google/wiki40b huggingface dataset:
ישעיהו שפירא

ביוגרפיה

נולד בשנת 1891 בפולין, לאדמו"ר אלימלך שפירא מגרודזיסק ולאשתו חנה ברכה. התייתם מאביו בגיל צעיר, וגדל אצל סבו (אב אימו), האדמו"ר חיים שמואל מחאנטשין, שהיה ידוע כאוהב ארץ ישראל. נקרא על שם השל"ה הקדוש. אחיו רבי קלונימוס קלמיש שפירא היה האדמו"ר מפיאסצנה. נישא לחיה שרה, בתו של רבי נתן נחום הכהן רבינוביץ, האדמו"ר מקרימילוב.
ב-1914 עלה לבדו לארץ ישראל, שם פגש את הרב קוק והושפע רבות מאישיותו. בגלל נתינותו הרוסית גורש חזרה לפולין על ידי הטורקים שהיו במצב של מלחמה עם רוסיה.
ב-1917 היה ממייסדי תנועת "הפועל המזרחי" בפולין. פעל בקרב הציבור החסידי לעלייה לארץ ישראל. בעידודו הוקמו בפולין שלוש קבוצות חסידיות להתיישבות בארץ. שתיים מקבוצות אלו הקימו מאוחר יותר את "כפר חסידים" והשלישית את כפר אתא. הרב שפירא עלה שנית לבדו לארץ ב-1920 וחי לבדו בארץ עד 1924 עקב התנגדותו של חותנו לעליית שאר בני המשפחה. במשך כשנתיים, מתרפ"ב עד תרפ"ד היה בן בית אצל בן דודו האדמו"ר מדרוהוביץ' בירושלים. האדמו"ר היה חובב ציון נלהב ותלמיד של הרב קוק. בשנים אלו היה הרב שפירא בין מייסדי תנועת "הפועל המזרחי", ואף עמד בראש התנועה כמה שנים. בשנת 1923 היה חבר ב"ועד העיר ליהודי ירושלים".
במסגרת פעילותו נסע לארצות אירופה ולאמריקה מטעם הקרן הקיימת לישראל. הוא נבחר לנשיאות קק"ל ומונה למנהל בנק זרובבל. ב-1930 ליקט וערך את הספר 'ארץ חפץ', אמרות על ארץ ישראל ובניינה, מאת הראי"ה קוק. הרב שפירא תמך בקבוצות ההתיישבות של תנועת הפועל המזרחי, ובמאבק כנגד ההסתדרות שלא ראתה את ההתארגנות הנפרדת בעין יפה. עם זאת תמך בשיתוף הפעולה עם אנשי ההסתדרות. 
בראשית שנות ה-40 היה חבר הסיעה המרכזית "תורה ועבודה" של הפועל המזרחי, בראשות משה שפירא. 
כשהגיע לגיל 51 החליט לממש את שאיפתו להיות עובד אדמת ארץ ישראל, מכר את נכסיו, עזב את הבנק ואת תפקידיו הציבוריים, ובשנת 1942 התיישב במושב הדתי כפר פינס, שם עסק בחקלאות. ביתו בכפר פינס הפך למרכז לעלייה לרגל של קהל אוהדיו, והרב שפירא היה עורך "שולחן", כמנהג האדמו"רים, ומלהיב את שומעיו בניגונים חסידיים, מהם פרי יצירתו. אחד משיריו הוא השיר "אילו היה לי כח".
עם קבלת הידיעות על היקף השואה באירופה, והירצחם של אחיו, ובמיוחד אחיו האהוב האדמו"ר מפיאסצנא וכל בני משפחתו, הידרדר מצב בריאותו, ובערב חג השבועות ה'תש"ה (1945) נפטר בירושלים, והובא לקבורה בבית הקברות בהר הזיתים. 
בנו הרב אלימלך שפירא, היה לימים האדמו"ר לחסידי גרודזיסק-פיאצסנה. בנו, יוסף (יוסק'ה) שפירא כיהן לימים כשר מטעם המפד"ל. נכדו, בנו של הרב אלימלך, הוא הרב קלמן מנחם שפירא האדמו"ר לחסידי גרודזיסק-פיאצסנה ברמת בית שמש.
מפעל התורה

מפעל התורה היה ארגון מיסודו של המזרחי לתמיכה בישיבות. הארגון נוסד בתחילת 1941, ואיגד תחתיו עשרות ישיבות בשנות ה-50 וה-60. בשנות ה-70 היווה הארגון כיסוי להונאת פונזי שבוצעה כדי לממן את פעילותו. מאז, חדל הארגון מלפעול.
הנהלת המזרחי הכריזה על הקמת "מפעל התורה" אל מול חורבן הישיבות באירופה, ובמטרה לאגד את התמיכה בכל הישיבות בארץ ישראל תחת קורת גג אחת, בדגם דומה לקרן היסוד ולקרן הקיימת. את המפעל הוביל הרב מאיר בר-אילן ועיקר איסוף הכספים נעשה בהוראות קבע. ראשי מפעל התורה הצהירו שהמפעל אינו פועל עבור ישיבות מסוימות אלא יסייע לכל ישיבה המעוניינת בכך. אולם מתחילת דרכו היו שטענו נגדה שהוא זרוע של המזרחי להשתלט על הישיבות וכמה חודשים לאחר מכן נוסד בארץ ישראל ועד הישיבות, מטעם אגודת ישראל.
בשנת 1947 פרסם המפעל שעיקר תמיכתו הולכת לישיבת מרכז הרב, הישיבה הגדולה ותלמוד תורה מאה שערים, ישיבת בני עקיבא כפר הרואה, מדרשיית נעם, ישיבת היישוב החדש, ישיבת אור ישראל וישיבת תורה ומלאכה. לאחר פטירתו של הרב מאיר בר-אילן, הפך המפעל לאיגוד של הישיבות של היישוב החדש בניגוד ליומרה הראשונית להימנע מקטלוג ישיבות כשייכות למפעל. עם זאת, מפעל התורה דאג להענקת ביטוח רפואי לתלמידי כל הישיבות בישראל דרך קופת חולים לאומית, וזה היה לגולת הכותרת של פעילות המפעל. בנוסף לביטוח הבריאות הבסיסי, קיים המפעל בירושלים מרפאות שיניים ועיניים עבור בני הישיבות.
סיוע נכבד קיבל מפעל התורה מהג'וינט.
בשנות ה-70 פעלו פעילים מרכזיים של מפעל התורה, המנהל גרשון פרוש ומגייס הלוואות בשם שמואל קפלן, להשגת הלוואות עבור מימון פעילות מפעל התורה בדרך של הונאת פונזי. עלו טענות שהדבר נעשה בידיעת הנהלת המפעל, בעוד לפי גרסאות אחרות ההנהלה לא ידעה על הפעילות הזאת.
סילוני הטילים

סילוני הטילים (באנגלית: Rocket Jets) היה מתקן בפארק השעשועים דיסנילנד באתר הנופש דיסנילנד בקליפורניה. המתקן היה דור שלישי של מתקן קרוסלה המורכב מטילים התלויים מזרועות מתכתיות והמסתובבים סביב ציר מרכזי במיקום זה. המתקן נפתח בשנת 1967 בעת בניית "ארץ המחר" החדשה, ונסגר בשנת 1997 לפני השיפוץ של ארץ המחר שנערך בשנת 1998. כיום המתקן עדיין מצוי באותו מקום, כאובזרבטרון - פסל הנע כל רבע שעה צלילי מוזיקה. מתקן דומה - האסטרו אורביטר נבנה בכניסה לארץ המחר, בהתבסס על מתקן המצוי בדיסנילנד פריז. באובזרבטרון הוחלפו הטילים שהיו במתקן במעין צלחות לווין, וטיל הסאטורן V שהיה במרכז המתקן הוחלף בקרן לייזר. הטילים נמכרו באי ביי בשנת 2005.
בשל תקלות טכניות האובזרבטרון אינו פועל מרבית הזמן (מאחר שהמנוע המקורי נועד לעבוד מספר רב של פעמים בשעה ולא רק ארבע פעמים, ולשאת משקלים שונים).
מריה, מלכת הונגריה

מריה הראשונה מאנז'ו (הונגרית : Anjou-házi Mária; קרואטית: Marija Anžuvinska, נולדה בשנת 1371 לערך - מתה בבודה ב-17 במאי 1395) הייתה מלכת הונגריה ובתו השלישית - אבל הגדולה ביותר ששרדה לגיל בגרות - של לאיוש הראשון מלך הונגריה ופולין ושל אליזבתה מבוסניה.
בתחילה, היא הייתה אמורה לרשת את שתי הממלכות - פולין והונגריה. מכיוון שלא היו ללאיוש בנים, הוא הכין את הקרקע לעובדה כי בנותיו יהיו היורשות באמצעות הסדרת נישואיהן לבני משפחות אצולה בעלות עוצמה. מריה הייתה בתו השלישית של אביה, אך כשירשה את כסו של אביה כמלכת הונגריה ב-10 בספטמבר 1382, כבר נפטרו שתי אחיותיה הגדולות והיא הייתה לאחות הבכורה. בשל היותה בת עשר עם מות אביה, העוצרת שלה הייתה אמה, המלכה האם אליזבתה.
למהלך המלכת אישה על כס המלוכה התנגדו רבים באצולה ההונגרית, והיו ביניהם מקרובי משפחתה של מריה, אשר חיפשו לטרפד את שלטונה. ב-1383 טען קרלו השלישי, מלך נאפולי כי הוא אומץ על ידי לאיוש (ולפיכך הוא היורש החוקי) והיא איבדה את כס המלוכה לעת מה. אליזבתה קשרה להתנקש בחייו של קרלו, ומריה הוכתרה מחדש לאחר מותו ב-24 בפברואר 1386. בנו של קרלו היה לדיסלאו מנאפולי, אשר ניסה כל חייו לטעון לכתר ההונגרי ואף ניסה לכבוש את הונגריה, ללא הצלחה.
מריה נישאה לזיגמונד לבית לוקסמבורג בטירת זבולן ב-1385. השניים ניסו לרשת גם את הכתר הפולני בטענה לאוניה פרסונלית, אך האצולה הפולנית התנגדה לכך ודרשה כי ריבון פולין יתגורר בפולין. כך הוכתרה אחותה, ידוויגה (שהתגוררה כבר מספר שנים בפולין), כמלכת פולין.
ב-1386 תיכנן זיגמונד את חטיפתן של מריה ושל אמה, אליזבת, על מנת להפוך למלך הונגריה. אליזבת נרצחה ב-1387 במהלך החטיפה, ומריה לא סלחה לבעלה על החטיפה עד מותה. למריה לא היו ילדים.
דאף פוני

דאף פוני

דגם "דאף פוני" פותח בעקבות מכרז כושל של צבא ארצות הברית. בדגם ה"דף פוני" הורכב מנוע 2 הצילינדרים אשר הורכב בדגם הדאף 44.
תאוצת דגם ה"דאף פוני" מ-0-50 קמ"ש היא 12 שניות.
ארפד וייס

קורות חיים

אברהם ארפד וייס נולד ב-1896 בהונגריה למשפחה יהודית, בן להוריו, לזרו וסופיה וייס. נשא לאישה בשנת 1929 את אילונה רייכניטצר, שהייתה גם היא יהודיה, ילידת 1908.

קריירה ככדורגלן

החל את דרכו ככדורגלן בגיל 15 בקבוצה ההונגרית טורקווס (Törekvés SE).  ארפד וייס שיחק כקיצוני שמאלי. נודע כשחקן מהיר בעל מסירות מדויקות. בעזרת מהירותו היה יכול בקלות לעבור את שחקני ההגנה. דרכו בעולם הכדורגל כשחקן הייתה קצרה, ונמשכה בין השנים 1922–1926. במסגרת הליגה ההונגרית שיחק בקבוצת טורקווס. הצטיין בתפקידו ואף שיחק בין השנים 1922–1923 במדי הנבחרת הלאומית של הונגריה. בעונת 1923/24 עבר לשחק בקבוצת מכבי ברנו בצ'כוסלובקיה. ייצג את מדינתו במשחקים האולימפיים בפאריס 1924. לאחר עונה אחת עבר לאיטליה. באיטליה בעונת 1925/26 שיחק בקבוצת אינטרנציונלה מילאנו שותף ב-10 משחקים והבקיע 3 גולים.
קריירת המשחק שלו נקטעה בגיל צעיר בעקבות פציעה.

קריירת האימון

ארפד וייס לא רצה לעזוב את הכדורגל ועבר לקריירת אימון,  שתתפתח להיות אחת המוצלחות והמשפיעות ביותר בכדורגל האיטלקי. וייס נחשב למאמן בעל חזון ורעיונות חדשים בתחום האימון. את חידושיו העלה על הכתב בספר על עולם הכדורגל. בשנת 1926 החל את קריירת האימון בקבוצת אלסנדריה, ששיחקה בליגה השנייה. לאחר עונה חזר לאינטר, כמאמן ראשי. באותה התקופה בה אימן את אינטר החל עידן הזהב בהדרכת המאמן היהודי. בשנתיים הראשונות שאימן את אינטר, סיימה הקבוצה במקומות 5 ו-7, אך עם חזרתו למועדון בעונת 30–1929 הכל היה שונה. באותה עונה הפכה הליגה האיטלקית למקצוענית, ואינטר זכתה באליפות הליגה תוך סיום עונה נפלא. וייס ייזכר כמי שגילה את ג'וזפה מיאצה, מגדולי השחקנים האיטלקים בכל הזמנים, שעל שמו קרוי גם אצטדיון הסן-סירו בו משחקות קבוצות הכדורגל אינטר ומילאן. הוא העניק לו את הופעת הבכורה באינטר כבר בגיל 17.  ב-1930 וייס זכה עם אינטר באליפות איטליה, וייזכר כמאמן הצעיר ביותר שלקח עם קבוצתו אליפות ארצית, שיא היסטורי שלא נשבר עד ימנו אנו.
לאחר מכן אימן את קבוצת בולוניה ויחד איתה זכה בשתי אליפויות איטליה בין השנים 37–1935. בולוניה זכתה תחת הדרכתו לכינוי "הקבוצה שגורמת לעולם לרעוד". ניצחון קבוצתו על קבוצת הכדורגל של מועדון צ'לסי, כשהאיטלקים הפתיעו וניצחו 1:4 היה ההישג הגדול ביותר בקריירה שלו. אולם, גם הישגו האחרון בכדורגל האיטלקי.

קורותיו בתקופת השואה

באוקטובר 1938 פוטר וייס מעבודתו כמאמן בולוניה. וייס ומשפחתו עזבו לצרפת ולאחר מכן להולנד, שם אימן קבוצת כדורגל חובבנית מהעיר דורדרכט. ב-2 באוגוסט 1942 נעצר ארפד וייס על ידי הגסטאפו, הוא נשלח למחנה ווסטרברוק. משם נשלח עם משפחתו למחנה המוות אושוויץ. אשתו וילדיו נרצחו ב-5.10.42. ווייס נרצח בחלוף שנה וחצי, ב-31.1.44.

הכרה והנצחה

על שמו נקרא  רחוב בעיר בארי בחבל פוליה בדרום איטליה ב-2014. בכל שנה מתקיים מטעם מועדון אינטר טורניר נוער בכדורגל לזכרו.
באצטדיון סן סירו נחנך ביום הזיכרון לשואה ב-2012 לוח הנצחה לזכרו. ב-2013, במשחק הגביע בין אינטר לבולוניה, עלו השחקנים למגרש עם חולצות שנשאו את תמונתו והכיתוב "לא לגזענות".
יחסי ארצות הברית–סיישל

היסטוריה

שנת 1963 הייתה תחילתה הרשמית של הנוכחות האמריקנית בסיישל, כאשר תחנת המעקב של חיל האוויר של ארצות הברית נבנתה והופעלה במאהה. מבניי תחנת המעקב של ה-USAF מוקמו על קרקע שהושכרה מממשלת סיישל (4.5 מיליון דולר בשנה).
בתחנה היו חמישה אנשי חיל האוויר במדים (שני קצינים ושלושה סמלים), 65 עובדים של לורל קורפוריישן וג'ונסון אינסטרומנטס ו-150 עובדים סיישלים. 
תחנת המעקב של חיל האוויר האמריקאי נסגרה רשמית ב-30 בספטמבר 1996.
מתנדבים של חיל השלום שירתו בסיישל בין השנים 1974 ל-1995. הקונסוליה האמריקאית נפתחה במאי 1976 והפכה לשגרירות לאחר עצמאותה של סיישל ביוני 1976.
השגרירות נסגרה לאחר מכן באוגוסט 1996, וארצות הברית פתחה סוכנות קונסולרית ב-2 בספטמבר 1996 כדי לספק שירותים לתושבי סיישל.
הסוכנות נמצאת תחת השגחה של שגרירות ארצות הברית בפור לואי, מאוריציוס. שגריר ארצות הברית למאוריציוס גם הוא מוכר על ידי סיישל.
ראשי השגרירות ארצות הברית (כל נושאי המשרות בפור לואי, מאוריציוס) כוללים את השגריר, סזאר קבררה.
וילהלם פרידריך, דוכס שלזוויג-הולשטיין

ביוגרפיה

וילהלם פרידריך נולד ב-23 באוגוסט 1891 בגרינהולץ, שלזוויג-הולשטיין, לפרידריך פרדיננד, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג ולקרולינה מתילדה, נסיכת שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-אוגוסטנבורג, בתם של פרידריך השמיני, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-אוגוסטנבורג ואדלהייד, נסיכת הוהנלוהה-לנגנבורג.
בשנת 1885 מת סבו פרידריך, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג, ואביו ירש את נחלותיו ותאריו. ב-5 בפברואר 1916 התחתן וילהלם פרידריך בקובורג עם מריה מליטה, נסיכת הוהנלוהה-לנגנבורג, בתם של ארנסט השני, נסיך הוהנלוהה-לנגנבורג ואלכסנדרה, נסיכת סקסוניה-קובורג-גותה, ממנה נולדו לו ארבעה ילדים.
בשנת 1931 מת אלברט, דוכס שלזוויג-הולשטיין ללא יורשים, ובעקבות כך הפך אביו לראש בית אולדנבורג, והחל לשאת בתואר "דוכס שלזוויג-הולשטיין". ב-21 בינואר 1934 מת אביו, ווילהלם פרידריך ירש את נחלותיו ותאריו. ב-10 בפברואר 1965 מת וילהלם פרידריך בקובורג, ובנו פטר, דוכס שלזוויג-הולשטיין ירש את תאריו.
קווין טאפוקו

קריירה

טאפוקו התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הילדים של לאוואל ובגיל 15 הצטרף לאקדמיה לכדורגל של אולימפיק ליון. בשנת 2011 הצטרף לקבוצת הנוער של לה מאן.
באוגוסט 2012 חתם בלוזאן מליגת העל השווייצרית. ב-16 במרץ 2013 טאפוקו ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 3-1 לסנט גאלן. בקיץ 2013 נבחן בווטפורד אך בסופו של דבר חתם בדסל ספורט הבלגית.
בשנת 2015 טאפוקו חתם בלוון מליגת העל הבלגית. בהמשך שיחק גם במוסקרון ו-RWS בריסל.
ב-19 בדצמבר 2016 חתם בפאניוניוס מליגת העל היוונית.
בינואר 2018 טאפוקו חתם באריס לימסול מליגת העל הקפריסאית. ב-12 ביוני 2018 חתם באפולון סמירני, אך שוחרר כעבור זמן קצר.
ב-20 באוגוסט 2018 טאפוקו חתם בהפועל חדרה מליגת העל.
ב-13 בינואר 2019 חתם טאפוקו בהפועל באר שבע לשלוש וחצי שנים. טאפוקו שיחק במדי הקבוצה 8 משחקים רשמיים בלבד, בהם ספג שישה כרטיסים צהובים.
ב-26 ביוני 2019 חתם בהפועל חיפה לעונה אחת.
פוטס פוינט

גאוגרפיה

פוטס פוינט הוא פרוור מיושב בצפיפות, השוכן על לשון יבשה צרה בין המפרצים אליזבת' ביי ווולומולו ביי. הוא ממוקם כ-3 ק"מ ממרכז העסקים הראשי של סידני, וגובל במפרץ ג'קסון ומפרצוניו בצפון, מזרח ומערב. בדרום מזרח הוא גובל בפרוור אליזבת' ביי, ובדרום מערב בוולומולו. גבולותיו המדויקים הם רחוב מקלי במזרח, דרך דרלינגהרסט בדרום מזרח, רחוב ויליאם בדרום ורחוב ברוהאם במערב.

היסטוריה

פוטס פוינט קרוי על שם ג'וזף הייד פוטס, עובד בנק ניו סאות' ויילס, שקנה את גבעת וולומולו המשקיפה לנמל (שטח של 6.5 אקרים) וכינה את אחוזתו החדשה פוטס פוינט. בעל אדמות נוסף שנחלתו היא חלק מהפרוור הוא אלכסנדר מקליי, שאחוזתו מהווה את חלקו הדרומי של פוטס פוינט ואת חלק הצפוני של אליזבת' ביי, ועל שמו קרוי רחוב מקליי החוצה את הפרוור. במרוצת המאה ה-19 נבנו בתי יוקרה ג'ורג'יאניים לאורך קו הרכס המשקיף לנמל, חלקם שרדו עד המאה ה-21. אחד הבניינים העתיקים ששרדו הוא בית הטוסקולום (Tusculum) שמשכן כעת את המכון המלכותי האוסטרלי לארכיטקטורה. הבניין עוצב על ידי הארכיטקט ג'ון ורג', שתכנן בתים רבים אחרים בפרוור.
בפוטס פוינט נבנו בתי הדירות הראשונים בסביבתו, ומהראשונים שנבנו בניו סאות' ויילס, ובמהלך מלחמת העולם השנייה המשיכה תנופת בנייה בפרוור בקווים דומים. בתקופת מלחמת וייטנאם הפך אזור קינגז קרוס בפוטס פוינט להיות מרכז הבילויים של חיילים שזכו לחופשה במהלך שירותם, והפך במהלך שנות השישים למוקד סמים וזנות.
במהלך המאה ה-21 בתי מלון רבים בפרוור נהרסו ונבנו במקומם בתי מגורים ומלונות רבי קומות, וכתוצאה מכך קו הרקיע של הפרוור העפיל משמעותית.

תרבות

פוטס פוינט מונה מספר סגנונות ארכיטקטוניים שונים, מווילות ויקטוריאניות משלהי המאה ה-19 ועד ריכוז בנייני האר דקו הגדול ביותר באוסטרליה. רבים מהם נמנו כנכסים לשימור של מדינת ניו סאות' ויילס, כולל הטוסקולום ובית רוקוול, שהם מהבתים העתיקים במדינה.
אזור קינגז קרוס השוכן בין פוטס פוינט לאליזבת' ביי הוא מוקד חיי לילה בסידני, ומונה מועדוני לילה, מועדוני חשפנות, פאבים ומסעדות הפתוחים עד השעות המוקדמות של הבוקר. בקינגז קרוס מצויה תחנת הרכבת קינגז קרוס, אחת התחנות הסואנות בקרבת העיר והתחנה השנייה בקו הפרוורים המזרחיים של סיטירייל.
פוטס פוינט נחשב לאזור הבילויים של קהל צעיר יחסית (וכולל אכסניות רבות בחלקו הדרומי לתרמילאים), ונחשב לאזור סובלני לצורכי האוכלוסייה הגאה בסידני.
חסידות ערלוי

חסידות ערלוי היא קהילה בעלת מאפיינים של חצר חסידית, שהוקמה לאחר השואה על ידי האדמו"ר רבי יוחנן סופר, מצאצאי החת"ם סופר ויליד העיר ערלוי שבהונגריה. החסידות ממשיכה את מורשתו ומנהגיו של החת"ם סופר וצאצאיו.
לאחר פטירת רבי יוחנן באדר א' תשע"ו ממלא את מקומו בנו, רבי משה סופר.

מוסדות החסידות

מרבית החסידים גרים בישראל (בירושלים, בני ברק, צפת, פתח תקווה, חיפה, אלעד, ביתר עילית, בית שמש, מודיעין עילית ואשדוד). קיימות קהילות באירופה בערים לונדון ואנטוורפן, וכן בארצות הברית, בבורו פארק ויליאמסבורג ובמונסי. המוסדות שהוקמו במהלך השנים מונים את רשת תלמודי התורה "כתב סופר" (על שם הרב אברהם שמואל בנימין סופר), רשת בתי המדרש "יד סופר", רשת כוללי אברכים, מכון להפצת כתבי החת"ם סופר וצאצאיו ומוסדות צדקה וחסד.
בין התורמים הבולטים לחסידות אפשר למנות את: מתיו ברונפמן, ליאו נואי, נוחי דנקנר ושלום פישר.

מנהגים ייחודיים

החצר מתאפיינת בשילוב מורשת החת"ם סופר עם הנהגות ומאפיינים חסידיים. נוסח התפילה המקובל בה הוא נוסח אשכנז, לפי דרכו של החת"ס שאסור לבני אשכנז לשנות את נוסח תפילתם, בניגוד לשאר החצרות החסידיות ששינו לנוסח ספרד. בנוסף מקפיד האדמו"ר ללבוש ציצית עם פתיל תכלת כמנהג חסידות ראדזין מנהג נוסף שמייחד את חסידות ערלוי הוא מנהג לבישת כיפה לבנה מיוחדת שנקראת הייבעל בחגי תשרי ובליל הסדר בפסח כמנהג יוצאי הונגריה.
האדמו"ר הוסיף מנהגים חסידיים לחצר בהיותו תלמיד מובהק של האדמו"ר מבעלז, רבי אהרן רוקח, ושל האדמו"ר מסקווער שממנו למד תורה וחסידות. היה גם קרוב מאד לרב דב בריש ווידנפלד מטשעבין. חצר ערלוי נחשבת כ"חצר חסידית", בשל הדמיון במנהגים כמו הלבוש ועריכת טישים.
קהילת המודיעין האמריקאית

קהילת המודיעין האמריקאית (באנגלית: United States Intelligence Community) הוא גוף המורכב מ־16 ארגונים האחראים על מודיעין צבאי, ריגול ותכנון צבאי. הגוף הוקם ב-4 בדצמבר 1981 על ידי הנשיא רונלד רייגן.
בראש קהילת המודיעין האמריקנית עומד מנהל המודיעין הלאומי (DNI - Director of National Intelligence), שהוא יועץ המודיעין הבכיר של הנשיא. מנהל המודיעין הלאומי הוא דן קואטס, שהוא המקביל בישראל לשר ישראל כץ במשרד לענייני מודיעין.

מבנה

קהילת המודיעין מדווחת למנהל המודיעין הלאומי, ומנהל המודיעין הלאומי מדווח ישירות למועצה לביטחון לאומי ולנשיא.

פיקוח פרלמנטרי

קהילת המודיעין האמריקנית נמצאת תחת פיקוח הוועדה הקבועה למודיעין של בית הנבחרים, והוועדה הקבועה למודיעין של הסנאט.

הרפורמה

מבנה קהילת המודיעין השתנה משמעותית לאחר ביצוע הרפורמה בדצמבר 2004. 
לפני ה-21 באפריל 2005, עמד בראש הקהילה מנהל הביון המרכזי (DCI - Director of Central Intelligence), אשר כיהן גם בתפקיד ראש סוכנות הביון המרכזית (CIA).
במקום מנהל הביון המרכזי (DCI), נוצר תפקיד חדש המכונה מנהל המודיעין הלאומי (DNI). מנהל המודיעין הלאומי אחראי על כלל קהילת המודיעין, ויש לו סמכויות מורחבות על בקרת תקציב של ארגונים הנמצאים תחת האחריות של מזכיר ההגנה. בנוסף, התפקידים של עוזר מנהל הביון המרכזי לאיסוף, עוזר מנהל הביון המרכזי למחקר, ומנהל ביצועי לענייני קהילת המודיעין נכללים כעת במסגרת המשרד החדש של מנהל המודיעין הלאומי.
אסטרטגיה עסקית

אסטרטגיה עסקית היא גיבוש דרך פעולה של יחידה עסקית, תוך התייחסות לסביבה ולעצמה, במטרה לסייע לארגון בקביעת מטרותיו, בבחירת דרכי פעולה ובמימושן. תהליך של תכנון אסטרטגי מתייחס לרוב להגדרת החזון, המטרות והיעדים, ויציע מתוך כך את האסטרטגיה: דרכי הביצוע המתוכננות להשגתם. האסטרטגיה נוגעת לטווח הארוך של היחידה העסקית, כאשר טווח התכנון האסטרטגי המקובל נע בין שנתיים לחמש שנים בהתאם לאתגרי השוק הספיציפי.

ביקורת

הביקורת המוכרת ביותר על תהליכי התכנון האסטרטגי באופן שבו הם יוצאים לפועל כיום היא עבודתו של הנרי מינצברג המצויה בספר "The Rise and Fall of Strategic Planning". לטענתו, התכנון האסטרטגי המבוסס על אנליזה של היבטים שונים, ובהכרח יוצר הפרדות, הוביל להדרת החשיבה האסטרטגית המייצרת סינתזה של המרכיבים השונים לכדי גישה אסטרטגית חדשה. החשיבה האסטרטגית, לפי מינצברג, היא סוד ההצלחה של חברות, ועל אנשי התכנון לתמוך בתהליכים המייצרים את החשיבה הזו.
האסטרטגיה העסקית לוקחת בחשבון בין שאר שיקוליה גם את מועד הפקיעה של מרכיביו השונים של המוצר. לעיתים אורך חיי המוצר מקוצר באופן מלאכותי, כדי להגביר את מכירות הדגמים החדשים. אסטרטגיה זו מכונה השבתה מתוכננת.]
מחלף גת רימון

היסטוריה

עם בניית כביש 471, שתוכנן ככביש מהיר, עלה הצורך בהקמת מחלף שיאפשר את חיבור המושבים גת רימון וכפר מעש לפתח תקווה, ללא הפרעה לתנועה בכביש המהיר, אך תושבי החלק המזרחי של גת רימון, הגובל בכביש, סירבו להגיע להסדר פינוי לצורך הקמת המחלף. בשל התנגדותם נבנה תחילה צומת מרומזר שגרם לעומסי תנועה רבים עם חנוכת הכביש ב-2007. בשנת 2010 נמצא הסדר בין עיריית פתח תקווה לתושבי גת רימון והחלה בניית המחלף. הוא נפתח לתנועה באפריל 2012.
אינסה ארמנד

אינסה ארמנד (ברוסית: Инесса Арманд;‏ 26 באפריל 1874 – 24 בספטמבר 1920) הייתה מהפכנית רוסיה ממוצא צרפתי. ככל הנראה הייתה מאהבת של ולדימיר לנין.

ביוגרפיה

אליזבט פשו ד'ארבנביל נולדה בפריז למשפחת זמרי אופרה. בשנת 1889 היא עברה להתגורר באימפריה הרוסית ועבדה כאומנת במשפחת ארמנד. בהיותה ברוסיה היא החליפה את שמה הפרטי ל"אינסה". בשנת 1893 היא התחתנה עם בן המשפחה בה עבדה. היא חיה עם בעלה 9 שנים ונולדו להם 4 ילדים. בשנת 1902 היא התגרשה ממנו והתחתנה עם אחיו הצעיר ולדימיר. תוך זמן קצר נולד לה בן.
אינסה ארמנד התעניינה בספרות מהפכנית ובשנת 1904 היא התקבלה כחברה במפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית הרוסית. בעקבות השתתפותה במהפכת 1905 היא נשלחה לגלות למחוז ארכנגלסק. בשנת 1908 היא נמלטה תחילה לסנקט פטרבורג ואחר כך לשווייץ. בהיותה בשווייץ בעלה נפטר משחפת. ארמנד עברה לבריסל ולמדה כלכלה באוניברסיטה מקומית.
בשנת 1909 ארמנד נפגשה עם ולדימיר לנין. הם התקרבו ולדעת רוב ההיסטוריונים התפתח ביניהם קשר רומנטי. ארמנד עבדה בבית הספר של המפלגה ותרגמה עבודות של לנין לצרפתית. כאשר לנין עבר לפריז ארמנד עם ילדיה התגוררו בבנין הקרוב.
בשנת 1912 ארמנד חזרה לתחומי האימפריה הרוסית באופן לא-חוקי, נעצרה ולאחר שחרור עזבה את המדינה. תקופה מסוימת היא התגוררה בקרבת לנין ואשתו בסביבת קרקוב. בשנת 1917, ביחד עם ולדימיר לנין ובולשביקים נוספים היא חזרה לרוסיה.
לאחר מהפכת אוקטובר ארמנד כהנה בתפקידים שונים בממסד הסובייטי במוסקבה והתגוררה בקרמלין בו שוכנו ראשי הממשל. בשנת 1920 ארמנד ארגנה וועידה נשים קומוניסטית בינלאומית במוסקבה.
עקב מצב בריאותה, לנין שלח אותה לבית הבראה על חופי הים השחור. בדרכה חזרה למוסקבה היא חלתה בכולרה ונפטרה בתחנת רכבת ליד נלצ'יק. גופתה הועברה למוסקבה והיא נטמנה בבית הקברות של חומת הקרמלין במקום שמור לראשי המפלגה.
בהתאם לעדויות של אנג'ליקה באלאבנוב ואלכסנדרה קולונטאי ולדימיר לנין נשבר בהיוודע למותה והדבר "קיצר את חייו".
ילדיה של ארמנד הגיעו לרוסיה הסובייטית וטופלו על ידי בני משפחת לנין.
מסכת ידיים

מַסֶּכֶת יָדַיִם היא מסכת בסדר טהרות בששה סדרי משנה אשר עוסקת בטומאת הידיים ובנטילת ידיים. טומאת ידיים היא גזירה קדומה של חכמים, אשר קבעו שהידיים נחשבות טמאות אם האדם לא הקפיד לשומרן מטומאה, שכן הן עלולות לגעת בדברים אף מבלי משים. המסכת עוסקת בפרטי הדינים של נטילת ידיים לחולין ולתרומה: בשיעור המים הכשר לנטילה, בכלי הראוי לנטילה, באופן הנטילה, במיני מים הפוסלים לנטילה ועוד.

מיקומה של המסכת בסדר טהרות

לפי הקדמתו של הרמב"ם למשנה, מכיוון שהטומאות שהוזכרו כוללות את כל הגוף (אדם שנטמא באחד מאיברי גופו נטמא כולו), הגיע כעת לעיסוק בטומאת אבר אחד בלבד - ידיים.
טונר

טונר היא תערובת אבקתית המשמשת להטבעת הטקסט והתמונות על הנייר במכונות צילום ובמדפסות לייזר.
במקורה הייתה האבקה מורכבת מתערובת של פחם ותחמוצת ברזל. כיום מכילה התערובת גם פולימר נמס בחום המשפר את איכות הצמדת האבקה לדף.
במכונות הצילום הראשונות הייתה האבקה ממוקמת במכל בתוך המכונה, אותו ניתן היה למלא מחדש. בשנת 1984 הוציאה חברת היולט פקארד את מדפסת הלייזר הראשונה שהוטענה באמצעות מחסנית טונר. כיום רוב מדפסות הלייזר ומכונות הצילום פועלות בדרך זו.
להדפסות צבעוניות נעשה שימוש באבקות טונר בצבעים ציאן, מג'נטה, צהוב ושחור.
לילי מייסקי

ילדות ונעורים

לילי מייסקי נולדה לצ'לן מישה מייסקי בפריז ואחר עברה לבריסל. היא החלה לנגן בפסנתר בגיל ארבע, אצל ליל טיימפו ובהמשך למדה אצל חגית קרבל, אולגה מוגילבסקי, ולריה שרוואנסקי, אילנה דווידס ואלאן וייס.
בין 2001 ל-2005 הייתה תלמידה בבית הספר למוזיקה ע"ש פרסל, שם למדה גם נגינת ג'אז.

קריירה

מייסקי יצאה לסיורי קונצרטים ברחבי אירופה ובמזרח הרחוק והופיעה בפסטיבלי מוזיקה רבים, בהם פסטיבל ורבייה, "פרוג'טו מרתה ארחריץ'", "שלזוויג הולשטיין", "יוליאן רחלין וידידיו" והפסטיבל הבינלאומי למוזיקה קאמרית באוטרכט, הולנד.
מייסקי הקליטה כמה תקליטורים לדויטשה גרמופון ול-EMT, וביצועיה משודרים לעיתים קרובות בתחנות רדיו באירופה ובאסיה. היא נהנית מנגינת מוזיקה קאמרית כמו גם מנגינת סולו ומופיעה בקביעות בנגינת דואו עם מישה מייסקי.

קבלה

לילי מייסקי ניגנה בחן, בעוצמה וביישוב-דעת, אות ומופת לשלמותה כמוזיקאית (...) בסגנון רוסי לאמיתו ניגנו המייסקים ברגש רב ונגינתם התקבלה בהתלהבות על ידי הקהל של אדינבורו.
 ביקורת מוזיקה, פסטיבל אדינבורו
לילי מייסקי, שהפגינה בגרות מעבר ל-21 שנותיה, הייתה שותפה שוות-ערך בביצוע בביצוע אמיץ ומרגש.
 "הסקוטסמן"
הביצוע היחיד שניצת באמת באש היה זה של מישה ולילי מייסקי, בסונאטה לצ'לו ברה מינור של דמיטרי שוסטקוביץ'
 "הסנדיי טיימס"
מישה ובתו לילי, שהיא בבירור מוזיקאית אמיתית, יצרו מוזיקה באינטימיות הנובעת מרגש עמוק, באחדות-דעים מלאה, ובקסם האידיאלי של צליל, הנישא על כנפי נשימה משותפת. שני רבי-אמן מוזיקליים הראויים להערצה.
 
די ולט
כפסנתרנית צעירה, מנוסה, רגישה אך עצמאית, הציגה עצמה לילי מייסקי בפרינצרגנטנתיאטר כמחוננת ביותר. קשה להעלות על הדעת צמד מתואם יותר. היה זה קשר מוזיקלי עמוק עד תוך-תוכו, השניים היו השראה זה לזה ואף ביתר תכיפות, הסכימו זה עם זה ללא אומר ודברים.
 "זוּדְדוֹיְטֶשה צֵייְטוּנְג"
... אבל אפילו היצירות שבהן ארחריץ' איננה מופיעה הן יוצאות מן הכלל, בייחוד שלישיית הפסנתר מס' 1 של שוסטקוביץ' עם הפסנתרנית לילי מייסקי, הכנרת אליסה מרגוליס והצ'לן מישה מייסקי.
 "מדריך למוזיקה", בהתייחס לתקליטור EMI של פרוג'טו מרתה ארחריץ'.