google/wiki40b huggingface dataset:
איראן במשחקים הפאראלימפיים

היסטוריה

המשלחת הראשונה אותה שלחה איראן למשחקים שהתקיימו בסיאול בשנת 1988 כללה 36 ספורטאים, גברים בלבד.
המשלחת חזרה מהמשחקים עם שמונה מדליות פאראלימפיות, מהן ארבע מדליות זהב. 
לשיאה הגיעה המשלחת האיראנית באולימפיאדת הנכים סידני (2000) כשזכתה ב-23 מדליות, מהן 12 מדליות זהב פאראלימפיות ודורגה במקום ה-16 בטבלת המדינות הזוכות.
המשלחת האיראנית מצטיינת בכדורעף נכים, וזכתה במדליית הזהב בטורניר בכל אחת מהאולימפיאדות בהן השתתפה, מלבד אולימפיאדת הנכים אתונה (2004) בה זכתה במדליית הכסף, ובאתלטיקה בה זכתה לאורך השנים ב-58 מדליות מהן 25 מדליות זהב פאראלימפיות. 
הספורטאים הבולטים במשלחת האיראנית הם האתלטים מוחמד רזה מירזאי, שזכה במדליית הזהב בטורניר הטלת כידון בארבעה טורנירים רצופים, מוחטאר נורופשאן שזכה בשבע מדליות, מהן ארבע מדליות זהב פאראלימפיות, וראדר מודאבר שזכה בשש מדליות, מהן חמש מדליות זהב.
הקשתית זהרא נעמתי עשתה היסטוריה על ידי הבטחת השתתפותה גם במשחקים האולימפיים וגם במשחקים הפראלימפיים בקיץ 2016 בריו דה ז'ניירו, ברזיל. היא נבחרה לשאת את הדגל של הקבוצה האיראנית במהלך מצעד האומות בטקס פתיחת האולימפיאדה בקיץ 2016.
קובי אפללו

ביוגרפיה

אפללו נולד וגדל במושב חוסן בן לאריאלה, מורה לספרות, ודוד. ובנעוריו עבר לעיר הסמוכה מעלות. הוא למד בתיכון אורט מעלות, ושירת בחטיבת הנח"ל. בהמשך למד שיווק וניהול באוניברסיטת חיפה, במסגרת תוכנית ללימודי חוץ.
התחיל לכתוב לאחר שירותו הצבאי, כחלק מגרעין נח"ל. הוא היה סולן הלהקה הגלילית "שמעונה", שהוציאה אלבום יחיד ב-2004, "ביום ההוא". במקביל להופעות הלהקה ניהל אפללו את חברת ההסעות המשפחתית והיה קב"ט באילת.
לאחר שהלהקה התפרקה, התמסר להקלטת שירי אלבומו הראשון, אך הוא החליט לגנוז אותו ולהקליט שירים חדשים.
בתחילת 2006 הוציא סינגל ראשון לתחנות הרדיו, "בא מן השתיקה". השיר לא זכה להצלחה גדולה, אך כשהופץ מחדש בסוף 2006 החלו תחנות הרדיו להשמיעו. אפללו הוחתם בחברת NMC, וביוני 2007 הוציא סינגל שני, "שיר געגועים", שהצליח גם הוא. לאחר סינגל מצליח נוסף בשם "ים הרחמים" שיצא בחודש אוקטובר, ב-23 בנובמבר 2007 הוציא אפללו את אלבום הבכורה שלו, "בא מן השתיקה". אחרי צאת האלבום יצאו כסינגלים גם השירים "מה שהלב בחר", "אין לי דבר אחר" ו"אהבת חיים".
את כל שירי האלבום כתב והלחין אפללו בעצמו, פרט לגרסת הכיסוי לשיר "טורונה" שכתב דידי מנוסי על פי לחן עממי. את העיבודים המוזיקליים ביצעו עמוס בן דוד וגיא בוקאטי. שירי האלבום הושמעו רבות בתחנות הרדיו, ובאוגוסט 2008 הוא הגיע למעמד אלבום זהב. בעקבות האלבום זכה אפללו בפרס אקו"ם בקטגוריית "תגלית השנה", וכן בתואר "זמר השנה" במצעד הפזמונים העברי השנתי של גלגלצ.
ב-25 במרץ 2009 הוציא אפללו את אלבומו השני, "ביום הכי בהיר". קדמו לו הסינגלים "יש בי אור" ו"ביום הכי בהיר" שזכו להשמעות רבות בתחנות הרדיו. בסמוך לצאת האלבום יצא הסינגל "אהבה משוגעת", ואחריו "שכל העולם יידע". אפללו כתב והלחין את כל שירי האלבום, שסימן את המשך שיתוף הפעולה שלו עם עמוס בן דוד. באלבום התארחו סגיב כהן בדואט "שכל העולם יידע" וליטל גבאי ב"עדיין כאן". כחודשיים לאחר צאתו הגיע האלבום למעמד אלבום זהב.
במרץ 2009 זכה בפרס מפעל הפיס לאמנויות הבמה.
בשנת 2010 התארח באלבומו של המוזיקאי עילי בוטנר, ושר בו את השירים "מכתב לאחי" ו"כל מה שיש לי עכשיו". השיר "מכתב לאחי" יצא כסינגל לתחנות הרדיו, והפך ללהיט גדול. 
במרץ 2012 יצא אלבומו השלישי של אפללו, "שמע", בהפקתו המוזיקלית של פטריק סבג. התפרסמו ממנו הסינגלים "צחורת כנף", "חצי אדם", "שמרי עליי", "שמע", "סודות" ו"יחידה שלי". האלבום כלל 2 רצועות בונוס: הראשון - חידוש ל“עוד ניפגש”, שביצע במקור אריק איינשטיין, השני הוא הפיוט “שיר למעלות” מתוך ספר תהילים, שבוצע בגירסת אקפלה
בסוף שנת 2013 יצא אפללו לסיבוב הופעות ברחבי הארץ. ב-2014 הופיע לצד מירי מסיקה ודוד דאור בפני חיילים בבתי חולים בתקופת מבצע צוק איתן.
ביוני  2015 הוציא את אלבומו הרביעי "מראות". התפרסמו ממנו הסינגלים: "מראות", "לצידך", "עד אלייך", ו"מהן המילים"- חידוש ללהיט של שלמה ארצי. שמוליק דניאל עיבד והפיק מוזיקלית את שירי האלבום. בקיץ אותה שנה שימש כשופט בתוכנית המציאות "הפייטן" של ערוץ 20.
ביוני 2016 הוציא את הסינגל הרוקי "אני לא רק", שהטקסט שלו מדמה עולם שבו לא מתעסקים רק בהבדלים בין בני האדם, אלא בחיבור והמשותף ביניהם. 
בשנת 2017 השתתף בפרויקט "צמאה", אמנים שרים תפילה עם השיר "האדרת והאמונה".
באוקטובר 2018 הוציא את הסינגל "צונח למעלה" לעיבוד והפקה מוזיקלית של יוסי מור. באותה השנה הקליט מחדש את השיר "תפילה" של עפרה חזה, עבור אלבום המחווה קול הנשמה - שרים עפרה חזה.
ב-2019 הוציא את השיר "אהבה שלי" בהפקתו של ניר דנן, שזכה למליון צפיות ביוטיוב.

חיים פרטיים

ב-21 באוגוסט 2016 התחתן עם אמילי מגנאג'י בחתונה יהודית ברומא, ולהם בת.
מתגורר בגבעתיים.
פורשה 924

פורשה 924 (גרמנית: Porsche 924) היא מכונית ספורט בתצורת מרכב קופה, בעלת מנוע קדמי והנעה אחורית, אשר יוצרה על ידי חברת פורשה בין השנים 1976-1988.

היסטוריה

הפורשה 924 החליפה את הפורשה 914 כמכונית הבסיסית ביותר של החברה, הייתה למכונית הראשונה של חברת פורשה בעלת מנוע קדמי, ומכונית הפורשה הראשונה אשר הייתה מקוררת מים. כמו כן, הייתה למכונית הפורשה הראשונה אשר הציעה תיבת הילוכים אוטומטית מלאה. מכונית ה-924 הייתה פרויקט משותף של פורשה, אאודי ופולקסווגן. המכונית הייתה בעלת מנוע אאודי, ובנוסף הורכבה במפעלה של חברת אאודי בעיר שטוטגרט.
הפורשה 924 יחד עם הפורשה 928 אשר הוצגה שנה לאחר מכן, סימנו שינוי משמעותי בתפיסתה של חברת פורשה, כאשר עד להצגתן מכוניות החברה כללו רק מנועי בוקסר מקוררי אוויר אחוריים או מרכזיים.
המכונית זכתה להצלחה רבה ועזרה לחברת פורשה לצאת ממשבר פיננסי, ובנוסף הניבה זרם מזומנים לחברה אשר הייתה זקוקה לו כדי להמשיך ולפתח את דגם הפורשה 911. הפורשה 924 אשר ייצורה נפסק בשנת 1988, הוחלפה לבסוף על ידי הפורשה 944.

924

דגם הפורשה 924 היה בעל מנוע 4 צילינדרים בנפח 1984 סמ"ק והספק של 125 כ"ס. המכונית האיצה מ-0 ל-100 קמ"ש ב-9.6 שניות והגיעה למהירות מרבית של 204 קמ"ש.

924S

בשנת 1987 הציגה פורשה את ה-924S. המכונית הייתה בעלת מנוע 4 צילינדרים בנפח 2479 סמ"ק אשר הספקו 150 כ"ס, ו-160 כ"ס בדגם של שנת 1988. המכונית האיצה מ-0 ל-100 קמ"ש ב-8.2 שניות והגיעה למהירות מרבית של 220 קמ"ש.

924 טורבו

בשנת 1981 הציגה פורשה את דגם ה-924 טורבו. המכונית הייתה בעלת מנוע ה-4 צילינדרים בנפח 1984 סמ"ק של דגם ה-924 הרגיל, אלא עם מגדש טורבו אשר העלה את ההספק ל-170 כ"ס. המכונית האיצה מ-0 ל-100 קמ"ש ב-7.8 שניות והגיעה למהירות מרבית של 225 קמ"ש.

924 קאררה GT

בשנת 1980 הציגה פורשה דגם נוסף ה-924 קאררה GT. המכונית הייתה בעלת מנוע ה-4 צילינדרים בנפח 1984 סמ"ק מוגדש הטורבו של דגם ה-924 טורבו, אלא עם הספק משופר ל-210 כ"ס. המכונית האיצה מ-0 ל-100 קמ"ש ב-6.9 שניות והגיעה למהירות מרבית של 240 קמ"ש.

924 קאררה GTS/GTR

דגמים חזקים במיוחד אשר הציגה פורשה ל-924 היו דגמי הקאררה GTS והקאררה GTR. דגמים אלו אשר היו דגמי מרוץ, פותחו על ידי פורשה בגרסאות חוקיות לכביש על מנת שיקבלו אישור להתחרות. על פי חוקי התאחדויות המירוצים, חובה על יצרן המבקש לשתף דגם מסוים במירוץ מכוניות, לפתח מספר נתון של גרסאות תקניות וחוקיות לכביש אשר יימכרו ללקוחות. ה-GTS וה-GTR היו בעלי מנוע 4 צילינדרים בנפח 1984 סמ"ק עם מגדש טורבו, אשר סיפק 245 כ"ס בדגם ה-GTS, ו-375 כ"ס בדגם ה-GTR. דגם ה-GTS האיץ מ-0 ל-100 קמ"ש ב-6.2 שניות והגיעה למהירות מרבית של 250 קמ"ש. לעומת 4.8 שניות ומהירות מרבית של 300 קמ"ש בדגם ה-GTS.
RSA (חברה)

תולדות החברה

ב-1977 פיתחו רון ריבסט, עדי שמיר ולאונרד אדלמן את אלגוריתם ההצפנה RSA. ב-1982 הם הקימו יחד חברה הנושאת את אותו שם, על מנת להרוויח מהפטנט שרשמו על האלגוריתם.
ב-1995 הקימה RSA כחברה בת את חברת חומרת התקשורת VeriSign. בינואר 1997 פרסמה את "אתגר DES" הראשון שלה, שהוביל לראשונה לפענוח, שפורסם בפומבי, של הודעה שהוצפנה תחת אלגוריתם DES.
במהלך השנים רכשה מספר חברות: RSA Data Security (ביולי 1996),‏ DynaSoft AB (בשנת 1997),‏ חברת Xcert International שסיפקה כלי אימות למסחר אלקטרוני (בפברואר 2001),‏ חברת ‎3-G International שסיפקה מוצרי אימות ביומטריים וכרטיסים חכמים (במאי 2001),‏ Securant Technologies שפיתחה את המוצר ClearTrust לניהול זהויות (identity management) ‏(באוגוסט 2001), החברה הישראלית "סאיוטה" (שעל מקימיה נמנה נפתלי בנט, לימים פוליטיקאי ושר בממשלת ישראל) שמתמחה באבטחת מידע ברשת ופתרונות למניעת התחזות לגופים כלכליים (בדצמבר 2005) ו-Valyd Software, חברה הודית שעוסקת באבטחת קבצים ומידע (בשנת 2007).
ב-14 בספטמבר 2006 אישרו בעלי המניות של RSA את רכישתה בידי חברת EMC בעבור 2.1 מיליארד דולר.
ב-2009 השיקה RSA את מיזם RSA Share. במסגרת המיזם, חלק מספריות RSA BSAFE הופצו חינמית לציבור. כדי לקדם את המיזם, יזמה RSA תחרות תכנות שבה הפרס הראשון עמד על 10,000 דולר.
ב-2011 השיקה החברה את המוצר CyberCrime Intelligence Service, שנועד לאפשר לארגונים לזהות מחשבים, נכסי מידע וזהויות שנפגמו על ידי סוס טרויאני או התקפות מקוונות אחרות. ב-17 במרץ 2011, כחודש לאחר השקת המוצר, פרסמה החברה כי המוצר נפרץ. החברה טענה שההתקפה על המוצר הייתה איום מתמשך מתקדם (Advanced Persistant Threat), אף שהיו שטענו שההתקפה לא הייתה "מתקדמת".
רחוב סומסום (ארצות הברית)

הספין אוף קטנטני סומסום

בשנת 2006 "ססמי וורקשופ" יצרו סדרה לקטנטנים וטף בשם "קטנטני סומסום". בסדרה, אלמו הקטן ואביו, ציפורת ואִמו, פזית ואִמהּ ועוגיפלצת וסבתו לומדים על העולם.
אוואנס קרלסון

ראשית חייו

קרלסון נולד וגדל בעיר סידני שבמדינת ניו יורק.

קריירה צבאית

בשנת 1910 הצטרף לצבא ארצות הברית ושוחרר בשנת 1916 בדרגת סמל ראשון. באותה שנה שב לשירות ולקח חלק בלחימה במקסיקו כנגד פנצ'ו וייה ואנשיו. במלחמת העולם הראשונה לחם בחזית צרפת, הוסמך כקצין בתותחנים ונפצע. הוא שוחרר בשנת 1921. בשנת 1922 התגייס מחדש לחיל הנחתים כטוראי. כעבור זמן קצר הוסמך לקצונה ושירת כקצין חי"ר בחיל במגוון תפקידי פיקוד ומטה. בשנים 1927–1929 שירת בכוח הנחתים בשנגחאי. בשנת 1930 נשלח למרכז אמריקה כמפקד יחידת נחתים בניקרגואה ולקח חלק בלחימה כנגד כוחותיו של אוגוסטו ססאר סנדינו. במהלך תקופת שירותו שם הוביל קרלסון כוח שמנה 12 נחתים לפשיטה על כוח בן 100 שודדים שתקף את המוצב שבו החזיק. בשל כך עוטר קרלסון בעיטור צלב הצי. בהמשך פיקד קרלסון על אנשיו בפעולות חילוץ והצלה לנפגעי רעידת האדמה שהתרחשה במנגואה בשנת 1931.
בשנת 1933 פיקד על יחידת הנחתים שאיבטחה את נשיא ארצות הברית, פרנקלין דלאנו רוזוולט בביתו שבוורם ספרינגס, ג'ורג'יה, וכונה "הבית הלבן הקטן". בהמשך שימש במספר תפקידי פיקוד ומטה בחיל ובהם כמפקד פלוגה ברגימנט הנחתים ה-4 בסין. בשנת 1937 נשלח לסין כמשקיף מטעם חיל הנחתים בשורות הקומוניסטים במלחמת סין-יפן השנייה. במסגרת זו פגש במאו דזה-דונג, דנג שיאופינג וג'ואו אנלאי. קרלסון התרשם מאוד משיטות הלחימה של לוחמי הגרילה ששימשו את הקומוניסטים הסינים. עם שובו משליחות זו טען בפני מפקדי החיל כי האיום הנשקף מיפן חמור במיוחד, אולם מפקדיו לא שעו לאזהרותיו. בשל כך התפטר מן השירות כדי שיוכל לפעול להגברת המודעות הציבורית לאיום היפני. לאחר המתקפה על פרל הארבור שב לשירות בדרגת מייג'ור.
בעקבות החלטת ארצות הברית להצטרף למלחמת העולם השנייה, הוחלט בחיל הנחתים ליישם את המלצותיו ולהקים גדודי פשיטה על-פי הדגם של הקומנדו הבריטי. ב-19 בפברואר 1942 הוקם גדוד פשיטה הראשון, בפיקודו של לוטננט קולונל מריט "מייק האדום" אדסון, ושלושה ימים לאחר מכן הוקם השני בפיקודו של קרלסון, אשר הועלה לדרגת לוטננט-קולונל גם כן. לוחמי הגדודים נבחרו מבין הנחתים אשר היו מוכנים להתנדב ליחידה החדשה. לוחמי הגדודים אומנו בסיור, חבלה, קומנדו ולוחמה זעירה. קרלסון הנהיג שוויון בין הקצינים לחוגרים, וקבלת החלטות הייתה נתונה להתייעצות קבוצתית. דגש מיוחד ניתן ללוחמת ג'ונגל ולביצוע פשיטות מן הים באמצעות סירות גומי. בין ה-17 ל-18 באוגוסט של אותה שנה ביצע הגדוד השני, בפיקוד קרלסון וסגנו, ג'יימס רוזוולט, בנו של נשיא ארצות הברית, את הפשיטה על מקין, שהיוותה את הניצחון הקרקעי האמריקני הראשון במלחמה. בעבור הפשיטה עוטר קרלסון בשנית בצלב הצי. במערכה בגוודלקנל הוביל קרלסון את גדוד הפושטים לסיור ממושך בעומק הקווים היפנים, במהלכו הרגו הפושטים כ-500 חיילי אויב, ועוטר בשלישית בצלב הצי.
בהמשך שירת קרלסון כקצין מטה ושב לארצות הברית כדי לשמש כיועץ צבאי בסרט הקולנוע גאנג-הו, אודות הפשיטה על האי מקין ובה גילם את דמותו השחקן רנדולף סקוט. לאחר מכן לחם בקרב טאראווה ובקרב על סאיפאן. במהלך קרב זה נפצע קשה בעת שניסה לחלץ
נחת פצוע תחת אש, ועוטר בשנית בעיטור לב הארגמן. בשל פציעה זו פרש מן השירות בשנת 1946 בדרגת בריגדיר גנרל. בשנת 1947 נפטר קרלסון כתוצאה מחלת לב. הוא נקבר בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
הברית למען איטליה

היסטוריה

פרנצ'סקו רוטלי, שהנהיג את מפלגת "דמוקרטיה וחופש" (שהרכיבה בשנת 2007 את המפלגה הדמוקרטית) היה אישיות מרכזית במפלגה הדמוקרטית. בשנת 2009 רוטלי הסתכסך עם המפלגה הדמוקרטית, לאחר שזו ראתה אותו כסממן שמאלי מדי. ב-27 באוקטובר של אותה השנה, לאחר חודשים של ספקולציות, רוטלי פרסם כי הוא עוזב את המפלגה, בטענה שהיא לא מציעה מענה ראוי לפיצול שמובל על ידי הליגה הצפונית. ב-11 בנובמבר 2010 הציג רוטלי את המפלגה שם מפלגתו ואת הלוגו הזמני שלה. כחודש לאחר מכן נערך הקונגרס הראשון של המפלגה בפארמה שבצפון המדינה. באותה השנה נוצרו סיעות ראשונות של המפלגה בבית הנבחרים ובסנאט. בחודשים שלאחר מכן המפלגה ניסתה למשוך אליה קהלים ליברליים וירוקים. בסוף מארס 2010 נערכו בחירות אזוריות במדינה, והמפלגה נערכה בארבעה אזורים בצפון איטליה. בכל אחד מאזורים אלו המפלגה קיבלה אחוזים בודדים מהקולות, ולכן לא היה לה כוח ממשי באזורים אלו. לאור התוצאה (שחשבה למאכזבת מאוד), נשמעו ביקורות רבות ממנהיגי המפלגה בצפון איטליה, ודרשו את התפטרותו של רוטלי ויצירת מבנה קונפדרלי למלגה. רבים ממנהיגים אלו עזבו בהמשך השנה.
בשנת 2012 ניסתה המפלגה להיערך מחדש בקואליציות ובסיעות חדשות, אך ניסיונות אלו לא צלחו. בבחירות לפרלמנט האירופי שנערכו בשנת 2014, המפלגה קיבלה רק 0.7% מהקולות, ולא הצליחה להכניס שום נציג מטעמה אל פרלמנט זה.
בסוף שנת 2016 המפלגה פורקה.
עלי-שיח

עלי-שיח הוא כתב עת ספרותי היוצא לאור על ידי התנועה הקיבוצית.
עלי-שיח נוסד כבטאון של החוגים לספרות של התנועה הקיבוצית, ובמשך הזמן הפך לבמה לפרסום שירה, מסות ספרותיות, מאמרים, מחקרים קצרים וביקורות.
עם עורכי כתב העת נמנו ידידיה יצחקי, זיסקינד כרמל, רחל ארצי ואחרים. עורכת עלי-שיח בשנים האחרונות היא המשוררת והעורכת לאה שניר מקיבוץ בית השיטה. כתב העת יוצא לאור בהוצאת הקיבוץ המאוחד.
בין הכותבים שלקחו חלק ופרסמו מאמרים, יצירות אמנותיות או שירה בכתב העת, הם: אוריאל זוהר, מוקי צור, אברהם שפירא (פצ'י).
יעקב שלגי

ביוגרפיה

שלגי נולד בשנת 1913 בירושלים ובילדותו למד בבית-הספר "תחכמוני" בעיר. בין השנים 1935-1939 למד אדריכלות בבריסל שבבלגיה. בפרוץ מלחמת העולם השנייה ועם פלישת גרמניה לבלגיה, חזר לארץ, התנדב לארגון האצ"ל ובהמשך לארגון הלח"י. 
שלגי עבד אצל האדריכלים אריה שרון וזאב רכטר. בשנת 1945 פתח משרד עצמאי, אותו ניהל עד 1989. הוא עבד בשותפות עם אדריכלים כגון מיכאל קון, שמעון פובזנר, אריה שרון, מיכאל נדלר ורובינסון, כמו כן גם עם הפסל יצחק דנציגר אשר איתו זכה בפרס השני בתחרות לתכנון חלקת קבר הרצל (1951) ובפרס הראשון בתחרות לתכנון "גן הגיבורים" בקרית-אונו. 
שלגי זכה בפרסים על השתתפות בתחרות לתכנון שכונת נורדיה בתל אביב (כיום דיזנגוף סנטר) יחד עם האדריכלים צ'צ'יק ורובינסון (1952). 
יחד עם הרי לוריה תכנן שלגי בית-מרגוע בזיכרון יעקב (1950); עם מיכאל קון השתתף בהתחרות לתכנון בית הסוכנות בתל אביב (1950); עם קון, לוריה ורובינסון תכנן את מרכז העיר עכו (1952); עם רובינסון תכנן מעונות לעובדי קופת חולים בתל אביב; ועוד.
שלגי תכנן עבור חברות "אזורים", "אפריקה ישראל", "חלמיש" ומשרד הביטחון. הוא עסק בתכנון רובע ברנע באשקלון והשתתף בתכנון כפר שלם (סלמה) בתל אביב. 
שלגי תכנן את אנדרטת לח"י בקריית אתא וכן גן הנצחה לזכרו של גור שרון. 
שלגי הטביע את חותמו בתכנון עשרות בתים פרטיים ברחבי הארץ, במיוחד בשכונות כמו צהלה, תל ברוך, אפקה, הרצליה פיתוח, אשקלון, גבעת המבתר בירושלים ועוד רבים. 
כמו ארכיוניהם של מאות אדריכלים שפעלו בארץ במחצית השנייה של המאה ה-20, גם ארכיונו של שלגי לא נשמר ברובו הגדול ומכלול עבודתו, למעלה ממאה פרויקטים בנויים ומתוכננים, אינו מתועד. בארכיון אדריכלות ישראל קיימות רשומות שונות על עבודתו של שלגי, המתוכננת והבנויה.
עיניים כאלה

העלילה

גבי הוא נער העובד במסעדה של אביו בבית שמש. גבי מאוהב בשירן המלצרית המבוגרת ממנו ומגלה לדאבונו שאביו הקשוח מנהל איתה מערכת יחסים.

אודות הסרט

זהו סרט מינימליסטי העוסק במערכת היחסים בין נער שמעצב את הגבריות שלו, לבין אביו המהווה עבורו מודל גברי. עלילת הסרט מתרחשת בפריפריה והוא צולם בבית שמש ובקריית גת.
ממבה ירוקה מזרחית

תיאור

ממבה ירוקה מזרחית היא נחש שכולו ירוק עם גחון בצבע ירקרק-צהוב בהיר יותר. זוהי הממבה הקטנה ביותר מבין מיני הממבה, בעלת אורך ממוצע של 1.4 מטר. הגודל המקסימלי למין זה הוא 2.4 מטרים, אך גודל זה אינו נפוץ. הזכרים בכלליות מעט גדולים מן הנקבות. יש לממבה 2 שיני ארס גדולות בקדמת הפה ושיניים מוצקות בשתי הלסתות. הממבה בעלת קשקשים חלקים, דקה ואלגנטית, בעלת ראש ייחודי ארוך ומלבני ובעלת זנב דק.

תחום מחייה

אזור מחייתו הוא הצד המזרחי של דרום יבשת אפריקה. תפוצתו משתרעת לאורך החוף ממזרח דרום אפריקה, דרך מוזמביק וטנזניה עד דרום מזרח קניה, ובתוך היבשת עד מלאווי ומזרח זימבאבווה.
ממבות ירוקות מזרחיות הן שוכנות עצים וניתן למצוא אותן כמעט תמיד על עץ. לעיתים נדירות ניתן למצוא אותן על הקרקע אלא אם כן זה למטרת ציד או התחממות בשמש. לא ניתן למצוא את הממבה בשטח פתוח לרוב. הממבה הירוקה חיה באזורי שיחים סבוכים, יערות גדולים, שיחים קרובים לחוף וסוואנות. עצי במבוק ומטעי מנגו הם מהמקומות האהובים עליהן.

התנהגות

הממבה הירוקה המזרחית חיה על עצים ולעיתים רחוקות יורדת אל האדמה על מנת לצוד טרף או להתחמם. צבעה עוזר לה להסתוות בין הענפים. בניגוד לממבה השחורה הממבה הירוקה ביישנית ואינה תוקפנית. היא תעדיף להימנע מעימות עם בני אדם או טורפים אחרים, ותסתמך על ההסוואה שלה או שתסתלק כאשר תחוש בסכנה. היא לא תמיד מכישה, אך כאשר היא מוטרדת הלוך וחזור ובייחוד אם אין לה נתיב מילוט פנוי, היא עלולה להפוך לתוקפנית מאוד ולהכיש מספר פעמים במהירות. הממבה היא נחש מהיר, ומסוגלת לנוע במהירות של 7 קמ"ש. 
הממבה הירוקה מאוד ארסית ונחשבת לאחד הנחשים הארסיים בעולם. הכשתה קטלנית לבני אדם, אך מקרי הכשה של הממבה הירוקה נדירים, שכן רק התגרות ממושכת תגרום לה להכיש. 
הממבה הירוקה המזרחית ניזונה מציפורים, ביצי ציפורים, לטאות, נחשים, מכרסמים ויונקים קטנים אחרים.

התרבות

בתקופת ההזדווגות נוהגים זכרי ממבה ירוקה לערוך קרבות ביניהם בדומה לנחשי קוברה מלכותית, שבהם הם נצמדים והופכים זה את זה במטרה להטיל את היריב אל הקרקע. לרוב הקרבות לא כוללים הכשות. נקבת הממבה הירוקה מטילה 6–17 ביצים בקיץ. הביצים מונחות לרוב בתוך עצים חלולים ליד צמחייה רקובה. אורך הנחשים הבוקעים מהביצים הוא 35 עד 45 ס"מ, והם ארסיים מרגע הבקיעה.

ארס

ארס הממבה הירוקה הוא קטלני לבני אדם ומכיל רעל עצבים. הארס דומה לארס של ממבה שחורה אך רעילותו קטנה פי 10, והוא מוזרק בכמות קטנה יותר בגלל גודלה הקטן יותר של הממבה הירוקה. למרות זאת הכשה של ממבה ירוקה קטלנית ואדם מוכש ימות תוך זמן קצר אם לא יקבל טיפול רפואי מיידי.
שמואל אסקרוב

מלחמת יום הכיפורים

ב-6 באוקטובר 1973 עם פרוץ הקרבות, הוצב גדודו של אסקרוב בגזרה הדרומית של רמת הגולן. אסקרוב יצא עם כוח של שלושה טנקים מפלוגה ג' (גדוד 53), שלושה מפלוגה ז' (גדוד 74) וטנק מפקד פלוגה ז' אורי עקביה, כדי לחסום את ציר 'כודנה' באזור מוצב 111 כנגד המתקפה הסורית. כאשר הגיעו לנקודת הבלימה התנהל קרב כנגד עשרות טנקים סורים אשר במהלכו נפצע אסקרוב ופונה אחורה לבית חולים. יומיים לאחר מכן, ב-8 באוקטובר ברח אסקרוב מבית החולים יחד עם יוסף אלדר וחזר לגדודו בחזית כשהוא עדיין פצוע. בשלב זה הקרבות בדרום ובמרכז רמת הגולן היו קשים במיוחד והצבא הסורי כבש חלק נרחב מדרום הרמה והגיע עד מחנה נפח. יום לפני כן ספגה החטיבה מכה קשה עם נפילת המח"ט יצחק בן-שהם, הסמח"ט דוד ישראלי וקצין האג"ם בני קצין במהלך הקרב על נפח.
יחד עם יוסי בן-חנן אירגן אסקרוב 11 טנקים משארית טנקי החטיבה ויצא עם הכוח לכיוון הר חרמונית ורכס הבוסטר בגזרה הצפונית. לפני צאתו פגש אותו ראש מטה פיקוד צפון, אורי בר-און ופקד עליו לחזור לבית החולים. אסקרוב ענה לו - אני עכשיו מפקד חטיבת ברק ואני נותן פה פקודות. במהלך הקרב נפצע באופן קשה כאשר כדור פגע בראשו. לאחר פציעה זו היה אסקרוב מחוסר הכרה במשך שבועיים ולאחר מכן נדרשו לו עוד מספר שנים של שיקום. פציעת הראש הותירה אותו משותק במחצית גופו ופגעה ביכולת הדיבור שלו עד היום. חייו של אסקרוב ניצלו הודות לפעולות ראשוניות של הרופא הגדודי ד"ר דן אנגלהרד והרופאים בבית החולים רמב"ם שהחליטו לנתח למרות הסיכויים הקלושים.
על מעשים אלו במהלך קרבות הבלימה ברמת הגולן, הוענק לאסקרוב עיטור העוז במאי 1975 על ידי הרמטכ"ל מרדכי גור.
לודוויג יסלזון

ביוגרפיה

יסלזון נולד ב-1910 בעיירה נֶקַרבּישוֹפְסְהַיים  שבדרום-מערב גרמניה. התחנך בעיר הסמוכה, היידלברג. החל את דרכו כתעשיין מתכת במולדתו, ובשנת 1937, בעקבות עליית הנאצים לשלטון, העביר את עסקיו להולנד ובהמשך היגר לארצות הברית והשתקע בה. עיקר עיסוקו היה מסחר בחומרי גלם (קומודיטיס). הוא השקיע בתחום מסחרו אך גם בנדל"ן ותחומים נוספים.
הונו של יסלזון נאמד במאות מיליוני דולרים. הוא תרם רבות למוסדות בישראל, ראשי ממשלת ישראל: יצחק רבין, שמעון פרס ויצחק שמיר היו מיודדים עמו, וכך גם השר יוסף בורג. ב-1980 קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בר-אילן לה תרם רבות.
ילדיו מנהלים את עסקי המשפחה לאחר פטירתו: מיכאל הבן הבכור, דניאל בעל עסקים בתחום המתכת כאביו, ובנימין (בן) יסלזון המתגורר בפתח תקווה ומנהל את עסקי המשפחה בישראל.
אריסטאס מקורינתוס

אריסטאס, (ביוונית: Αριστέας; מת ב-430 לפנה"ס) היה מצביא קורינתי שלקח חלק פעיל בקרב פוטידאה.

ביוגרפיה

אריסטאס היה בנו של אדימאנטוס, מי שפיקד על כוחות קורינתוס בקרב ארטמיסיון וקרב סלמיס.
האתונאים יצאו למסע בכלקידיקי כדי לדכא מרידה ולהעניש את מוקדון. הקורינתים נבהלו מהפעילות האתונאית באזור, ושלחו 1,600 הופליטים ו-400 קשתים וקלעים תחת פיקודו של אריסטאס אל פוטידאה. האתונאים מיהרו וציידו 40 ספינות ו-2,000 הופליטים נוספים תחת פיקודו של קאליאס, ושלחו אותם אל כלקידיקי. הם התחברו עם הכוח של ארכסטראטוס שכבש את תרמי, וצר על פידנה. פרדיקאס מלך מוקדון, שידע שאתונה במצב קשה הציע לכרות הסכם שלום, בלית ברירה הסכימו האתונאים, כיוון שמצב העניינים בפוטידאה חייב אותם לחזור לכלקידיקי. אליהם הצטרפו 600 פרשים מוקדונים תחת פיקודם של פיליפוס אחיו של פרדיקאס, ושל פאוסניאס בן דודו של פרדיקאס. שניהם לפני כן היו בין המורדים בפרדיקאס, ולכן האתונאים יכלו לסמוך על נאמנותם גם במקרה שפרדיקאס יעתיק את נאמנותו. הם כבשו את העיר ברויאה, אולם נכשלו בכיבוש העיר סטרפסה. לאחר סטרפסה הם צעדו עוד שלושה ימים כשבמקביל הספינות שטו בים. כעבור שלושה ימים הגיעו לגיגונוס הסמוכה לפוטידאה.
בינתיים, פרדיקאס שוב בגד באתונאים והגיע עם 200 פרשים מוקדונים לפוטידאה. הקורינתים, הפוטידאים, והמוקדונים, בחרו למפקד הראשי של כוחות בעלי הברית את אריסטאס. הוא הקים את מחנהו במיצר בכיוון אולינתוס. תוכניתו הייתה כדלהלן, עיקר הכוח המורכב מכלקידיקים וקורינתים יעכב את הכוח האתונאי במיצר. בזמן שפרדיקאס ופרשיו המוקדונים יחנו באולינתוס וברגע המתאים יתקפו מהעורף את האתונאים. אולם האתונאים חזו מראש מהלך זה, והציבו את הפרשים המוקדונים שפעלו בשרותם מול אולינתוס, כדי למנוע עזרה משם. לאחר מכן המשיך הצבא האתונאי אל פוטידאה ונתקל בכוח הפוטידאי-קורינתי תחת פיקודו של אריסטאס. הקרב היה קשה, האגף שהיה נתון לפיקודו של אריסטאס נחל ניצחון ורדף מרחק רב אחרי האתונאים. אולם האגף השני ספג תבוסה מוחצת מהאתונאים ונמלט אל תוך פוטידאה. כאשר חזר אריסטאס ממרדף אחרי האתונאים הצליח אך בקושי להכניס את חייליו אל העיר. הפרשים המוקדונים של פרדיקאס לא נטלו חלק בקרב, כיוון שהיססו להילחם בפרשים של האתונאים. כך שלמעשה שני הצדדים לא השתמשו בפרשים בהתנגשות זו. תוקידידס מספר שאחרי הקרב הקימו האתונאים מצבה במקום והחזירו לפוטידאים את מתיהם. מספר ההרוגים האתונאים בקרב זה עמד על 150 איש ביניהם קאליאס, המפקד. מהקורינתים ובעלי נהרגו קצת פחות מ-300 איש.
האתונאים הטילו מצור על פוטידאה מכל כיוון אפשרי כמעט. הצטרפו אל המצור עוד 1,600 הופליטים תחת פיקודו של פורמיון. פוטידאה הייתה נתונה כעת במצור קשה. אריסטאס עם חלק מחייליו הצליח להימלט מהעיר והמשיך לסייע למורדים באתונאים. אותה שנה החל פורמיון להשחית את הארץ. אריסטאס גם לקח חלק במסע של נציגי הליגה הפלופונסית אל פרס. אולם המסע נכשל והשליחים נלקחו בשבי. האתונאים הוציאו להורג את מנהיגי המשלחת ביניהם את אריסטאס.
הרודוטוס מזכיר את המאורע, וטוען שהשליחים נרצחו כעונש האלים על כך שהספרטנים הוציאו להורג שליחים פרסיים בימי מלחמת פרס יוון.
הנס קרנקל

קריירת מועדונים

כחלוץ פורה ביותר, קרנקל נחשב על ידי רבים ככדורגלן האוסטרי הטוב ביותר בכל הזמנים. הוא החל את הקריירה המקצוענית שלו במדי ראפיד וינה בשנת 1970, ושיחק בה במשך 8 שנים, וביניהן שיחק פחות משנה בקבוצת וינר אתלטיקספורט קלאב בעונת 1971-1972. בשנת 1978, בעודו משחק עבור ראפיד וינה, זכה קרנקל בתואר נעל הזהב של אירופה, תוך כדי שהוא משך את תשומת לבה של קבוצת הכדורגל הספרדית ברצלונה.
בעונה שלאחר מכן, נרכש על ידי המועדון מספרד, נכנס להרכב הפותח במקום ביו ועזר לברצלונה לזכות כבר בעונתו הראשונה בקבוצה בגביע המלך הספרדי ובגביע אירופה למחזיקות גביע, ובנוסף זכה בתואר הפיצ'יצ'י של הלה ליגה. ב-1980, ברצלונה השאילה את קרנקל לעונה אחת לקבוצה האוסטרית פירסט וינה. בשנת 1981, הוא חזר לשחק בראפיד וינה, בתור קפטן הקבוצה, והמשיך ביכולת הכיבוש המופלאה שלו ב-5 השנים הבאות בהן שיחק בקבוצה. הוא היה אחד השחקנים החשובים ביותר בסגל הקבוצה החזקה והמצליחה של ראפיד וינה במהלך שנות ה-80, וצבר שתי אליפויות ליגת העל האוסטרית, ואף העפיל עם קבוצתו עד לגמר גביע אופ"א בשנת 1985, בו הפסידה ראפיד וינה לאברטון האנגלית.
ב-1986 הוא עבר לשחק כשחקן-מאמן ב-וינר ספורטקלאב. אחרי כן, הקריירה של קרנקל כשחקן החלה לדעוך, והוא בילה עונה אחת ב-1988, בקבוצה הקטנה קרמסר, וב-1989, הוא תלה את נעליו, לאחר עונה באוסטריה זלצבורג.
קרנקל זכה בקריירה שלו בתואר כדורגלן השנה באוסטריה 5 פעמים, וזכה במקום הראשון בסקר לגבי השחקן האוסטרי הפופולרי ביותר ב-25 השנים האחרונות.

קריירה בינלאומית

קרנקל ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת אוסטריה ביוני 1973, במשחק ידידות נגד נבחרת ברזיל, והוא נטל חלק במשחקיה של אוסטריה במהלך מונדיאל 1978 ומונדיאל 1982. הוא שיחק סך הכל 69 משחקים עבור אוסטריה, בהם כבש 34 שערים. משחקו הבינלאומי האחרון בנבחרת היה באפריל 1985, במשחק מוקדמות מונדיאל 1986 נגד נבחרת הונגריה.

קריירת אימון

מיד לאחר שפרש ממשחק פעיל, התמנה קרנקל ב-1989 למשרת המאמן של ראפיד וינה. הוא אימן את ראפיד במשך שלוש שנים, עד שבשנת 1992, התמנה להיות מאמנה של אדמירה וואקר. אחרי שנתיים בוואקר, הפך להיות מאמנה של קבוצת טירול אינסברוק. אחר כך, המשיך להחליף מועדונים באוסטריה, ואף אימן את פורטונה קלן מגרמניה, עד שבשנת 2002, הוא מונה להיות מאמנה הבכיר של הנבחרת האוסטרית. ב-28 בספטמבר 2005, הוא פוטר מאימון הנבחרת לאחר שלא הצליח להעפיל למונדיאל 2006. מאז הוא עובד כפרשן כדורגל עבור הטלוויזיה האוסטרית.