google/wiki40b huggingface dataset:
רי סול ג'ו

ביוגרפיה

מעט מאוד ידוע על רי, מאחר שנשיא צפון קוריאה ומשפחתו שומרים על עמימות, וישנו מעט מאוד מידע מאושר אודותיה.

הופעות פומביות

בשנת 2012 הופיעה לצד קים במספר אירועים מתוקשרים, בהתחלה נחשד כי היא הזמרת היון סונג-וול אך בשלב מאוחר יותר אושרה זהותה על ידי מקורות צפון קוריאניים והסתבר כי מדובר למעשה באשתו של המנהיג.
ביולי 2012 הופיעה רי בשמלה שחורה קטנה באירוע גאלה, מראה שלא מאפיין בדרך כלל את נשות קוריאה הצפונית. פרשנים רבים פירשו את האירוע, בנוסף לשינויים נוספים שערך קים בשלטונו כשינוי מדיניות או כתעמולה תקשורתית.
בין השנים 2012 עד 2014 הופיעה רי בתקשורת הצפון קוריאנית מספר פעמים בודדות. במרץ 2018 הופיעה בתקשורת הסינית יחד עם בעלה בפגישה עם נשיא סין שי ג'ינפינג ורעייתו. במהלך הפסגה הבין-קוריאנית באפריל 2018 נצפתה בקרבתה של הגברת הראשונה של קוריאה הדרומית, קים ג'ונג סוק.

דיווחים זרים

מאחר שהתקשורת הצפון קוריאנית שומרת באדיקות רבה על הפרטיות של משפחת השלטון, יש עיתונאים שאף דיווחו כי שמה אינו יותר משם בדוי כל הידוע על רי מגיע ממקורות זרים. שנת לידתה מוערכת בין השנים 1985 ל-1989 והיא ככל הנראה מגיעה מהאליטה השלטונית הבכירה בצפון קוריאה. נאמר כי לאחר שסיימה את לימודיי התיכון בפיונגיאנג נסעה ללמוד לימודיי מוזיקה בסין. טוענים כי היא קרובת משפחה של רי פיונג צ'ול, אחד מיועציו של בעלה. מקורות אחרים טענו כי רי היא למעשה זמרת במקהלה צפון קוראנית אשא הופיעה במספר הופעות בחו"ל וכי השלטונות הצפון קוריאנים מנסים "למחוק את עברה כזמרת". מקורות אחרים טענו כי היא בעלת תואר שלישי מאוניברסיטת קים ג'ונג איל במדעים.
רי וקים ככל הנראה נישאו ב-2009 כתוצאה משידוך של אביו, ככל הנראה יש לזוג 3 ילדים שאחד מהם נולד ב-2012, שנת ה-100 להולדתו של קים איל-סונג, כך על פי דיווחיו של שחקן הכדורסל דניס רודמן, שביקר את קים באותה שנה.
איי טטראד

גילוי האיים

האיים מופיעים לראשונה במפה של ממשלת ארגנטינה משנת 1952.

מקור השם

שמם של האיים ניתן להם בשנת 1960 על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים של בריטניה.
השם מתאר את הקבוצה - יש בה ארבע איים.
נסטה קרטר

ביוגרפיה

קרטר נולד בבננה גראונד.

2007

באליפות העולם שנערכה באוסקה יפן בשנת 2007 זכה קרטר במדליית כסף בריצת שליחים 4x100 מטר ביחד עם מרווין אנדרסון, יוסיין בולט ואסאפה פאוול בשיא ג'מייקה חדש של 37.89 שניות, אחרי ארצות הברית (37.78 שניות) ולפני בריטניה (37.90 שניות). נוסף לכך, הוא סיים במקום 12 בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.28 שניות. בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 10.17 שניות.

2008

בתחרות שנערכה בסטוקהולם שוודיה ביולי 2008 קבע קרטר בריצת 100 מטר שיא אישי חדש של 9.98 שניות. 
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) הוא זכה במדליית זהב בריצת שליחים 4x100 מטר ביחד עם מייקל פרייטר, יוסיין בולט ואסאפה פאוול בשיא עולם חדש של 37.10 שניות, לפני טרינידד וטובגו (38.06 שניות) ויפן (38.15 שניות). בשנת 2017 נמצא כי קרטר השתמש באימרוץ ולכן מדליית הזהב נשללה מג'מייקה.

2009

בתחרות שנערכה בשנגחאי, סין ב-20 בספטמבר 2009 קבע קרטר בריצת 100 מטר שיא אישי חדש של 9.91 שניות.

2010

בתחרות שנערכה ברייטי איטליה ב-29 באוגוסט 2010 קבע קרטר בריצת 100 מטר שיא אישי חדש של 9.78 שניות. ובכך היה לבעל התוצאה החמישית בטיבה בהיסטוריה בריצה זו באותה העת.

2011

באליפות העולם שנערכה בטגו קוריאה הדרומית בשנת 2011 זכה קרטר במדליית זהב בריצת שליחים 4x100 מטר ביחד עם מייקל פרייטר, יוהאן בלייק ויוסיין בולט בשיא עולם חדש של 37.04 שניות, לפני צרפת (38.20 שניות) וסנט קיטס ונוויס (38.49 שניות). נוסף לכך, הוא סיים במקום 7 בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.95 שניות.

2012

באולימפיאדת לונדון (2012) זכה קרטר במדליית זהב בריצת שליחים 4x100 מטר ביחד עם מייקל פרייטר, יוהאן בלייק ויוסיין בולט בשיא עולם חדש של 36.84 שניות, לפני טרינידד וטובגו (38.12 שניות) וצרפת (38.16 שניות).

2013

באליפות העולם שנערכה במוסקבה רוסיה בשנת 2013 זכה קרטר בשתי מדליות, זהב וארד. מדליית זהב בפעם השנייה ברציפות, בריצת שליחים 4x100 מטר ביחד עם קמר ביילי-קול, ניקל אשמיד ויוסיין בולט בתוצאה של 37.36 שניות, לפני ארצות הברית (37.66 שניות) וקנדה (37.92 שניות) ומדליית ארד, בריצת 100 מרט בתוצאה של 9.95 שניות, אחרי יוסיין בולט (9.77 שניות) וג'סטין גטלין מארצות הברית (9.85 שניות).

2015

באליפות העולם שנערכה בבייג'ינג בשנת 2015 זכה קרטר במדליית זהב בפעם השלישית ברציפות, בריצת שליחים 4x100 מטר ביחד עם אסאפה פאוול, ניקל אשמיד ויוסיין בולט בתוצאה של 37.36 שניות, לפני סין (38.01 שניות) וקנדה (38.13 שניות).
נשיונל ג'יאוגרפיק

מגזין הנשיונל ג'יאוגרפיק

מגזין הנשיונל ג'יאוגרפיק, המוכר יותר כנשיונל ג'יאוגרפיק הוא כתב העת של הנשיונל ג'יאוגרפיק.
במגזין הנשיונל ג'יאוגרפיק מתפרסמות כתבות העוסקות בין השאר במחקרים שונים של הארגון, וכן נושאי גאוגרפיה, מדע, וכדומה. העותק הראשון של המגזין התפרסם תשעה חודשים לאחר הקמת הארגון. הוא נעשה לאחד מכתבי העת המוכרים ביותר בעולם, ובמהרה זוהה עם המלבן הצהוב, הלוגו הוותיק של הארגון שמהווה את סימן הארגון עד היום.
המגזין הוא ירחון המורכב מ-12 גיליונות בשנה (אחד לחודש), כשמדי פעם יוצאת מהדורה מיוחדת המוקדשת לנושא מסוים. בנוסף לכתבות בנושאים מגוונים, כגון היסטוריה, מדע, גאוגרפיה, וגאולוגיה, המגזין מוכר גם בשל איכות ותקן הצילומים המלווים את הכתבות. כבר מאז ראשית ימיו של המגזין כמעט כל התצלומים והתמונות במגזין היו צבעוניים, עוד מתחילת המאה ה-20, אז טכנולוגיית צילום הצבע עוד הייתה בחיתוליה.
בנוסף, המגזין גם ידוע לטובה גם בשל המפות המפורטות המתפרסמות כליווי לכתבות על מקומות שונים ברחבי כדור הארץ. ארכיון המפות של הארגון אפילו שימש את ממשלת ארצות הברית למטרות מחקר קרטוגרפי. בשנת 2001, הנשיונל ג'יאוגרפיק הוציא תקליטור שהכיל את כל המפות ותצלומי האוויר שהיו במגזין, החל משנת 1888, ועד לחודש דצמבר 2000.
מדי שנה יוצאת מהדורה מיוחדת של כל גליונות השנה של המגזין, כרוכים בכריכה קשה, כספר.
ב-1960, המגזין החל לפרסם תמונות בעמוד השער שלו, שקודם לכן הכיל רק טקסט. בשנים לאחר מכן, המגזין הסיר מעמוד השער את סמל העלה הידוע שלו.
בעמוד השער של המגזין ב-1985, התפרסם צילום של הצלם סטיב מק'קורי ובו פליטה אפגאנית, נערה בעלת עיניים ירוקות בוהקות וחודרות, שדמותה נעשתה מפורסמת בכל העולם. לאחר הפלישה האמריקאית לאפגניסטן, החלו חיפושים אחר זהות אותה נערה. היא זוהתה בשנת 2002 כשרבט גולה, פליטה ממוצא אפגני שברחה מארצה בזמן מלחמת אפגניסטן.

סיפור חייה גולל כולו בגיליון מרץ 2003 של מגזין הנשיונל ג'יאוגרפיק, וכמו כן נעשתה עליו סידרה תיעודית בערוץ הנשיונל ג'יאוגרפיק. 
 הארגון הקים קרן על שם שרבט גולה-קרן שקידמה חינוך בנות באפגניסטן ובמדינות אחרות, כולל הבאת מזון ושתייה. בכספי הקרן הוקמו מספר בתי ספר בקאבול.
בשנת 1995, פורסם לראשונה הנשיונל ג'יאוגרפיק ביפנית, השפה הראשונה שבה התפרסם המגזין שאינה אנגלית. זמן מה לאחר מכן, תורגם המגזין לשפות רבות, וכיום הוא מופץ בלמעלה משלושים מהדורות בשפות שונות מסביב לעולם, בין השאר בסינית, קרואטית, דנית, הולנדית, צרפתית, יפנית, פורטוגזית, רומנית, רוסית, ספרדית, טורקית, פולנית ועברית.
בשנת 1998 הושקה המהדורה הישראלית. בתפקיד עורכת המגזין שימשה החל מהקמתו ועד שנת 2018 דפנה רז. בשנת 2019 התמנתה לתפקיד עידית אלנתן. בניגוד לארצות הברית, שם העיתון מופץ רק למנויים ואינו נמכר בחנויות, במדינות אחרות נמכר המגזין גם בחנויות ודוכנים.
בשנת 2010 הושקה לראשונה מהדורה בערבית.
בשנת 2015 רכשה חברת "פוקס המאה ה-21", שבשליטת המיליארדר רופרט מרדוק, את נכסי המדיה של נשיונל ג'יאוגרפיק סוסייטי, כולל המגזין, תמורת 725 מיליון דולר.
אמנון יריב

קורות חיו

יריב נולד ב-1930 בתל אביב להורים שעלו מפולין. הוא שיחק כדורסל בקבוצת "מכבי עתיד". הוא סיים את לימודיו בבית הספר התיכון גאולה במגמה ריאלית. במלחמת העצמאות שירת ביחידת תותחנים שהוצבה בלטרון והשתחרר לאחר שנתיים בקיץ 1950. בסתיו אותה שנה החל ללמוד בטכניון, אולם כעבור שנה נסע לארצות הברית לאחר שהתקבל לאוניברסיטת ברקלי בקליפורניה. הוא למד שם הנדסת חשמל ורדיו וסיים תואר ראשון ב-1954, תואר שני ב-1954 ובשנת 1958 סיים את עבודת הדוקטורט בתחום המייזרים, לייזרי מיקרוגל.
בשנת 1960 עבר למעבדות בל בניו ג'רזי שם המשיך בחקר הלייזרים ביחד עם ג'יימס גורדון. בשנת 1964 שב לקליפורניה והצטרף לסגל המכון הטכנולוגי של קליפורניה. בשנת 1967 הוא פרסם את "קוואנטום אלקטרוניקס", אחד מהטקסטים הראשונים שעסקו בתחום האלקטרוניקה הקוואנטית של פיזיקת הלייזרים.
בשנת 1980 הוא יסד את חברת אורטל Ortel Corporation, אשר נמכרה לחברת לוסנט בשנת 2000. בשנת 1999 היה ממייסדי חברת Orbits Lightwave.
בשנת 1991 התקבל כחבר לאקדמיה האמריקאית הלאומית למדעים.
בשנת 1992 זכה בפרס הארווי מטעם הטכניון על תרומות פורצות-דרך בתחום האלקטרואופטיקה, התפשטות גלים בגבישים, והאופטיקה הלא-ליניארית.
הוא שימש כעמית במכון סאקלר באוניברסיטת תל אביב וביקר בה פעמים רבות. יריב רשם במהלך הקריירה כ-60 פטנטים שונים על שמו.
חוקת קונפדרציית המדינות של אמריקה

חוקת קונפדרציית המדינות של אמריקה היא החוקה שאומצה ב-11 במרץ 1861 על ידי קונפדרציית המדינות של אמריקה והייתה בתוקף עד תום מלחמת האזרחים האמריקנית. קדמה לה חוקה זמנית, ששררה בין 8 בפברואר ל-11 במרץ 1861. 
חוקת הקונפדרציה זהה ברובה הגדול לחוקת ארצות הברית. עיקר ההבדל בין שני המסמכים מתבטא בדגש ששמה החוקה הקונפדרטיבית על זכויות המדינות הבודדות ובכך שהיא תומכת במפורש במוסד העבדות ומבצרת את קיומו. מעבר להבדלים חדים אלה, ישנם מספר הבדלים בולטים פחות אך ראויים לציון, משום שהם שופכים אור על מהות הסכסוך בין מדינות הדרום לשאר האיחוד. ניתוח ההבדלים מראה שהמחלוקת המהותית והעמוקה בין הצדדים הניצים במלחמת האזרחים נסובה סביב סוגיות כלכליות ומידת הכח שראוי לתת לממשלה הפדרלית - ולאו דווקא סביב נושא העבדות שתפס את מרבית הכותרות.

זכות הפרישה

בולט בהיעדרו בחוקה הקונפדרטיבית, הוא אזכור מפורש של הזכות של כל מדינה לפרוש מהאיחוד (secession) כרצונה. בעקבות הוויכוח המשפטי החריף בין הדרום לצפון, האם מותר או אסור למדינה לפרוש מארצות הברית (דבר שלא הוזכר בחוקה המקורית לכאן או לכאן), ניתן היה לצפות שתומכי זכות הפרישה יפתרו את העניין אחת ולתמיד על ידי תמיכה מפורשת בזכות זו, כפי שנהגו בעניין העבדות.
ההסבר המקובל לכך שמנסחי החוקה הקונפדרטיבית נמנעו מלהכניס את זכות הפרישה, היא חוסר הרצון שלהם להחליש את העמדה שנקטו כאשר פרשו מהאיחוד ב-1860-1861. לו היו מוסיפים סעיף המאשר את זכות הפרישה, היו שומטים את הקרקע תחת רגליהם ומודים כביכול שהזכות לא הייתה קיימת קודם לכן, כפי שטענו אנשי הצפון.
בכל זאת ניתן לראות בביטוי שהוסיפו לפתיח: "כל מדינה בתוקף ריבונותה ואופייה העצמאי", מעין אישור מרומז של הזכות של כל מדינה לפרוש מהקונפדרציה, מכח אותה ריבונות.
גילי לנדאו

קריירת משחק

לנדאו החל את הקריירה שלו בקבוצת הנוער של הפועל תל אביב והחל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון בשנת 1974, לצידם של שחקנים ידועים כגון רפעת "ג'ימי" טורק, יעקב אקהויז ואחרים. לנדאו ערך את הופעת הבכורה שלו בסגל הבוגר של הקבוצה במשחק מול הכח רמת גן בעונת 1974/1975, כשהיה בן 16 בלבד. ב-2 באוקטובר 1976 כבש את שער הבכורה שלו, מול הפועל חיפה באצטדיון קריית חיים.
לנדאו שיחק בעיקר בעמדת החלוץ והוביל את התקפת הקבוצה בשנות השמונים לצידם של מוריס ז'אנו ושבתאי לוי. לנדאו זכה עם הפועל תל אביב בשלוש אליפויות (1981, 1986 ו-1988) ובגביע המדינה ב-1983. במשחק גמר הגביע הבקיע לנדאו - ייתכן בעזרת ידו - את שער הניצחון בדרבי מול מכבי תל אביב. באליפות השנייה (1986) הוא אף הבקיע את שער הניצחון מול מכבי חיפה בדקה ה-86, שער שהיה שנוי במחלוקת בשל הנבדל הפסיבי בו נמצא חלוץ אחר (אלי יאני) בזמן המסירה של משה סיני ללנדאו. בזכות ניצחון זה הבטיחה הפועל תל אביב את הזכייה בתואר. בעונה שאחרי האליפות האחרונה היה שותף לנדאו לירידת הקבוצה לליגה השנייה בפעם הראשונה בתולדותיה, ובמהלך העונה שלאחר מכן סבל מפציעה, וב-11 במרץ 1990 הודיע על פרישה ממשחק פעיל.
לאורך כל הקריירה שלו שיחק לנדאו רק בהפועל תל אביב ובמדיה רשם 298 הופעות, בהן כבש 43 שערים בליגה הבכירה. לנדאו מדורג במקום ה-11 בטבלת מלך השערים של הקבוצה בכל הזמנים, ובסך הכל כבש 56 שערים במדי הקבוצה בכל המסגרות.
לנדאו ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ישראל ב-18 באפריל 1978, במשחק ידידות מול נבחרת הולנד. בסך הכל רשם לנדאו 12 הופעות במדי הנבחרת, האחרונה במשחק ידידות מול נבחרת צפון אירלנד ב-16 באוקטובר 1984.

קריירת אימון

ב-1991 החל לנדאו לאמן את הפועל בת ים, ובהמשך אימן את מכבי הרצליה (ממנה פוטר בעונתו השנייה), הפועל באר שבע (עונה אחת), הכח רמת גן (מעט יותר מעונה), מכבי קריית גת (עלייה וירידה מליגת העל), מכבי נתניה (עונה וחצי), הפועל תל אביב (משחקים בודדים), שתי קדנציות נוספות בהפועל באר שבע, ותקופה קצרה בהפועל בני לוד.
במאי 2011 מונה לתפקיד מאמן הפועל פתח תקווה, במקומו של יובל נעים. מספר ימים לפני פתיחת עונת 2011/12 התפטר מתפקידו לאחר שנדרש לקצץ כשליש משכרו, אך למחרת הגיע לסיכום עם המועדון על קיצוץ של 20 אחוז וחתם על חוזה לעונה אחת. מספר מחזורים לפני סיום העונה ואחרי שהקבוצה שלו ירדה לליגה הלאומית חתם לנדאו על חוזה חדש כמאמן האלופה עירוני קריית שמונה. לנדאו, שהגיע לקריית שמונה לאחר שזכתה באליפות הראשונה בתולדותיה, לא הצליח להעפיל עם הקבוצה לשלב הבתים של ליגת האלופות, אך העפיל עמה לשלב הבתים של הליגה האירופית. חמישה מחזורים בלבד לאחר תחילת העונה, ולאחר משחק אחד בשלב הבתים (בו סיימה הקבוצה בתיקו 1-1 בספרד מול אתלטיק בילבאו), הודיעה הקבוצה על סיום תפקידו של לנדאו במועדון.
ביוני 2016 מונה לנדאו למנהל ספורטיבי במועדון ספורט אשדוד, אך לאחר חצי שנה סיים את תפקידו.
בספטמבר 2018 מונה למאמן הפועל אשדוד מליגה א'.
נים (משחק)

נים הוא משחק אסטרטגיה אבסטרקטי לשני שחקנים שמשוחק עם ערמות גפרורים. חוקי המשחק הם שבכל תור יכול שחקן לקחת  כל מספר גפרורים שהוא אבל רק מערמה אחת.  המפסיד במשחק הוא מי שלוקח את הגפרור האחרון.  מקורות המשחק כנראה עתיקים מאוד.  לנים תפקיד חשוב בתורת המשחקים הקומבינטורית הנובע ממשפט ספרג-גרונדי הקובע שכל משחק אסטרטגיה שוויוני שקול אליו.

היסטוריה

מקורות המשחק עלומים, אך הוא כנראה שוחק כבר מימי קדם. 
האיזכור הראשון שלו בספרות האירופאית בא מהמאה ה-16, ושמו ניתן לו כנראה על ידי המתמטיקאי צ'ארלס ל. בולטון שגם ניסח את אסטרטגיית הניצחון במשחק.

אסטרטגיית הניצחון בנים

אסטרטגית הזכייה במשחק נים היא דוגמה יפה לשעשועי המתמטיקה החבויים במשחקי חשיבה, והיא גם בסיס לפתרון של משחקים נוספים רבים. האסטרטגיה מבוססת על כך שבמשחקים מסוגו של נים, שבהם לשני השחקנים יש אותן אפשרויות, אזי כל מצב משחק ניתן לסווג בתור מצב מנצח (השחקן שהתור שלו ינצח בוודאות אם ישחק כהלכה), או מצב מפסיד (השחקן שהתור שלו יפסיד בוודאות אם יריבו ישחק כהלכה). כדי לאבחן אם מצב במשחק נים הוא מנצח או מפסיד, יש לכתוב בשלב הראשון את מספר הגפרורים שבכל ערמה בבסיס בינארי, כלומר באמצעות החזקות של 2 שמהם המספר כתוב. לדוגמה אם כרגע יש שלוש ערימות שבהם 3, 7, 8 גפרורים אזי נכתוב זאת כך:
3=1+2 (בכתיב בינארי 0011)
7=1+2+4 (בכתיב בינארי 0111)
8=8 (בכתיב בינארי 1000)
בשלב הבא יש לבצע פעולת או מוציא (XOR) שבה חזקה שמופיעה פעמיים תימחק, ואז יש לסכם את החזקות שנותרו:
0=1+2 (בכתיב בינארי 0000)
4=1+2+4 (בכתיב בינארי 0100)
8=8 (בכתיב בינארי 1000)
סכום הנים של המצב בדוגמה הוא 12=4+8. אם סכום הנים של מצב הוא 0, אז זהו מצב מפסיד, אחרת זהו מצב מנצח. המהלך המנצח הוא המהלך שמביא את המצב למצב בעל סכום נים 0. בדוגמה זו, המהלך המנצח הוא להוריד 4 גפרורים מהערמה השלישית ולהביא את המשחק למצב:
3=1+2 (בכתיב בינארי 011)
7=1+2+4 (בכתיב בינארי 111)
4=4 (בכתיב בינארי 100)
ג'וזפה טרטיני

ביוגרפיה

טרטיני נולד בעיר פיראנו, עיר נמל בחצי האי איסטריה לחוף הים האדריאטי (בימינו העיר פיראן שבסלובניה).
בגיל צעיר החל ללמוד נגינה בכינור. הוא עבר לפדובה ולמד משפטים באוניברסיטת פדובה תוך המשך עבודה כנגן ומורה לכינור. טרטיני התאהב באחת מתלמידותיו והם נישאו בחשאי. כשנודע הדבר לקרדינל העיר שהיה דודה, הוא שלח אנשים לאסור את טרטיני באשמת פיתוי וחטיפה. טרטיני נאלץ להימלט מפדובה ולנדוד חסר כל ברחבי איטליה עד שמצא מקלט במנזר פרנציסקוס הקדוש באסיזי.
טרטיני המשיך לעבוד שם כנגן וכמורה לכינור. הוא היה גם בונה כינורות והכניס שינויים בצורת הכינור והמיתרים. בינתיים יצא לו שם של כנר-וירטואוז והוא הורשה לחזור לפדובה ולהתאחד עם אשתו.
ב-1721 נתמנה למנהל המקהלה בכנסייה בפדובה וב-1728 ייסד בפדובה בית ספר לנגינה בכינור, שהיה מפורסם בכל אירופה. על תלמידיו נמנה גם ניקולו פגניני.
טרטיני כתב יצירות רבות: כ-140 קונצ'רטי לכינור ותזמורת, כ-150 סונאטות לכינור ויצירות קאמריות רבות וכן יצירות דתיות למקהלה, אך הוא זכור עד היום בעיקר בזכות הסונאטה שלו לכינור בסול מינור, המכונה סונאטת סלסולי השטן (il trillo del diavolo).
הכיכר המרכזית של עיר הולדתו של טרטיני פיראן נקראת על שמו ועומד בה פסל גדול שלו מחזיק בידיו קשת וכינור.
רוב אסטס

קריירה

אסטס החל להביע לראשונה עניין בקריירת משחק כשהיה באימונים בתור גמד פעלולים. אחד מהתפקידים הראשונים שלו בתור שחקן היה בפריים טיים, באופרת הסבון "ימי חיינו" שבה שיחק את גלן גלגר בין השנים 1986 - 1987 ו-1999 - 2000. הוא זכה להכרה נרחבת לאחר שגילם את סמל כריס לורנצו בסדרה "מיטות נשיקה" (1991 - 1995). 
ב-1993 ביצע אסטס הופעת אורח באופרת הסבון של רשת פוקס "מלרוז פלייס" בתפקיד סאם טאולר. שלוש שנים לאחר מכן הוא שב לסדרה בתפקיד אחר, בתור המסעדן קייל מקברייד. אסטס שיחק בסדרה מ-1996 עד לביטולה ב-1999. 
לאחר מלרוז פלייס הוא ביצע הופעות אורח בסדרות "Providence",‏ "סוף סוף סוזן", "חוק וסדר: מדור מיוחד" ו"בנות גילמור". הוא הופיע במקביל גם בתיאטרון, ושיחק בהצגות "Same Time"‏, "Next Year"‏ (2004) ו"The Lake"‏ (2005). 
אסטס כיכב בסרט הטלוויזיה הקומי "להתחתן עם הילדים" (I Do, They Don't; נקרא בהתחלה Blended), שבו שיחקה גם שותפתו לשעבר במלרוז פלייס ואשתו דאז ג'וזי ביסט. הקרנת הבכורה של הסרט הייתה במרץ 2005 ברשת ABC Family. אסטס גילם את שון קול בסדרת הפשע של ABC "הראיה".
הוא גילם את ניק טאונסנד בעלה המכה של נטליה בואה ויסטה בסדרה "CSI: מיאמי". בפרק ששודר בינואר 2007, דמותו נרצחה. 
אסטס גילם את סגן טום הוגאן, הבוס של לינדסי, בדרמת המשטרה "מועדון הרצח לנשים".
ב-2008 הוא לוהק לתפקיד הארי וילסון, מנהל תיכון בוורלי וסט בסדרת הנעורים של The CW‏ "90210". הסדרה, כמו גם מלרוז פלייס, היא ספין-אוף לסדרה המקורית משנות ה-90 "בוורלי הילס 90210". 
בינואר 2010 אסטס דיווח לתקשורת שאינו ייקח חלק בעונה השלישית של 90210: "זוהי העונה האחרונה שלי ב-90210, ואני מאחל לסדרה, לשחקנים ולצוות רק טוב. אני מצפה לבלות זמן עם ילדיי, לבחון הזדמנויות אחרות" לדבריו.

חיים אישיים

אסטס בוגר "תיכון סנטה מוניקה" ו"אוניברסיטת דרום קליפורניה". 
ב-1992 הוא נישא לשחקנית ג'וסי ביסט, חברת צוות נוספת במלרוז פלייס. ב-2005 השניים נפרדו, לאחר שעזב את ביתם בסיאטל לבקשת אשתו. הם הביאו לעולם שני ילדים, מסון טרו (21 ביולי 1999) ומאיה רוז (14 באפריל 2002). בינואר 2006 הזוג הודיע לתקשורת על כוונתם להתגרש.
ב-15 ביוני 2010, נישא אסטס למורה והגולשת ארין בולטה. ב-29 באפריל 2011 נולד בנם המשותף. מתגורר במחוז אורנג', קליפורניה.
יחסי אתיופיה–ג'יבוטי

היסטוריה

היחסים בין שתי המדינות כוננו ב-1984. היחסים בין שתי המדינות היו טובים בדרך כלל. שתי המדינות חולקות בעלות על מסילת אדיס אבבה-ג'יבוטי. הרכבת עוברת דרך נמל ג'יבוטי, אשר דרכו ג'יבוטי מקיימת קשרי מסחר עם אתיופיה.

יחסים דיפלומטים

אתיופיה מחזיקה בשגרירות בג'יבוטי העיר. מאידך, ג'יבוטי מחזיקה בשגרירות באדיס אבבה ובקונסוליה בדירה דאווה.
הרגייסה

היסטוריה

בשטחי העיר נמצאו ציורי מערות מן התקופה הנאוליתית.
בשנת 1888 נוצרה מדינת החסות "סומלילנד הבריטית". הפרוטקטורט הוקם בעדן שבתימן, ונוהל עד שנת 1898 בראג' הבריטי. לאחר מכן בירת הטריטוריה הייתה ברברה, והרגייסה החליפה אותה בשנת 1941 במהלך המערכה במזרח אפריקה במלחמת העולם השנייה.
לאחר עצמאות סומליה בשנת 1960, שימשה העיר כבירת המחוז, והממשלה הארצית פיתחה את העיר רבות. הפיתוח בא לידי ביטוי בהקמת המוזיאון הראשון בסומליה ושיפוץ נמל התעופה. גל פיתוח נוסף חל בתחילת שנות ה-90, בשנים שחרי מלחמת האזרחים בסומליה.
מאמודזו

אדמיניסטרציה

אוכלוסיית מאמודזו מצויה בשישה כפרים שונים, הנקראים: קוואני, מטספרה, פסאמייניטי, והיבה, ועוד שני כפרים נפרדים בעל שם זהה; צונדזו. ששת הכפרים מחולקים לשלושה מחוזות.
ריצ'רד הרדינג דייוויס

תולדות חייו

נולד בפנסילבניה, אמו רבקה הרדינג דייוויס הייתה סופרת ועיתונאית ואביו למואל הרדינג דייוויס נטש קריירה של עורך דין והיה אף הוא לעיתונאי. הרדינג דייוויס למד באוניברסיטת לי (Lehigh University) ובאוניברסיטת ג'ונס הופקינס, אך לא הצטיין.
בסוף שנות ה-80 של המאה ה-19 עבר לניו יורק ושימש ככתב עבור ה-New York Sun, וסיקר בעיקר נושאים סנסציוניים כהוצאות להורג, התאבדויות ואסונות. במסגרת זו סיקר את הוצאתו להורג של ויליאם קמלר ב-1890, שהייתה ההוצאה הראשונה להורג בכסא חשמלי. בהמשך היה כתב צבאי ועורך בפועל של ה-Harper's Weekly. בין היתר דיווח ממלחמת ארצות הברית-ספרד (1898), נטל חלק בקרבות והעלה על נס את פועלו של רגימנט הפרשים המתנדבים הראשון ("Rough Riders"), שסגן המפקד שלו היה תאודור רוזוולט, לימים נשיא ארצות הברית. במהלך המלחמה קשרו ביניהם הרדינג דייוויס ורוזוולט קשרי ידידות אמיצים. כתבותיו של הרדינג דייוויס על האומץ והמנהיגות שגילה רוזוולט סייעו לתדמיתו של האחרון. בכך עבר שינוי מעיתונאי העוסק ב"עיתונות צהובה" לכתב פופולרי ומספר סיפורים מרתק. רשמיו ממלחמה זו ראו אור בקבצים Cuba in War Time ו-The Cuban & Porto Rican Campaigns.
ב-1899 דיווח ממלחמת הבורים בדרום אפריקה, כנציג מדינה נייטרלית דיווח הן מן הצד הבריטי והן מצידם של הבורים. דיווחיו התפרסמו בניו יורק הראלד, בטיימס ובכתבי עת אחרים ואף יצאו כספרים, The Lion and the Unicorn ו-With Both Armies . בהמשך דיווח מרודזיה, ממרכז אמריקה וכן סיקר את מלחמת רוסיה-יפן מן הצד היפני. כתבותיו וסיפוריו ממרכז אמריקה ראו אור כספר בשם Three Gringos in Central America and Venezuela ("שלושה גרינגוס במרכז אמריקה וונצואלה").
בשנת 1897 פרסם את הרומן Soldiers of Fortune (חיילי המזל), שעובד למחזה ולשני סרטי קולנוע (ב-1914 וב-1919). ב-1910 ראה אור קובץ סיפוריו Notes of a War Correspondent וב-1913, The Lost Road and Other Stories.
במלחמת העולם הראשונה דיווח מהחזית המקדונית במלחמת העולם הראשונה ונלקח בשבי צבא הקיסרות הגרמנית כמרגל, הוא שוחרר אך נפטר מהתקף לב שבוע לפני יום הולתו ה-52.
הרדינג דייוויס נישא פעמיים. ב-1899 נשא לאשה את האמנית ססיל קלרק וב-1912 התחתן עם אמנית הוודוויל בסי מקוי, נולדה להם בת אחת, הופ.
תסמונת גייאן-בארה

תסמינים ואבחון

תסמיני המחלה מתחילים בחולשה, תחושות נימול, עקצוצים, שריפה וכאבים בגפיים (ידיים ורגליים), התחושות שהחלו בכפות הרגליים והידיים מתקדמות במעלה הגוף, זה עלול לקרות בפתאומיות תוך דקות או בהדרגה תוך ימים ספורים. שרירי הגוף נהיים חלשים עד כדי שיתוק, אשר מביא למצב שהרגליים והידיים אינן נשמעות להוראת המוח. השיתוק עלול לטפס לשרירי הנשימה והפנים. תהליך זה הוא השלב הקריטי והמסוכן של המחלה, נמשך לרוב בין 14 ל-20 ימים וחלק מהחולים נזקקים להנשמה מלאכותית ולהשגחה צמודה בטיפול נמרץ נשימתי.
במקרים קשים יש עליה בלחץ דם ושינויים בקצב הלב.
למחלה אין בדיקות ספציפיות, והאבחנה נעשית על סמך מהלך התסמינים ושלילת אפשרויות אחרות. זאת, בעזרת ניקור מותני לבדיקת נוזל המוח והשידרה ואלקטרומיוגרפיה (EMG).

הטיפול

המחלה מחייבת אשפוז מיידי מאחר שההידרדרות עלולה להיות פתאומית. החולים מאושפזים בדרך כלל במחלקה הנוירולוגית. אם השיתוק מגיע לאזורי הנשימה החולים מועברים לטיפול נמרץ, לתמיכה נשימתית. דם החולה עובר פלזמפרזה  (Plasmapheresis) לסינון מרכיבי מערכת החיסון הגורמים למחלה. טיפול נוסף הוא מתן עירוי של IVIG.
יתר הטיפול הוא טיפול תומך למניעת סיבוכים (פצעי לחץ, קונטרקטורות) ותמיכה בנשימה, הזנה בזונדה ופיזיותרפיה למניעת התקצרות והתקשות השרירים. ההחלמה היא ספונטנית ומתפרשת על פני חודשים רבים. רוב החולים מבריאים לחלוטין תוך שנתיים עד שלוש שנים.
10% מהחולים חווים מדי פעם שיתוקים חוזרים או כאבים כרוניים. במקרים אלה ניתנים קורטיקוסטרואידים ותרופות המדכאות את המערכת החיסונית.
מרים אל-מנסורי

מרים אל-מנסורי (בערבית: مريم المنصوري; נולדה ב-1979 באבו דאבי) היא טייסת הקרב הראשונה באיחוד האמירויות הערביות. הייתה מהנשים הראשונות שהצטרפו לחיל האוויר באיחוד האמירויות לאחר שנשים הורשו לשרת בחיל, זוכת "מדליית גאוות האמירויות". אל-מנסורי השתתפה בתקיפות האוויריות של איחוד האמירויות נגד דאעש מעל שטח סוריה.

ביוגרפיה

אל-מנסורי היא בת למשפחה בת שמונה ילדים, המשתייכת לאחת החמולות הגדולות באבו דאבי. למדה תואר ראשון בספרות אנגלית באוניברסיטת איחוד האמירויות הערביות. שאפה להיות טייסת ושירתה בצבא איחוד האמירויות במשך כעשר שנים, לפני שנפתחה האפשרות לגיוס נשים לחיל האוויר. סיימה את לימודיה בבית הספר לתעופה ב-2007 והייתה אחת הנשים הראשונות שהצטרפו לחיל האוויר של איחוד האמירויות הערביות.
אל-מנסורי היא קצינה בדרגת מייג'ור (המקבילה לדרגת רב-סרן בצה"ל) ומטיסה מטוס מסוג F-16 פייטינג פלקון. ב-2014 הייתה אחת הזוכות במדליית "גאוות האמירויות".

תקיפות בסוריה

אל-מנסורי הובילה תקיפות אוויריות מעל שטח סוריה, כחלק מהשתתפות איחוד האמירויות הערביות בקואליציה בינלאומית נגד דאעש עד לנפילתו בשבי של הטייס הירדני מועאז אל-כסאסבה במהלך התקיפות, אז פרשה איחוד האמירויות מהשתתפות בקואליציה. על אף שרואיינה לתקשורת מספר פעמים גם לפני השתתפותה בתקיפות נגד דאעש, הרי שלאחר התקיפות זכתה לסיקור נרחב בתקשורת הבינלאומית. ממשלת איחוד האמירויות נעזרה בסיפורה של אל-מנסורי כדי לקדם תדמית חיובית של מדינה בעלת תרבות אסלאם מודרני. 
במגוון אמצעי תקשורת פורסם כי לפי סוכנות ידיעות פלסטינית, משפחתה המורחבת של אל-מנסורי גינתה את פעילותה ונידתה אותה.
איירין לדרמן

ביוגרפיה

לדרמן גדלה בלונדון.

אלופה ושיאנית המכביה

בתחרויות האתלטיקה של המכביה השלישית שנערכו בשנת 1950 זכתה ב-3 מדליות, אחת מכל סוג. מדליית זהב, בריצת 100 מטר בשיא מכביה חדש של 12.8 שניות, לפני עדנה פרידמן מדרום אפריקה (12.8 שניות) ולאה הורביץ מישראל (13.3 שניות), מדליית כסף, בריצת 60 מטר בתוצאה של 8.3 שניות, אחרי עדנה פרידמן 8.2 שניות ולפני ון דר שטאם מהולנד (8.3 שניות) ומדליית ארד, בריצת 80 מטר משוכות בתוצאה של 15.6 שניות, אחרי רות איילון (13.8 שניות) ושרה מיזרחי (15.4 שניות), שתיהן מישראל.

כוכבת המכביה הרביעית

בתחרויות האתלטיקה של המכביה הרביעית שנערכו בשנת 1953 זכתה פרידמן ב-3 מדליות זהב יותר מכל ספורטאי אחר, בריצת 100 מטר בתוצאה של 12.7 שניות, לפני רודה אייבל מדרום אפריקה (13.0 שניות) ודלית קליינמן מישראל (13.2 שניות) ובכך הגנה על תוארה, בריצת 200 מטר בתוצאה של 26.7 שניות, לפני רודה אייבל (27.3 שניות) ורות הרשלר מישראל (27.7 שניות) ובקפיצה לרוחק בשיא מכביה חדש של 5.36 מטר, לפני תמר מיטל-שומכר (4.87 מטר) ומרים טפר (4.86 מטר), שתיהן מישראל.