאי יחזור עליה שוב ובכך כולם אישרו כי שמעו את הפקודה.
לאחר ביצוע פעולת ההגה מקובל לחזור על הפקודה ולציין כי היא בוצעה. 
כאשר ניתנת פקודה להגאי לשינוי קורס יש לנקוב בקורס כאשר כל ספרה תאמר בנפרד, לדוגמה 85 מעלות יאמר: אפס, שמונה, חמש מעלות.
ולא שמונים וחמש מעלות. בדומה לכך הקורס 265 יהיה שניים, שש, חמש מעלות ולא מאתיים שישים וחמש מעלות. כמו כן כל הפקודות יאמרו ויענו באנגלית בלבד, הפקודות ניתנות בפורמט הבא:
יחסי אנטיגואה וברבודה–ארצות הברית

היסטוריה

היחסים בין אנטיגואה וברבודה וארצות הברית היו ידידותיים מאז עצמאות אנטיגואה וברבודה מבריטניה בשנת 1981.
ארצות הברית תמכה במאמץ של ממשלת אנטיגואה וברבודה להרחיב את בסיסה הכלכלי ולשפר את רמת החיים של אזרחיה. עם זאת, החששות מהיעדר הרגולציה המתאימה בתחום השירותים הפיננסיים הובילו את ממשלת ארצות הברית לתת ייעוץ פיננסי לאנטיגואה וברבודה בשנת 1999. הייעוץ הופסק בשנת 2001, אך ממשלת ארצות הברית ממשיכה לפקח על ממשלת אנטיגואה וברבודה על הרגולציה של שירותים פיננסיים.
ארצות הברית גם הייתה פעילה בתמיכה בסיוע ושיקום אסון לאחר הוריקן באמצעות הסוכנות האמריקנית לפיתוח בינלאומי (USAID) לסיוע באסונות חוץ וחיל השלום. הסיוע האמריקני מופנה בעיקר באמצעות סוכנויות רב-צדדיות כמו הבנק העולמי ובנק הפיתוח בקריביים (CDB), וכן באמצעות משרד USAID בברידג'טאון, ברבדוס.
אנטיגואה וברבודה שוכנת במיקום אסטרטגי, באיי ליווארד ליד נתיבי תובלה ימית החשובים ביותר לארצות הברית. המדינה מארחת זה מכבר נוכחות צבאית של ארצות הברית. מתקן תמיכה לשעבר של חיל הים האמריקני, שהועבר לממשלת אנטיגואה וברבודה בשנת 1995, מפותח כעת כמתקן הכשרה אזורי של משמר החופים המקומי.
מיקומה של אנטיגואה וברבודה בסמוך לאיי הבתולה של ארצות הברית ופוארטו ריקו הופך אותה לנקודת מעבר אטרקטיבית לסוחרי סמים. כדי לטפל בבעיות אלה, ארצות הברית ואנטיגואה וברבודה חתמו על שורה של הסכמים והסכמים נגד סמים, כולל הסכם אכיפת החוק הימי (1995), שתוקן לאחר מכן לכלול הוראות על משלוחים בהטסה. אמנת הסגרה דו צדדית (1996); והסכם סיוע משפטי הדדי (1996). בנוסף, אנטיגואה וברבודה מקבלים סיוע נגד סמים והטבות מפרויקטים אמריקאים של הקמת סיוע אזרחי וצבאי הקשורים לאימונים וסיוע הומניטרי.
בשנת 2005 ביקרו באנטיגואה וברבודה 239,804 תיירים שנשארו במדינה, כאשר כמעט 28% מהמבקרים באנטיגואה וברבודה הגיעו מארצות הברית. ההערכה היא כי כ-4,500 אמריקאים מתגוררים במדינה.
בשנת 2005, שתי המדינות חלקו על פסק הדין של ארגון הסחר העולמי בנושא חוק ההימורים. בשנת 2007 היו היחסים מתוחים כאשר אנטיגואה וברבודה דרשה סנקציות בשווי 3.4 מיליארד דולר שיוטלו על ארצות הברית בגין כישלונה לציית לפסק הדין בנושא הימורים של ארגון הסחר העולמי, וקבעו כי "בעוד אנו מבינים שזה צעד משמעותי לאנטיגואה וברבודה לנקוט, אנו מרגישים שאין לנו ברירה בעניין". עם זאת, היחסים בין המדינות עדיין חזקים.
כלי חד-פעמי

כלי חד-פעמי (חד"פ) הוא כלי המשמש באופן חד-פעמי לתכלית שלה נועד, ומושלך לאשפה בתום שימוש זה. חסידי איכות הסביבה חותרים לצמצום השימוש בכלים חד-פעמיים, או לפחות מעבר מכלים שאינם מתכלים לכלים המתכלים במהירות, כדי לצמצם את כמויות האשפה הנוצרות כתוצאה משימוש בכלים חד-פעמיים.
לאה ניקל

ביוגרפיה

ניקל נולדה בז'יטומיר שבמערב אוקראינה ועלתה עם ארצה עם הוריה בשנת 1920, בגיל שנתיים. היא גדלה בתל אביב והחלה ללמוד ציור בגיל 16 עם חיים גליקסברג. בתחילת שנות ה-40 נישאה וילדה את בתה זיוה. עקב קשיים כלכליים ובעיות בינה לבעלה לא ציירה באותה עת.
בשנת 1946, לאחר פרידתה מבעלה, נרשמה לסטודיו של יחזקאל שטרייכמן ואביגדור סטימצקי, מחשובי האמנים בקבוצת "אופקים חדשים", ולמדה שם במשך שנתיים.
בשנת 1950 החליטה לצאת לפריז. היא נאלצה להשאיר את בתה בישראל אצל קרובי משפחתה בקיבוץ כפר רופין. ניקל נשארה בפריז עד 1961. בתקופה מכריעה באמנות האירופית שלאחר מלחמת העולם השנייה, הושפעה ניקל רבות מהאווירה הקוסמופוליטית ששרתה בפריז והתערתה בחיים האמנותיים שם. משנת 1954, חל מפנה ביצירתה, היא התוודעה לסגנון "טאשיזם" המבוסס על זרימת והתזת צבע.
למרות העבודה בסגנון זה היא בנתה קומפוזיציה מאורגנת בציוריה. ציוריה מתאפיינים בצבעוניות עזה ובגודל גדול, היא הרבתה להשתמש בטכניקות של חריטה, ציור באצבעות, טפטוף ושרבוט.
באותה שנה הציגה את תערוכת היחיד הראשונה שלה בגלריית קמרינסקי בתל אביב.
תערוכת היחיד הראשונה שלה בפריז הוצגה ב-1957 בגלריית קולט אלנדי (Galerie Colette Allendy).
לאחר שובה ארצה השתתפה בתערוכה קבוצתית בבצלאל ובמוזיאון תל אביב והתיישבה באשדוד.
בשנת 1963 הגיעה לראשונה לניו יורק ונשארה שם כשנתיים. בשנת 1964 ייצגה את ישראל בביאנלה של ונציה, יחד עם יגאל תומרקין ואריה ארוך.
בשנת 1965 שבה לפריז ובשנת 1967 לערך עברה לרומא, בה התגוררה במשך שלוש שנים.
בשנים 1973–1977 היא התגוררה שוב בניו יורק, הפעם במלון האמנים הידוע צ'לסי. לאחר שובה ארצה התגוררה למשך תקופה מסוימת בתל אביב יפו, ואחר כך, בשנת 1985 התיישבה במושב קדרון, בו גרה בתה זיוה חנן.
בשנת 1995 הציג מוזיאון תל אביב לאמנות תערוכת רטרוספקטיבה שלה.
בשנת 2002 הציגה גלריה זומר אמנות עכשווית בתל אביב עבודות חדשות של ניקל משנת 1998. תערוכה של מבחר יצירותיה מתקופת מגוריה בפריז הוצגה במוזיאון מאנה כץ בחיפה ב-2004. בשנת 2018 הוצגה בגלריה שלוש תערוכה מקיפה לרגל 100 שנים להולדתה.
לאה ניקל נפטרה בספטמבר 2005 ממחלת הסרטן ונטמנה בבית העלמין במושב קדרון. היא הותירה אחריה את בעלה, סם ליימן, בתה זיוה, נכדים ונינים.
סטטוס קוו (להקה)

היסטוריה

הלהקה נוסדה בשנת 1962 בשם "The Scorpions" אשר שונה כעבור זמן קצר ל-"The Spectres", על ידי פרנסיס רוסי (שירה וגיטרה) ואלן לנקסטר (גיטרה בס). אליהם הצטרפו המתופף ג'ון קוגלן והקלידן רוי ליינס. הלהקה הוציאה שלושה סינגלים שלא הצליחו, הסבה את סגנונה למוזיקה פסיכדלית, שינתה את שמה ל-"Traffic Jam" והוציאה את הסינגל "Almost But Not Quite There" שגם הוא לא זכה להצלחה. לאחר מפלה זו הצטרף אליהם ב-1967 ריק פרפיט (שירה, גיטרות) והלהקה שינתה את שמה שוב לשמה הנוכחי.
ב-1968 הלהקה הוציאה את הסינגל "Pictures of Matchstick Men" והשיר הגיע למקום השביעי בבריטניה, למקום השמיני בקנדה, ובארצות הברית השיר הגיע למקום ה-12. הסינגל הבא שהוציאה הלהקה לא נחל הצלחה, אך הסינגל שהוציאה אחריו "Ice In The Sun" היה ללהיט השני של הלהקה. במצעד הבילבורד הוט 100 בארצות הברית הגיע השיר למקום ה-70, והוא השיר האחרון של הלהקה שנכנס למצעדים בארצות הברית.
לאחר שיצא אלבומם השני Spare Parts ומכירותיו לא היו כמצופה, נטשה הלהקה את הסגנון הפסיכדלי, ועברה לסגנון רוק כבד/בוגי רוק. הסינגל הבא שהוציאה היה Down the Dustpipe.
ב-1970 יצא אלבומה השלישי Ma Kelly's Greasy Spoon שכלל את הקו המוזיקלי החדש. האלבום נחל כישלון.
בתחילת שנות ה-70 חתמה סטטוס קוו עם חברת התקליטים ורטיגו. הסינגל הראשון שיצא במסגרת זו הגיע לעשרת הגדולים, והאלבום שהוציאה נמכר היטב. הסינגל Hello העפיל למקום הראשון והסינגל Carolinr טיפס למקום החמישי. הקלידן אנדי בוון צורף באופן לא רשמי ללהקה.
האלבומים שהופקו במהלך העשור זכו להצלחה, והסינגלים שהגיעו לעשרת הגדולים היו: Down Down, Roll Over במקום ראשון, Lay Down, Rain, Wild Side of Life וגרסת כיסוי לשירו של ג'ון פאגרטי.
בשנת 1981 החליף המתופף פט קירצ'ר את קלוגלן בתפקידו. בתחילת שנות ה-80 חלה מתיחות בין חברי הלהקה לנקסטר, פרפיט ורוסי. לנקסטר פרש מן הלהקה לאחר שהופיע עמם במופע Live Aid. לנקסטר פנה אף בתביעה לבית המשפט על מנת שזה יורה לחברים שנשארו להפסיק להשתמש בשם סטטוס קוו, אך הפסיד בתביעה.
רוסי ופרפיט צרפו ללהקה חברים חדשים, רת הבסיסט ג'ון אדווארדס, המתופף ג'ף ריץ' והקלידן אנדי באון שהפך לחבר בלהקה באופן רשמי.
ב-1986 הוציא הלהקה את הלהיט In the Army Now.
ב-1994 סינגל נוסף של הלהקה הגיע למקום הראשון, הסינגל השני בתולדותיהם, "Come on You Reds", שהוקלט במהלך שנת 1994 עם סגל קבוצת הכדורגל מנצ'סטר יונייטד לפני זכייתה בגביע האלופות ובאליפות הליגה האנגלית.
באמצע שנות ה-90 רשמה הלהקה 50 סינגלים שהיו ללהיטים בבריטניה יותר מכל להגת רוק אנד רול בבריטניה נכון לאותה תקופה.
ב-1997 ג'ון פרפיט עבר ניתוח מעקפים אך התאושש והמשיך להופיע עם הלהקה ולהשתתף בהקלטות בשנים שלאחר מכן. ריץ' המתופף עזב את סטטוס קוו בשנת 2000, והוחלף על ידי מאט לטלי. בשנים הבאות המשיכה הלהקה להוציא אלבומים, והאלבום שיצא ב-2010 נמכר בעותקים נכבדים. ב-2013 יצא הסרט Bula Quo בו השתתפה הלהקה. אלבום פסקול הסרט בהשתתפותה יצא לאחר מכן. ב-2015 הוציאה הלהקה אלבום משיריה בעבר בגרסה אקוסטית. האלבום הגיע למכירות זהב.
ב-2016 בעת שהלהקה שהתה בטורקיה במהלך סיבוב הופעות, אירע לפרפיט התקף לב. כתוצאה מכך נמנע ממנו להיות חלק מהלהקה, והוא הוחלף על ידי ריצי מאלון. בערב הכריסמס של שנה זו הוא הלך לעולמו כתוצאת מספסיס.
בשנת 2017 יצא האלבום האחרון של הלהקה.
דר נחמיאס

ביוגרפיה

בילדותו למד דר פסנתר קלאסי במשך ארבע שנים. עם התפתחות עידן הקלידים האלקטרונים, גילה עניין רב בתחום הזה.
ב-1991 שיתף דר פעולה עם עוד שני יוצרים נוספים, יגאל ליבדינסקי ועופר ענו, שכל אחד כתב מספר קטעים לאלבום בשם "מג'נטה".
ב-1998 יצא אלבום הבכורה של דר, "עיניים", אלבומו היחידי שנכתב בעברית.
בסוף שנות ה-90 ובמהלך שנות ה-2000 עסק דר בהפקה מוזיקלית למספר הרכבים ואמנים כמו: Dugag, הפיקלס, 600Miles, אסי גפן ומוסה נחמיאס.
בשנת 2004 יצא אלבומו השני של דר "Desert Heat" האלבום הוא בסיווג רוק מתקדם עם נגיעות פסיכדליות. למרות שהאלבום נכתב באנגלית, זכה להשמעות ברדיו בארץ ובחול.
בשנת 2006 הלחין ביחד עם אחיו מוסה נחמיאס את האלבום לונה פארק שגם זכה להופעות מרובות.
ב-2008 שיתף פעולה עם ניצן רימון ועופר הררי בקאבר לשיר "אינקובטור" של להקת הקליק לסרטו של ארי פולמן, "ואלס עם באשיר", שהיה מועמד לאוסקר וזכה בפרסים רבים.
בשנת 2013 יצא אלבום הסולו השלישי של דר; "Desire" המכיל  את השיר "Beware" שקודם להיות שיר השבוע ב88FM אצל גדי ליבנה.
בשנת 2014 שיתף פעולה עם דורון "שולץ" אייל, הוקלטו מספר שירים ונעטפו להופעה חד פעמית במוזיאון תל אביב.
ב-2018 הוציא דר את אלבום הסולו הרביעי שלו, "Euphoria".
סיזיגיות

באסטרונומיה, סיזיגיות /sɪzɨdʒi/ (משמעות מהמילה היא מיוונית העתיקה  suzugos (בכתב עתיק "σύζυγος"), שמשמעותו "רתומים ביחד") היא תצורת קו ישר של שלושה גרמי שמיים במערכת הכבידה.
המילה משמשת לעיתים קרובות בהתייחסות לשמש, כדור הארץ, וגם הירח או כוכב לכת אחר, במקרה האחרון יש שתי אפשרויות התקבצות וניגוד. ליקויי שמש וירח להתרחש בזמנים של סיזיגיות, כפי שעושים מעברים והסתרות. המילה מיושמת לעיתים קרובות כאשר השמש והירח הם במצב של היתקבצות (ירח חדש) או ניגוד (ירח מלא).
המילה סיזיגיות משמשת לעיתים קרובות באופן רופף לתיאור תצורות מעניינות של כוכבי לכת באופן כללי. לדוגמה, מקרה אחד כזה אירע ב-21 במרץ 1894 סביב 23:00 GMT, כאשר מרקורי עבר את השמש (כפי שניתן היה לראות מונוס), ומרקורי וונוס עברו בו זמנית את השמש כפי שניתן היה לראות משבתאי. בנוסף לכך המילה משמשת גם כדי לתאר את המצבים שבהם כל כוכבי הלכת נמצאים באותו הצד של השמש למרות שהם לא בהכרח בקו ישר, כמו שקרה ב-10 במרץ 1982.
ב-3 ביוני 2014, הרובוט "סקרנות" צפה בכוכב הלכת מרקורי עובר את השמש (ממאדים), וחזה בפעם הראשונה במעבר כוכבי הלכת עובר גוף שמיימי מלבד כדור הארץ.

השפעה

השפעות הכבידה של כוכבי הלכת בסיזיגיות, במיוחד בהשפעות של כדור הארץ, עדיין נחקרות. זה ידוע שהלחץ הכבידה על הירח בסיזיגיות שמש-כדור הארץ-ירח יכול לעורר רעידת ירח, אירוע סיסמיים על הירח הדומים במובנים מסוימים לרעידת אדמה. עד כה, לא נמצאו ראיות כי הקו ישר שמש-כדור הארץ-הירח יכול לעורר רעידות אדמה. דבר זה נחשב מאוד לא סביר כי כל קשר בין הקו הישר ורעידות אדמה קיים. זאת משום שכדור הארץ הוא 82 פעמים יותר מסיבי מהירח, ובכך הכוח הכבידה על פני כדור הארץ מהירח הוא זניח בהשוואה למסה של כדור הארץ.

אין מחלוקת לגבי ההשפעה של קו ישר על גאות ושפל של אוקיינוס. הקו הישר מייצר קפיצת גאות חזקה יותר בשל ההשפעה הכבידתית המשולבת של כבידת השמש עם כבידת הירח. קפיצת גאות וקפיצת שפל (הגאות והשפל הגבוהות ביותר) מתרחשת בירח מלא וירח חדש כאשר גאות גְבָב (הגאות והשפל הנמוכות ביותר) מתרחשות כאשר השמש והירח הם בזווית ישרה ברבעונים הראשון והשלישי של המחזור של הירח. קפיצת הגאות ושפל וגְבָב גאות ושפל הם כ-20% גבוהים יותר ונמוכים יותר, בהתאמה, מגאות ושפל רגילים.
קאמלופס

היסטוריה

האזור היה מיושב על ידי ילידים מקבוצות שונות, כמו הקרי, הסוטו (Saulteaux) והשוופם (Secwepemc), מהמאה ה-15.
האירופאים הראשונים הגיעו לאזור ב-1811 וכעבור שנה הוקם שם מוצב לסחר בפרווה של חברת הפרווה הפסיפית (Pacific Fur Company). המוצב נשא את השם פורט קאמקלופס (Fort Cumcloups, מילולית: "מבצר קאמקלופס") שהיה ככל הנראה עיוות של השם בשפת שוופם של המקום. כעבור עשור חברת מפרץ הדסון השתלטה על חברות הפרווה באזור ושם המוצב שונה לפורט תומפסון, אך בשלב מסוים הוא שונה לפורט קאמלופס. במהלך השנים היחסים עם הילידים היו מתוחים למדי אך המתיישבים הלבנים הגיעו אתם להסכמות במחצית השנייה של המאה ה-19.
בהמשך המאה ה-19 נוצרה התיישבות בקרבת המוצב שאוכלוסייתה גדלה בעקבות הבהלה לזהב באזור בשנות ה-60 של המאה ובניית מסילת הרכבת באזור בשנות ה-80 של המאה. ב-1893 קאמלופס קיבלה מעמד רשמי של עיר.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 קאמלופס קלטה מהגרים רבים ממוצא הודי, בעיקר מאזור פנג'אב.

חינוך

בעיר נמצאת אוניברסיטת תומפסון ריברס, שיש לה קמפוסי משנה במספר עיירות מסביב לקאמלופס.

תחבורה

את העיר משרת נמל התעופה קאמלופס, שנמצא במרחק של כ-10 קילומטרים צפון-מערבית לעיר ומציע טיסות למספר יעדים מרכזיים בקולומביה הבריטית.
העיר נמצאת על מסלול הכביש הטרנס-קנדי.
פלפל אנגלי

אטימולוגיה

מקור השם העברי של הפלפל האנגלי הגיע מרוסיה עם העליות הראשונות לארץ]. במספר שפות ארופיות הוא נקרא דווקא "פלפל ג'מייקה", בשל מקורותיו באזור ג'מייקה, ושגשוגו הרב באי זה בפרט. לאחר שהאנגלים השתלטו על ג'מייקה ב-1655, הם הגבירו את כמויות הייצור של התבלין והחלו לייצאו בכמויות גדולות, ומכאן כנראה נובע שמו ברוסיה, שיבאה תבלינים רבים משם.
באנגלית הוא מכונה "allspice" (כל-תבלין) – כינוי נפוץ לתבלין זה במספר שפות אירופיות נוספות (בצרפתית למשל הוא מכונה "tout-épice"). נראה כי האנגלים טבעו כינוי זה כבר ב-1621, כשחשבו שטעמו משלב טעמים של מספר תבלינים – קינמון, אגוז מוסקט וציפורן].
קתדרלת נידארוס

קתדרלת נידארוס (Nidarosdomen) היא קתדרלה בטרונדהיים שבנורווגיה. היא נחשבת לכנסייה החשובה ביותר בנורווגיה והייתה מרכז הארכידיוקסיה הנורווגית מאז 1152. בעקבות הרפורמציה נהפכה הקתדרלה לכנסייה לותרנית, ובה יושב הבישוף הלותרני של נידארוס, טרונדהיים דאז. כמו כן, היא הוותה יעד חשוב לצליינות מרחבי צפון אירופה. הקתדרלה נבנתה במקור בסגנון רומנסקי אך במאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 שופצה בסגנון התחייה הגותית.

בנייה ושחזורים

בניית הקתדרלה המקורית החלה ב-1070 והסתיימה בסביבות 1300. סבורים שהקתדרלה הוקמה ישירות על אתר הקבורה של המלך אולף הראלדסון, שנהרג בקרב סטיקלסטאד ב-1030. המלך אולף הוכרז כקדוש שנה ו-5 ימים אחרי מותו, ונידארוס נהפכה בעקבות זאת לאתר צליינות נוצרית.
היא ניזוקה קשה משריפות ב-1327 ו-1531. הספינה הראשית מערבית לבית הרוחב נהרסה לחלוטין ולא נבנתה מחדש עד לשחזור הנאו-גותי בתחילת 1900. ב-1708 נשרפה הקתדרלה לחלוטין למעט קירות האבן. ב-1719 נפגעה מברק ושוב עלתה באש. פעולות שיקום ושיחזור משמעותיות החלו ב-1869 והונהגו בהתחלה על ידי האדריכל היינריך ארנסט שירמר (Heinrich Ernst Schirmer) וכמעט הושלמו בידי כריסטיאן כריסטי (Christian Christie). לאחר מותו עבודות של בנייה מחדש בוצעו על ידי אולף נורדהגן אך גם הוא לא הצליח לסיים את המלאכה. העבודות לשיקום הכנסייה הושלמו רשמית רק ב-2001.
כיום הקתדרלה היא אטרקציה פופולרית לתיירים, הן בגלל המבנה שלה והן בגלל ההיסטוריה וחשיבותה הצליינית.

המבנה

הקתדרלה, 102 מטר אורכה ו-50 מטר רוחבה, בנויה כיום בסגנון נאו-גותי המשלב בין אדריכלות גותית צרפתית Flamboyant לאדריכלות האופיינית לצפון אירופה. לקתדרלה 3 מגדלים: 2 בחזית המערבית עם סיומת שטוחה (בעבר היו עליהם צריחים אך הם נהרסו) ומגדל על המצלב (מקום מפגש הספינה הראשית ובית הרוחב) המכוסה בצריח מחודד חלק האופייני לצפון ומזרח אירופה. 
החזית המערבית רחבה יחסית לקתדרלות גותיות, ומשלימה משולש עם הגמלון של הגג. בחזית 3 שערים המרוחקים זה מזה ומעליהם גלריה של קשתות מחודדות ובהן פסלים. מעל הגלריה חלון רוזטה הקבוע בתוך מסגרת עם קשת מחודדת. מתחתיו, חלונות ויטראז' מזכוכית צבעונית.

הכתרות

ההכתרות הראשונה של המלכים הנורווגים אירעו בברגן או אוסלו. קתדרלת נידארוס נהפכה לכנסיית ההכתרה רק אחרי 1400, אך ההכתרות הפסיקו אחרי הרפורמציה, כאשר האיחוד עם דנמרק אירע. ההכתרות חודשו אחרי השגת עצמאות מדינית ב-1814. חוקת 1814 קבעה ש"קתדרלת טרונדהיים" תהיה כנסיית ההכתרה של הממלכה. ההכתרה האחרונה התרחשה ב-1906. שנתיים אחר כך הוכנס תיקון בחוקה ביטל את ההכתרות ותחת זאת המלכים קיבלו את ברכת הכנסייה בקתדרלה. המחלצות המלכותיות, ה-Royal Regalia, מוחזקות שם ומוצגות לציבור החל מ-2006.

העוגב

שני עוגבים גדולים הותקנו בקתדרלה. העוגב הראשי נבנה בידי חברת שטיינמייר ב-1930 והוצב בצפון בית הרוחב. הוא בעל 125 סטופים. ב-1962, נבנה רובו מחדש והוצב במערב הספינה הראשית. סטופים רבים הוסרו וחלק מהם שימשו לבניית עוגב חדש בבית המקהלה. ב-1993-1994, עוגב הבארוק הישן שנבנה בידי יוהאן יואכים וגנר (Johann Joachim Wagner) בשנים 1738-1740 שוחזר בזהירות בידי יורגן אהרנד (Jürgen Ahrend). הוא בעל 30 סטופים וממוקם בגלריה בצפון בית הרוחב.
קטה אפרים מרכוס

ביוגרפיה


נולדה לפאני לבית גוטשטיין ואמיל אפרים, במשפחה בת שני ילדים. אביה היה סוחר אמיד. בנעוריה הצטרפה לתנועת הנוער "בלאו וייס".
ב-1911 החלה אפרים-מרכוס ללמוד באקדמיה לאמנויות יפות בקרלסרוהה  אצל האנס תומה , ב-1912 למדה באקדמיה לאמנות בעירה ברסלאו (גר') ומשנת 1913 למדה בברלין אצל האמנים האקספרסיוניסטים  לוביס קורינת , מקס בקמן  וקתה קולוויץ. בשנת 1917 נישאה למשפטן ד"ר יוסף מרכוס, שהיה אחד ממנהיגי התנועה הציונית ומייסד תנועת הנוער הציונית "בלאו וייס". 
בשנת 1920 פגשה שוב בברלין את קתה קולביץ והושפעה ממנה ומהציירים האקספרסיוניסטים בכלל. בעצת הצייר האקספרסיוניסט אוטו מילר (Müller) נסעה ב-1925 לפריז, ללמוד אצל אנדרה לוט וב"אקדמיה גראנד שומיאר", שם אימצה פלטת צבעים עשירים ומוארים יותר. סגנונה הושפע מהאקספרסיוניזם הצרפתי והגרמני. בשנת 1928 התקבלה לאיגוד הציירים הגרמניים, ובשנת 1930 עברה לדיסלדורף והצטרפה ל"קבוצת הריין".

בארץ-ישראל

אפרים-מרכוס ביקרה בארץ-ישראל פעמיים – בטקס יסוד האוניברסיטה העברית בשנת 1925 ובפתיחת משחקי המכביה ב-1932. במהלך ביקוריה ציירה דיוקנאות של אנשי ארץ-ישראל וכן נופים מקומיים. בשנת 1933, בגלל עלייתו של היטלר לשלטון, עזבה עם משפחתה את גרמניה והיגרה לאנגליה, ומשם, בשנת 1934, עלתה לארץ-ישראל והשתקעה בירושלים, שם פתחה אכסניה בבית הכרם. אופי ציוריה בארץ היה שונה מסגנונה בגרמניה, והיא ציירה חיים אידיאלים בנוף כפרי, בפלטה צבעונית ומוארת, כמו בציור גן הירק בעין גב, 1935. בשנת 1943 הקימה את הסטודיו שלה בעיר העתיקה. במהלך הלחימה במלחמת העצמאות, בזמן המצור על ירושלים היא ציירה ציורי קרבות רבים, אך בשנת 1947 גורשה מהסטודיו שלה על ידי הבריטים, והסטודיו נהרס
כליל על ידי פורעים ערבים, אשר שרפו את רוב עבודותיה המוקדמות. בשנת 1948 פונו היא ומשפחתה לרמת-גן.
בהמשך אפרים-מרכוס למדה פיסול אצל משה שטרנשוס והמשיכה לצייר ולפסל במקביל. אלא שציוריה ופסליה לא מצאו חן בעיני חיים גמזו, ובביקורת לתערוכתה ב"מקרא סטודיו", שהתפרסמה בעיתון הארץ ב-16.6.50, הוא טען כי: "מפגן כפול זה (של הצגת פיסול וציור מיצירותיה של אפרים-מרכוס) אינו מעלה את רמת האמנות הפלסטית שלנו". ולסיום גמזו אף גער: "22 תמונות. 12 פסלים. במובן הכמות יש כאן די והותר לתערוכה ראויה לשמה, אך במה שנוגע לאיכות! אכן, מדוע נחפזים כל החובבים הללו להציג כפרופסניונלים". זאת למרות שאפרים-מרכוס הייתה ציירת מוערכת וידועה עוד בגרמניה, הציגה שם בתערוכות חשובות ובשנת 1930 רכש המוזיאון היהודי בברלין עבודה ממנה. אך נימה ביקורתית ופטרוניסטית זאת אפיינה באותן שנים את הביקורות על תערוכות נשים.
אפרים-מרכוס לא הייתה שייכת לקבוצה כלשהי או לזרם מסוים. ימי המלחמה וחוויות הנדודים והפליטות שעברה התבטאו בציוריה. היו תקופות שעבודותיה שיקפו אווירה של מלנכוליה, בדידות וניכור. לעיתים
קרובות ציירה אמהות וילדים, נשים מבוהלות, נבוכות ובודדות המצויות בסביבה מאיימת, כמו גם עולים חדשים ומעברות. במקביל נכללים בציוריה גם נושאים ארצישראליים טיפוסיים, כגון דייגים, חלוצים, ונופים של צפת, הכנרת והנגב.
הייתה אמו של המוזיקאי אפרים מרכוס (1920 - 2011). היא נפטרה בשנת 1970 ונקברה בבית העלמין בכפר שמריהו.
מיכאל אבן-ארי

ביוגרפיה

אבן-ארי נולד בשם ואלטר שוורץ (בגרמנית: Walter Schwarz) במץ שבגרמניה (כיום בצפון-מזרח צרפת) להוריו קרולינה ונפתלי. בשנת 1926 סיים לימודי בוטניקה באוניברסיטת פרנקפורט. לאחר סיום לימודיו, הורה באוניברסיטת פרנקפורט (1927–1928), באוניברסיטת קארל בפראג (1928–1931) ובאוניברסיטת דרמשטדט (1931–1933). בשנת 1933, עם עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, עלה לארץ ישראל. בשנת 1934 הצטרף לראשוני החוג לבוטניקה של האוניברסיטה העברית בירושלים כמורה מן החוץ. בשנת 1935 עברת את שמו למיכאל אבן-ארי (לפי שם משפחת אמו, לובנשטיין).
מיד אחרי הגעתו לארץ ישראל, הצטרף אבן-ארי לארגון "ההגנה" ומילא בו תפקידי שמירה מספר פעמים בשבוע. ב-1940 התנדב לצבא הבריטי ושירת בשורותיו חמש שנים וחצי, במהלכן אף מצא זמן למחקרים בוטניים-סיסטמטיים שערך באיטליה ובקפריסין. בשנת 1951 קודם לדרגת פרופסור ובשנים 1953–1959 כיהן כסגן נשיא האוניברסיטה (תפקיד שבמסגרתו ניצח על הקמת קמפוס גבעת רם של האוניברסיטה).
בשנת 1959 הקים אבן-ארי, בראשות צוות מחקר של האוניברסיטה העברית, מרכז ניסויים לחקלאות מדברית ברמת נגב. בחווה, שהוקמה בשטח העיר העתיקה עבדת, שוחזרו מפעלים חקלאיים בשיטות עתיקות ונבדקה מידת הצלחתן בגידול צמחים. מחקרים אלה קובצו בספר "הנגב – מלחמת קיום במדבר". בין תרומות החווה לחקר החקלאות המדברית בולטת הטיית מי השטפונות וניצולם להשקיה. בשנת 1971 מונה למנהל מדעי של מדרשת שדה בוקר.
על פועלו בחקר המדבר זכה אבן-ארי בפרס ישראל לשנת 1987, במשותף עם תלמידו יואל דה-מלאך. שנתיים לאחר מכן הלך לעולמו והובא לקבורה בהר המנוחות בירושלים. לאחר מותו, הוחלט כי החווה בעבדת, אותה אבן ארי הקים, תקרא על שמו.
חמשן זוחל

מאפיינים

עלי הצמח מחולקים לחמש אונות, ומכאן שם הסוג. האונות משוננות ומכוסות שערות דלילות. הפרח, בקוטר 1.5 עד 2 סנטימטר, הוא בעל 10 עלי גביע, 5 עלי כותרת צהובים וכ-20 אבקנים. הפריחה מאפריל עד יוני.
הצמח נפוץ כצמח בר באסיה, באירופה ובאתיופיה, והובא על ידי האדם גם לצפון אמריקה. בישראל הוא נדיר ואף נמצא בסכנת כליה, אף על פי שאינו מוכרז כצמח מוגן; גדל בארץ רק בגליל העליון בשמורת מערת פער ובמקומות בודדים בחרמון.