קולודיון

תהליך קולודיון (Collodion) הוא תהליך צילום שנעשה בו שימוש במחצית השנייה של המאה ה-19, ובו הדמות צולמה על גבי לוח זכוכית שנמשח בחומרים רגישים לאור (הלידי כסף), שהוצמדו אל לוח הזכוכית באמצעות חומר הקולודיון. התהליך כונה גם צילום לוח רטוב או לוח רטוב.

רקע

קולודיון הוא חומר צמיגי המתקבל כאשר ממיסים ניטרו צלולוזה (המופקת מסיבי כותנה) בתמיסת אתר ואלכוהול. משילוב זה מתקבל נוזל דביק, שכאשר הוא מתאדה, נותרת שכבה דקה, קשה ושקופה. השם קולודיון נגזר מהמילה היוונית לדבק. תמיסת הקולודיון התגלתה בידי הכימאי הצרפתי בשם לואי מאנה. הקולודיון היה בשימוש כאמצעי רפואי לחבישת פצעים עוד לפני שהפך לשמו של תהליך צילום.
הפסל פרדריק סקוט ארצ'ר (1813-1857) גילה ב-1851 את ערכו של הקולודיון למטרות צילום. הוא השתמש בחומר כדי להצמיד את חומרי הצילום הרגישים לאור ללוחות זכוכית, מהם ניתן היה להפיק נגטיבים שקופים, ששמרו על רמת פירוט וחדות גבוהים בזמן הדפסתם. ארצ'ר לא הוציא פטנט על תגליתו, ואפשר להמון להשתמש בתהליך החדש מבלי לשלם תמלוגים לממציא (בניגוד לשיטת הצילום המקבילה אז, הקלוטייפ, שעוגנה בזכויות פטנט). ארצ'ר מת בחוסר, כמה שנים לאחר פרסום המצאתו.

שימושים קודמים בצילום על זכוכית

אחת הבעיות העיקריות שניצבה בפני הניסיון להשתמש בזכוכית כבסיס לחומרי הצילום, הייתה כיצד למרוח את החומרים הרגישים לאור מבלי שאלו ישטפו מהמשטח החלק של הזכוכית. בעיה זו לא הייתה קיימת בנייר, כיוון שהוא ספג חומרים אלו. לשם כך היה צורך בחומר שקוף, דביק ועמיד בשטיפה, שביכולתו לקבע את החומרים הרגישים לאור על הזכוכית, ועם זאת, לאפשר את מעבר האור, ואת תהליך הפיתוח וההדפסה.
עד להמצאת תהליך הקולודיון, שיטות הצילום הנפוצות היו הדאגרוטיפ והקלוטייפ. הדאגרוטיפ היה שיטה לצילום על גבי לוח מתכת, שהפיקה דימוי חד ומפורט אך קטן ויחידאי (בלתי ניתן לשכפול). הדאגרוטיפ היה חופשי מזכויות פטנט, למעט באנגליה. הקלוטייפ היה תהליך צילום של נגטיב על גבי נייר סיבי רגיל, והדפסתו כפוזיטיב על גבי נייר אחר. משום שבעת הדפסת הנגטיב, האור נאלץ לעבור דרך סיבי הנייר, נפגמה מאוד רמת החדות והפרטים של התצלום, ונוצר דימוי מטושטש. בנוסף, הקלוטייפ, שהומצא בידי ויליאם הנרי פוקס טלבוט, עוגן בזכויות פטנט.
הפגמים הבולטים שבנגטיב הנייר הסיבי העידו כבר מראשית התהליך על הצורך באלטרנטיבה טובה יותר. הדאגרוטיפ, למרות ההתלהבות הרבה שעורר, היה עשוי מחומרים יקרים יחסית, ומוגבל מבחינת היכולת להפיץ ידע ולענות לצורך בהעתקים רבים של אותו הדימוי (למטרות דפוס, למשל), אותן סיפק הקלוטייפ. כדי לגבור על פגמים אלו, היה צורך בנגטיב על בסיס שקוף (סרטים שקופים על בסיס פלסטי, המוכרים לנו כיום לא היו בנמצא בתקופה זו), והאפשרות המתבקשת הייתה שימוש בזכוכית כבסיס. הצילום על זכוכית נתפס כשיטה אידיאלית שתוכל לשלב בין האיכויות של שתי שיטות הצילום הנפוצות: יכולת השכפול ההמוני והעלות הנמוכה יחסית שבקלוטייפ, ואיכות החדות והפרטים שבדגרוטיפ היקר והיחידאי. תהליך הצילום על זכוכית השימושי הראשון הופיע בשנת 1848.
עם זאת, השימוש בזכוכית למטרות צילום לא היה חדש. ניספור נייפס, אחד ממציאי הצילום ומי שנחשב לראשון שהצליח לקבע תמונה, השתמש במסגרת ניסוייו בזכוכית, בשנת 1822. שותפו לימים, דאגר, טען שגם הוא יצר "רישומים על זכוכית, אותם החשיב כבעלי "קסם רב ועידון גדול יותר" לעומת התמונות שיצר על גבי מתכת.
המדען הידוע, ואחד מאבות הצילום, סר ג'ון הרשל, ערך מאות ניסויי צילום עם חומרים מגוונים והקדים את זמנו בגילוייו. ב-9 בספטמבר 1839 הצליח ליצור נגטיב על גבי זכוכית - כמה עשורים לפני ששיטה זו הפכה לטכניקת הצילום העיקרית. לנגטיב זכוכית היה פוטנציאל לייצר הדפסים עשירים בפרטים, בניגוד לנגטיב הנייר בעל הסיבים, אך הרשל לא ניסה לשווק את שיטתו, משום שהתעניין בזכוכית בשל היותה נייטרלית מבחינה כימית, יחסית לנייר, ואפשרה לו לבודד את פעולתם של חומרים פוטוכימיים (חומרים רגישים לאור) מהבסיס שעליו הם מונחים. רוברט האנט וידידו ג'ון ט. טאוסון מפלמות' ערכו ניסויים בשיטת צילום זו, והצליחו להפיק תמונות "מעודנות ביותר" אותן ניתן היה לשכפל באיכות ובכמות. ואולם, תהליך הצילום על זכוכית של הרשל היה לא יישומי, ככל הנראה, אחרת קשה להבין מדוע לא הפך לחלופה לקלוטייפ.

תהליך האלבומן

אבל נייפס דה סן ויקטור המשיך לערוך ניסויים עם זכוכית, על מנת למצוא את החומר המתאים להדבקת מלחי הכסף לזכוכית. הוא ניסה חומרים שונים כמו עמילן וג'לטין, עד שלבסוף מצא את הפתרון בחלבון ביצה המכונה גם אלבומן (האלבומן הוא סוג החלבון הקיים בלובן ביצה). התהליך שהמציא נקרא "אלבומן על זכוכית", והניב תוצאות טובות יותר מאשר נגטיב הנייר של הקלוטייפ. סן ויקטור רשם על תהליך ה"אלבומן על זכוכית" פטנט בשנת 1847, הציג אותו בפני האקדמיה הצרפתית למדעים ב-25 באוקטובר אותה שנה, אך חשף את פרטי התהליך רק ב-12 ביוני 1848.
בתהליך האלבומן, לוח הזכוכית צופה בשכבה דקה של חלבון ביצה בו עורבבו כמה טיפות של תמיסת פוטציום יודי. כשהלוח התייבש, הוא נשטף בתמיסה חומצית של ניטראט הכסף, ולאחר החשיפה, הדמות הסמויה פותחה בעזרת חומצה גאלית ונקבעה בקובע רגיל.
למרות שההמצאה החדשה הייתה צעד גדול קדימה, היו לה מגבלות משמעותיות, שהאפילו על יתרונותיה. החיסרון המרכזי של תהליך היה בכך, שעם האלבומן ניתן היה לערבב רק כמות קטנה מאוד של חומר רגיש לאור, מבלי שהתערובת תתפרק. עקב כך, זמן החשיפה התארך והגיע ל-5 עד 15 דקות, תלוי בעוצמת האור, מה שהקשה על צילום דיוקנאות. תהליך זה לא האריך ימים, ובכל זאת, בזמן שימושו, נוצל ליצירת תצלומי נוף ואדריכלות מרשימים ביותר, וליצירת רפרודוקציות של יצירות אמנות. האלבומן המשיך להיות חומר ציפוי מעולה לניירות ההדפס הצילומי (תהליך האלבומן), בהם לא היה צורך ברגישות גבוהה לאור.

צלמים מצלמים בשיטת הלוח הרטוב (קולודיון)

כל המגבלות שנבעו משיטת הלוח הרטוב אילצו את הצלמים לשאת עימם יחד עם ציוד הצילום גם עגלות בהן אוהל חדר חושך ובו כל הכלים הדרושים והכימיקלים לתהליכים השונים לפני ואחרי הצילום עצמו.
בנוסף, מאחר שלא היו קיימות מכונות הגדלה וכל ההדפסים נוצרו בשיטת הדפס מגע, היו הצלמים נדרשים לשאת מספר מצלמות כל אחת לתמונה בגודל אחר אם רצו לצלם תמונות בגדלים שונים. לעיתים הגיע משקלו של ציוד הצילום הדרוש עד ל-200 קילו. משנת 1853 הוחל ייצור ערכה חשוכה ומתקפלת, שנארזה במעין מזוודה ונפרשה על חצובה. צלם הלוח הרטוב משתמש בערכת חדר החושך הנייד בתנאים של צילום מחוץ לסטודיו לשם הכנת הלוח הרטוב רגעים מעטים בלבד לפני חשיפתו.
למרות שתהליך הפקת התצלום בשיטת הלוח הרטוב הייתה מסורבלת ודרשה ידע ומיומנות רבה הייתה זו השיטה הזולה, הטובה והיעילה ביותר עד אז.

מלחמה וצילום

מלחמת קרים אשר התרחשה בשנת 1855, נחשבת למלחמה הראשונה שתועדה בעזרת מצלמה.
בית המלוכה הבריטית שלח את הצלם רוג'ר פנטון למלחמה כדי לעורר תמיכה במלחמה וכדי להרגיע את העם הבריטי לגבי המתרחש בחזית. פנטון נדרש איפוא להביא "מלחמה נקייה". פנטון, שהשתמש בתהליך הקולודיון החדש במסעו, נאלץ לצלם סמוך לעגלת חדר החושך שלו, איתה נגרר לחזית כשהיא רתומה לסוס. בנוסף היות שתהליך הקולודיון דרש הכנה קפדנית, נמנע מלצלם תמונות בשדה הקרב. (רובן המוחלט של תמונותיו היו מבוימות וכללו צילומים של חיילים על ציוד ומדים). ניתן לראות כי כאשר הצילום נעשה נגיש ונוח יותר יחסית הוא מוצא את דרכו גם כצילום תעמולתי מגויס שמטרתו להגיע לעיני הציבור.
מלחמה נוספת שסוקרה בעזרת שיטת הקולודיון הייתה מלחמת האזרחים בארצות הברית בשנת 1861 על ידי הצלם מת'יו בריידי וחבורתו. בניגוד לפנטון, בריידי התבקש להביא את קולות המלחמה. כ-10,000 נגטיבי קולודיון צולמו במהלך המלחמה בתנאים של פיתוח בשדה. מה שבלט בצילומי מלחמת האזרחים היה הנוכחות המוגזמת של גופות החיילים, גופות האויב ואופן הצגתן. לצילומיו היה אימפקט חברתי חזק כאשר אנשים יכלו לחזות בזוועות המלחמה ואולי אפילו לזהות את יקירהם בתמונות.