google/wiki40b huggingface dataset:
טמזין מרצ'נט

ביוגרפיה

משפחתה של מרצ'נט היא ממחוז סאסקס באנגליה. היא התחנכה בווינדלשם האוס סקול ובברייטון קולג'. היא גם חייתה בעיר דובאי שבאיחוד האמירויות הערביות. אחרי שדחתה פעמיים את הלימודים באוניברסיטה כדי להתרכז בקריירת המשחק שלה, נרשמה ללימודים בהומרטון קולג' שבאוניברסיטת קיימברידג'.

קריירה

ב-2005 שיחקה מרצ'נט בתפקיד מרגו דארל בסרט הטלוויזיה של ה-BBC "משפחתי וחיות אחרות". ב-2006 הופיעה בשתי תוכניות נוספות של ה-BBC, האחת בתפקיד שרה פוקס, בתם של אלן דייוויס ומישל גומז, בקומדיה "The Good Housekeeping Guide", והשנייה בדמות פרובשונר איסטווד בדרמה ההיסטורית "חדר מיון 1906".
ב-2007, בתקופת לימודיה באוניברסיטת קיימברידג', שיחקה בהפקת אודיו של "מניפתה של ליידי וינדרמיר" בדמות ליידי אגאתה. ב-2008 השתתפה בדרמה "Radio Cape Cod".
מרצ'נט מופיעה בווידאו קליפ "If You've Got The Money" של ג'יימי ט', ובווידאו קליפ של הסינגל "Nobody's Empire" של בל וסבסטיאן.
ב-2009 לוהקה לעונה השלישית של סדרת הדרמה "שושלת טיודור" וגילמה את דמותה של קתרין הווארד, אשתו החמישית של המלך הנרי השמיני. דמותה מופיעה לראשונה בפרק האחרון של העונה השלישית, ואחר כך בעונה הרביעית והאחרונה.
ב-20 באוגוסט 2009 פורסם שמרצ'נט תככב בדמות דאינריז טארגאריין בסדרה "משחקי הכס" של HBO המבוססת על סדרת הפנטזיה של ג'ורג' ר. ר. מרטין "שיר של אש ושל קרח". ב-29 באפריל 2010 הוכרז שמרצ'נט לא תופיעה בסדרה, ומחליפתה היא אמיליה קלארק.
מרצ'נט כיכבה בפרק "Playing with Fire" בסדרה "פקד בילוש בנקס" בתפקיד מירנדה. בתחילת 2012 שיחקה מרצ'נט בדמות רוזה באד בעיבוד של ה-BBC לרומן "תעלומת אדווין דרוד" מאת דיקנס.

חיים אישיים

מרצ'נט היא פטרונית של ארגון הצדקה הבינלאומי "Build Africa". במרץ 2013 נאמה באירוע של יום האישה הבינלאומי ב-London's Hospital Club.
מרצ'נט כתבה שירים אחדים בהם "Where Does Revenge Stop?" ו-"Ode to a Toilet" עבור מגזין פלטפורמס.
Come on Over Baby (All I Want Is You)

אינפורמציה על השיר

בדומה לסינגל השני שהוציאה מהאלבום, "What a Girl Wants", השיר הוקלט, עבר עיבוד ומיקס מחדש ויצא כסינגל בגרסה שונה מזו שבאלבום. הגרסה המקורית, "Come On Over (All I Want Is You)" הופקה על ידי הצמד יוהאן אברג ופול ריין. הצמד עיבד את השיר מחדש כשנקבע שהשיר לא מתאים להוצאה כסינגל, אך אגילרה ורון פייר לא היו מרוצים מהתוצאה. ההפקה עברה לידי "סלבריטי סטטוס", והתוצר הוא גרסה יותר מורכבת שכוללת השפעות של היפ הופ, קטע דאנס וראפ מפי אגילרה. השם השתנה ל-"Come On Over Baby (All I Want Is You)".
השיר גם נכתב והוקלט מחדש בשפה הספרדית. גרסה זו, שנקראה "Ven Conmigo ‏(Solamente Tú)", הופיעה באלבום הבא של אגילרה שהוקלט בספרדית, Mi Reflejo. גרסה זו העפילה לראש המצעד הלטיני של בילבורד.
טרייסי קולקינס

ביוגרפיה

קולקינס נולדה בווינונה, מינסוטה באותו היום בדיוק כמו פטרה שניידר שחיינית ממזרח גרמניה ששברה את שיאה האחרון של קולקינס. קולקינס שחתה במועדון השחייה של נאשוויל תחת הדרכתם של פול ברגן ודון טלבוט. היא למדה באוניברסיטת פלורידה והתאמנה תחת הדרכתו של רנדי ריס. ג'ואן פנינגטון שלמדה באותה אוניברסיטה זכתה גם היא במדליית זהב באליפות העולם בשחייה בברלין 1978.

תחרות השיא שלה

באליפות העולם בשחייה שנערכה בברלין, גרמניה המערבית בשנת 1978, בהיותה בת 15 בלבד, זכתה קולקינס ב-5 מדליות זהב עם 4 שיאי עולם חדשים ובמדליית כסף אחת. מדליות זהב במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:09.87 דקות (השוואת השיא העולמי) לפני בת ארצה ננסי הוגסהד (2:11.30 דקות) ואנדריאה פולק ממזרח גרמניה שיאנית העולם (2:12.63 דקות), במשחה ל-200 מעורב אישי בתוצאה של 2:14.07 דקות לפני פנינגטון (2:14.98 דקות) ושיאנית העולם היוצאת ממזרח גרמניה אולריקה טאובר (2:15.99 דקות), במשחה ל-400 מעורב אישי בתוצאה של 4:40.83 דקות לפני טאובר, שיאנית העולם היוצאת (4:47.52 דקות) ופטרה שניידר ממזרח גרמניה (4:48.56 דקות) במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:43.43 דקות לפני מזרח גרמניה (3:47.37 דקות) וקנדה (3:49.59 דקות) ובמשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בשיא תחרות חדש (היא שחתה את סגנון החזה) בתוצאה של 4:08.21 דקות, לפני מזרח גרמניה (4:09.13 דקות) וברית המועצות (4:14.91 דקות). מדליית כסף במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:10.77 אחרי יוליה בוגדנובה מברית המועצות שקבעה שיא עולם חדש בתוצאה של 1:10.31 דקות, גם היא שיפרה את השיא העולמי הקודם.
בשנת 1979 במשחקים הפאן אמריקאיים שנערכו בסן חואן בפוארטו ריקו זכתה קולקינס ב-4 מדליות זהב במשחה ל-200 מטר מעורב אישי, במשחה ל-400 מטר מעורב אישי ובמשחי השליחות וכן בשתי מדליות כסף במשחה ל-100 מטר חזה ובמשחה ל-400 מטר חופשי.
קולקינס נבחרה לייצג את ארצות הברית באולימפיאדת מוסקבה (1980) שהייתה אמורה להיות הגדולה שלה, אך היא לא השתתפה בה בגלל החרם האמריקאי.
באליפות העולם בשחייה שנערכה בגואיאקיל, אקוודור בשנת 1982 זכתה קולקינס בשתי מדליות ארד במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:15.91 דקות, אחרי שניידר (2:11.79 דקות) ואוטה גווינגר שיאנית העולם ממזרח גרמניה (2:13.38 דקות) ובמשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:44.64 דקות שוב אחרי שניידר שקבעה שיא עולם חדש (4:36.10 דקות) וקאתלין נורד ממזרח גרמניה (4:43.51 דקות).
בשנת 1983 במשחקים הפאן אמריקאיים שנערכו בקראקס, ונצואלה זכתה קולקינס ב-2 מדליות זהב במשחה ל-200 מטר מעורב אישי ובמשחה ל-400 מטר מעורב אישי. כמו כן היא זכתה במדליית כסף במשחה ל-200 מטר פרפר אחרי שיאנית העולם מארצות הברית מרי טי מאהר.
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) זכתה קולקינס ב-3 מדליות זהב במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בשיא אולימפי חדש של 2:12.64 דקות לפני הוגסהייד (2:15.17 דקות), במשחה ל-400 מעורב אישי בתוצאה של 3:39.24 דקות לפני סוזאן לנדס מאוסטרליה (3:48.30 דקות) ובמשחה שליחות 4x100 מטר מעורב (היא שחתה את סגנון החזה) בתוצאה של 4:08.34 דקות לפני מערב גרמניה (4:11.97 דקות) וקנדה (4:12.98 דקות). בנוסף, היא השתתפה במשחה ל-100 מטר חזה וסיימה במקום רביעי בתוצאה של 1:10.88 דקות, המנצחת הייתה פטרה ואן סטברן מהולנד שקבעה שיא אולימפי חדש (1:09.88 דקות).
אחרי המשחקים האולימפיים פרשה קולקינס משחייה תחרותית. היא התחתנה עם השחיין מרק סטוקוול מאוסטרליה בעל 3 מדליות אולימפיות בהן מדליית כסף במשחה היוקרתי ל-100 מטר חופשי, לזוג ארבעה ילדים והם חיים בבריזביין, אוסטרליה.
איגור ומסע העגורים

העלילה

פטר, הוא צפר במקצועו ומנהל תחנת התצפית בשטח הקינון של אלפי עגורים בסיביר. הוא חי בנפרד מבנו בן ה-10, איגור בן וגרושתו טניה (אולה שור-סלקטר). טניה מחליטה לעלות עם איגור (איתי שצ'רבק) לישראל, שם מתגורר אחיה ומצפה לה עבודה. איגור מסרב לעזוב את סביבתו האהובה והמוכרת, אך ללא הועיל, גם אביו אינו יכול לעזור לו, אבל הוא מכניס את איגור לעולם הצפרות ומציע לאיגור לעקוב אחר העגורים במסע נדודיהם מסיביר דרך ישראל לאפריקה.
איגור עולה עם טניה אמו לישראל והם מתגוררים בנהריה. בתחילה הוא אינו מוצא את מקומו בארץ, אך כעבור זמן הוא מתערה בסביבתו ומוצא עניין דרך הצפרות. איגור עוקב אחר מסע הנדודים של העגורים דרך האינטרנט ומאייר אותם. במיוחד הוא קשור לעגור בשם קרל, שהוא היה נוכח בעת לידתו. איגור מתיידד עם ורד (כליל ארבל), בתו של ג'קי (מנשה נוי), מנהל הפנימייה ומתאהב בה.
ואז ורד ואיגור מתנשקים והופכים לזוג.

אודות הסרט

הסרט מבוסס על ספרו של אקי שביט "איגור ומסע העגורים" שראה אור בהוצאת ספרית פועלים בשנת 2002 ועליו הוא זכה בפרס זאב לספרות ילדים ונוער.
הסרט צולם בישראל ובפולין, כשצוות ההפקה והשחקנים הם ישראלים ופולנים. צילומי הסרט נערכו במשך 22 ימים בסוף 2010. תיאור העגורים הוכן תוך התייעצות עם הצפרים ד"ר יוסי לשם ודן אלון. דני כהן היה אחראי על האפקטים הוויזואליים.
הסרט זכה בציון לשבח, בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה, 2012, בפרס של חבר השופטים המבוגר בפסטיבל שיקגו לסרטי ילדים, ובפרס הבימוי בפסטיבל מינסק.
גלוריה-וייל

הקהילה הנוצרית גלוריה-וייל (Gloriavale) היא כת נוצרית בהאופירי על החוף המערבי באי הדרומי בניו זילנד. אוכלוסייתה מוערכת ב-550 איש, לערך.
זו קהילה נוצרית שמרנית, שבה מנהיגיה קובעים לנשות הקהילה עם מי עליהן להינשא. הקהילה, שיש הרואים בה כת דתית, נוסדה על ידי נוויל קופר, שבעבר נאסר לאחר שהורשע במעשים מגונים בבני 12-19.
הקהילה נוסדה בשנת 1969 על ידי האוונגליסט יליד אוסטרליה, נוויל קופר. הוא ייסד בניו זילנד את מה שנודע בשם הקהילה נוצרית של ספרינגבנק (Springbank Christian Community), סמוך לכרייסטצ'רץ'. כשהקהילה צמחה מאוד חברי הקהילה רכשו אדמה בחוף המערבי ועברו אליה בשנים 1991–1995 וקראו לעמק האופירי בשם "גלוריה-וייל" (Gloriavale). השטח נמצא במרחק 60 ק"מ מהעיר גריימות'.
ב-1995 קופר נכלא למשך כשנה באשמת ניצול מיני והורשע על סמך עדות בנו ואישה צעירה שנמלטו מהקהילה. מאוחר יותר קופר שינה את שמו ל"נוצרי בן התקווה" (Hopeful Christian). הוא נפטר מסרטן ב-15 במאי 2018 בגיל 92.
יש שטוענים כי הכת היוותה השראה לסיפור סיפורה של שפחה
הנתיב הזוהר

הנתיב הזוהר (בספרדית: Sendero Luminoso) הוא ארגון גרילה וטרור מאואיסטי בפרו, המכנה עצמו "המפלגה הקומוניסטית של פרו". תומכיו מכונים "סנדריסטאס". שמו של הארגון נגזר מאמירה מפורסמת של חוזה קרלוס מריאטגי, מייסד המפלגה הקומוניסטית הפרואנית הראשונה: "המרקסיזם-לנינזם יפתח את הנתיב הזוהר למהפכה."
מטרת הארגון, שנוסד בידי אבימל גוסמן, הייתה להחליף את הבורגנות בפרו בשלטון מהפכני קומוניסטי עממי של האיכרים, על ידי שימוש בכל אמצעי אפשרי. מעריכים שהארגון רצח עשרות אלפי אזרחים. הארגון גייס לשורותיו בכפייה, ואף חטף ילדים במטרה להופכם לחיילים-ילדים במלחמתו נגד הצבא. אלו שברחו הוקעו כבוגדים וחוסלו. הצבא שהגיע לאזורים הכפריים שבהם הארגון ניסה לבסס את שליטתו, פעל ביד קשה כדי לדכא את הארגון, ואף הרג חלק מאנשי הארגון על ידי הטלתם ממסוקים. לעיתים רבות לא הבחין הצבא בין כפריים תמימים לבין אנשי הארגון, ואנשים חפים מפשע נפגעו בידי הצבא.
פעילותו של הארגון גרמה לנסיגה בדמוקרטיה של פרו. נשיא פרו אלן גרסיה החיל ב־1985 את החוק הצבאי על כמחצית מהאזרחים. כאשר אזרחים החלו למאוס בפעילותו של הארגון ולהסגיר את אנשיו, המאבק הוקצן והארגון החל לתקוף את לימה בסדרת פיגועים של מכוניות תופת. הפחד הביא לבחירתו של אלברטו פוג'ימורי שהפך לדיקטטור, פירק את הפרלמנט, והשאיר את פרו במשטר צבאי, גם לאחר לכידתו של מנהיג הארגון, אבימל גוזמן, ורוב ראשיו ב־1992 במבצע משטרתי.
מאז לכידת ראשיו פעל הארגון לעיתים רחוקות בלבד, אך עדיין תיירים מוזהרים שלא לבקר באזור עמק אואייאגה העילי, הנמצא תחת שליטת הארגון. בנובמבר 2000 התקומם העם נגד עריצותו של פוג'ימורי והלה התפטר וברח ליפן (משפחתו היא ממוצא יפני). הוקמה ועדה לחקר כל האירועים שנקראה ועדת האמת, והיא מצאה לאחר שנתיים של חקירה, הן את הארגון הנתיב הזוהר והן את פוג'ימורי, כאשמים ברודנות ועריצות כלפי העם הפרואני.
האידאולוגיה והטקטיקה של הארגון הועתקו על ידי קבוצות גרילה מרקסיסטיות אחרות, כגון המורדים המאואיסטים בנפאל. מחלקת המדינה האמריקאית כוללת את הארגון ברשימת ארגוני הטרור הזרים שלה. גם האיחוד האירופי ובריטניה מחשיבות אותו כארגון טרור ואוסרות על תמיכה או סיוע כספי לו.
טום פיין (שחקן)

ביוגרפיה

פיין נולד בצ'למספורד שבמחוז אסקס, וגדל בעיר באת' בסאמרסט. הוא למד בבית הספר "קינג אדוארד" והיה תורם פורה למחלקת הדרמה בבית הספר. אחר כך למד בבית הספר למשחק "Central School of Speech and Drama" וסיים את התואר ביוני 2005. ב-2008 שיחק בסרט "מיס פטיגרו".

קריירה

בינואר 2007 הופיע פיין לראשונה בסדרה "דרך ווטרלו" של ה-BBC בתפקיד ברט אספינל, תלמיד בבית הספר. על אף שהיה בן 24 באותה עת, הוא גילם דמות של נער בן 17. הוא המשיך לשחק בסדרה עד לסיום העונה השלישית במרץ 2008.
ב-2009 גילם פיין את דמותו של הכדורגלן האגדי ג'ורג' בסט בסרט הטלוויזיה "Best: His Mother's Son" של ערוץ BBC 2. עוד באותה שנה הופיע בפרק "They Do It With Mirrors" בסדרת "מיס מארפל" על פי ספריה של אגאתה כריסטי, ובתפקיד לינטון במיני-סדרה "אנקת גבהים עיבוד לרומן באותו שם מאת אמילי ברונטה.
ב-2007 נימנה פיין בין "כוכבי המחר" מטעם מגזין הקולנוע "Screen International".
ב-8 במרץ 2010 פורסם שפיין לוהק להצטרף לסדרת הטלוויזיה האמריקאית "Luck" של HBO בבימויו של מייקל מאן, ובכיכובם של דסטין הופמן וניק נולטי.
ב-2012 כיכב בתפקיד הראשי בסרט "The Physician" המבוסס על ספר באותו שם, לצדם של סטלאן סקארסגארד ובן קינגסלי.
פיין החל להופיע בעונה השישית של סדרת האימה "המתים המהלכים" בתפקיד פול "חסוס" רוביה", והמשיך לגלם את הדמות בתפקיד קבוע בעונה השביעית.

חיים אישיים

אחיו הצעיר ויל פיין הוא גם שחקן. בת זוגו משנת 2013 היא הזמרת ג'ניפר אקרמן.
ניק האנאוור

קריירה עסקית

ניק האנאוור נולד בעיר ניו יורק ב-1959 במשפחה ממוצא יהודי גרמני שבבעלותה חברה לייצור שמיכות וכריות. בני המשפחה עבדו בחברה, וכשנקלעה לקשיים רכשו אותה והפכו אותה לחברה מובילה בתחומה ולמותג ידוע. ניק ואחיו הצטרפו לעבודה בחברה. ניק למד לתואר ראשון בפילוסופיה באוניברסיטת וושינגטון, ולאחר מכן חזר לעבוד בחברה המשפחתית, והוא מכהן שם עד היום כמנכ"ל, וכיו"ר משותף ביחד עם אביו.
בשנת 1992 חל מפנה בקרירה שלו, כאשר פנה להשקיע בחברות הפועלות באינטרנט. בעצת חברו ג'ף בזוס השקיע בחברת אמזון, שהייתה בין הראשונות שמכרו מוצרים באינטרנט בלבד. הוא שימש כיועץ למועצת המנהלים של החברה עד שנת 2000, אז הקים קרן הון סיכון בשם Second Avenue Partners. במסגרת הקרן הוא השקיע ומכר כ-30 חברות, וביניהן: aQuantive (נמכרה למיקרוסופט), Insitu (נמכרה לחברת בואינג), ברווח כולל של עשרות מיליארדים של דולרים.

פעילות חברתית

האנאוור הקים את "רשת הפטריוט האמיתי", ארגון בלתי-מפלגתי, המבוסס על רעיונות שהציג בספרו המשותף עם אריק לו, "הפטריוט האמיתי". האנאוור מנהל ביחד עם רעייתו לסלי את "הקרן של ניק ולסלי האנאוור", שמטרתה לתמוך במיזמים ציבוריים, חינוכיים וסביבתיים בעלי מגמה ליברלית. כמו כן הוא פעיל קהילתי באזור העיר סיאטל, הנחשבת מעוז של המחנה הפוליטי הליברלי בארצות הברית, ומעורב במערכת החינוך הציבורית שם. הוא מייסד-שותף של "הליגה של המשפיעים בחינוך (LEV)", ארגון פוליטי בלתי-מפלגתי לשיפור החינוך הציבורי במדינת וושינגטון. הוא חבר במועצת המנהלים של Forterra, ארגון לשימור סביבתי. הוא הופיע בסרט התיעודי "אי-שוויון לכל", 2013. 
בשנת 2014 טען האנאוור בטור שכתב במגזין המקוון "פוליטיקו", כי צפויה מהפכה אלימה כנגד האלפיון העליון, אם לא תיפתר בעיית אי-השוויון בחלוקת העושר, כהגדרתו. לטענתו, אי-השוויון מוביל להריסה של מעמד הביניים, ובעקבות כך תקרה מהפכה שתפגע אנושות במעמד העשיר. הוא השווה את המצב הנוכחי (ב-2014) לאקלים הפוליטי והחברתי ערב המהפכה הצרפתית.

פרשת ההרצאה בכנס TED

ב-1 במרץ 2011 נשא האנוואר הרצאה בועידת TED, ובה שטח את משנתו החברתית. הוא טען כנגד המוסכמה הרווחת בקפיטליזם הקלסי, לפיה מעמד העשירים הוא "יוצר משרות" בעבור כל האוכלוסייה, ועל כן עושרם "מחלחל" בסופו של דבר לכולם. לדבריו בהרצאה, מעמד הביניים הוא יוצר המשרות האמיתי של המערכת הכלכלית, והשיטה הנוכחית הורסת אותו. כדי לחזק את מעמד הביניים ולהועיל לחברה כולה, על הממשלה להעלות את שכר המינימום שיבטיח הכנסה למעמדות הנמוכים, דבר שיגדיל את כוח הקניה שלהם - גם במחיר של פגיעה מסוימת במעמד העשיר. במקום זאת, הממשלה מקטינה את תשלומי המס ומחזקת את העשירים בלבד. אילו השיטה הייתה עובדת, טען האנאוור, "היינו טובעים במשרות פנויות" במקום לראות את המספר יורד.
ארגון TED החליט לגנוז את ההרצאה, ועל כך ספג ביקורת ציבורית. ההרצאה פורסמה ב-YouTube, וזכתה ליותר ממיליון צפיות. האוצר של ארגון TED, כריס אנדרסון, הצדיק את הגניזה בכך שההרצאה הביעה דעות פוליטיות שנויות במחלוקת. בתגובה, טענו המבקרים שהרצאות קודמות ב-TED, למשל מפי אל גור ודייוויד קמרון, עסקו בנושאים פוליטיים שבמחלוקת.
האנאוור עצמו הגן באופן חלקי על החלטתו של אנדרסון, באומרו שהארגון הוא פרטי ושזכותו לצנזר הרצאות הפוגעות במגזר העסקי, ושהביקורת על ההחלטה הייתה מוגזמת. ב-12 באוגוסט 2014, נשא האנאוור הרצאה נוספת בכנס TedSalon, בשם: "היזהרו, חבריי הפלוטוקרטים, כי הקילשונים באים!" אנדרסון פרסם הסבר לפרשה בבלוג של TED, והצטלם עם האנאוור כשהם "קוברים את הגרזן".
איזי ליבלר

ביוגרפיה

ליבלר נולד באנטוורפן שבבלגיה ועבר עם הוריו למלבורן שבאוסטרליה לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה. אביו, אברהם היה סוחר יהלומים. ליבלר עת סיים עבודת תזה באוניברסיטת מלבורן במדעי המדינה בשנת 1958 כשאביו נפטר. הוא החליף את אביו בעסקי היהלומים המשפחתיים וב-1964 החל להשקיע בעסקי התיירות. בשנות ה-70, סוכנות הנסיעות שהקים, ג'טסט טורס (JetSet) כבר הייתה לאחת מהסוכנויות הגדולות באוסטרליה. ב-1997 מכר את מניותו בחברה לחברת תעופה ניו זילנדית. כיום לקבוצת ליברל (Leibler Group) שבבעלותו עסקים רבים באוסטרליה בתחום התיירות והתקשורת. כמו כן פועל ליבלר בישראל, באמצעות חברת ליבלר השקעות בע"מ, ו"קרן שביט" שהקים ביחד עם ליאון רקנאטי ופול פאקר.
בשנת 2008 הופיע ברשימת 500 האנשים העשירים בישראל של דהמרקר, עם הון של בין 80 ל-100 מיליון דולר.

פעילות ציבורית

ב-1973 נבחר לעמוד בראש הוועד הפועל של יהודי אוסטרליה (ECAJ). הוא כיהן כסגן נשיא וכיו"ר מועצת המנהלים של הקונגרס היהודי העולמי. כיום ליבלר הוא יו"ר ועדת הקשרים עם התפוצות במרכז הירושלמי לענייני ציבור ומדינה, משמש בחבר הנאמנים של הסוכנות היהודית, יושב ראש מועצת הנגידים של קרן היסוד, ומכהן בחבר הנאמנים של אוניברסיטת חיפה. הוא חבר בוועדה המייעצת הבינלאומית של מרכז בגין-סאדאת למחקרים אסטרטגיים. ב-2008 נבחר ליו"ר עמיתים של מועצת מכון אריאל.
בשנת 2004 יצא בטענות לגבי התנהלות הכספית של הקונגרס היהודי העולמי, והאשים את ראשיו בשימוש שלא כדין בכספי הקונגרס. בתגובה הגיש הקונגרס תביעת דיבה בגובה כ-26.5 מיליון שקל על אובדן תרומות. אולם בשנת 2007 משך הקונגרס את התביעה ובית המשפט זיכה את ליבלר ב-200 אלף ש"ח פיצויים.
ליבלר היה פעיל למען יהדות ברית המועצות. 
ליבלר קיבל תואר של מפקד במסדר האימפריה הבריטית, קצין במסדר של אוסטרליה וד"ר של כבוד בדיקין אוניברסיטת באוסטרליה. בשנת 1999 עלה עם אשתו ארצה ומאז הוא מתגורר בירושלים. הוא נישא לנעמי (פורוש) ב-1958, כיום נשיאת תנועת אמונה העולמית, אב לשלושה בנים ובת. 
הוא עוסק בכתיבה פובליציסטית על ענייני היום, בין השאר כתב בעיתון הצופה וכיום כותב במקור ראשון ובישראל היום. הוא מזוהה עם עמדות הימין המדיני בישראל והתנגד לתוכנית ההתנתקות. 
ליבלר מחזיק בדירתו בירושלים ספרייה ענקית הכוללת כשלושים ושבעה אלף ספרים על התרבות היהודית. ב-2016 תרם ליבלר את ספרייתו לאוניברסיטת בר-אילן, ממנה קיבל באותה שנה תואר דוקטור לשם כבוד.
משמר הלילה (ציור)

פסלי "משמר הלילה" בכיכר רמברנדט באמסטרדם

בשנת 2006 הועמדו 22 פסלי ברונזה במרכז כיכר רמברנדט שבאמסטרדם. הפסלים נוצרו בידי האמנים הרוסיים אלכסנדר טארטינוב ומיכאל דרונוב בהשראת תמונתו של רמברנדט.
יחסי ארצות הברית–סיירה לאון

היסטוריה

יחסי ארצות הברית עם סיירה לאון החלו בפעולות מיסיון במהלך המאה התשע עשרה. ב-1959, פתחה ארצות הברית קונסוליה בפריטאון והעלתה אותה לדרג של שגרירות כאשר סיירה לאון זכתה בעצמאות מהממלכה המאוחדת ב-1961. על פי מחלקת המדינה של ארצות הברית, היחסים הדיפלומטיים של ארצות הברית עם סיירה לאון מתוארים כ"לבביים", עם קשרים אתניים בשתי המדינות המקבלות את ההיסטוריה הבילטרלית באופן הולך וגובר. אלפי תושבים ממוצא סיירה-לאוני מתגוררים כיום בארצות הברית.
בתחום הכלכלי, בשנת 2006, סך הסיוע הדו-צדדי של ארצות הברית לסיירה לאון בכל הקטגוריות עמד על 29.538 מיליון דולר אמריקני. הסיוע האמריקני התמקד בגיבוש השלום, הדמוקרטיה וזכויות האדם, החינוך והבריאות, ובמיוחד במאבק באיידס ופיתוח משאבי אנוש.
נכון למרץ 2014, שגריר ארצות הברית בסיירה לאון הוא ג'ון הובר. שגריר סיירה לאון בארצות הברית הוא אייץ'. אי. בוקארי קורטו סטיבנס. סיירה לאון מחזיקה בשגרירות אשר בוושינגטון די. סי.
נובוגורסק

היסטוריה

נובוגורסק הוקמה על חורבותיו של כפר בשם סוקולוב מהמאה ה-16 ששימש כבית אחוזה של משפחת חילקוב. בשנת 1638 הגיעו לכאן בני לאונטייב.
הכפר היה מקום מפלט לבני האצולה ושיכן מספר בתי אחוזה, הרחק ממוסקבה. בשנת 1772 נבנתה כנסייה.
בשנים 1845–1846 חי כאן הפובליציסט והסופר הרוסי אלכסנדר הרצן, כמו גם המתורגמן והרופא ניקולאי קטצ'ר והפובליציסט ניקולאי אוגאריוב.
לאחר מהפכת אוקטובר הוקם כאן סובחוז והכנסייה נסגרה. באמצע שנות ה-30 בתי האצולה הוסבו לבתי נופש בניהול המשטרה החשאית נקוו"ד והסובנרקום ונקראו בשמות "נובוגורסק" ו"נאגורנויה". הכפר הוקם בשם "נובוגורסק" באותן שנים.
ביולי 2004 הכפר נבלע בתחום השיפוט של העיר חימקי והפך לחלק ממנה
המסע של פופאי: החיפוש אחר אבא

תקציר העלילה

הסרט עוסק בפופאי המלח, אוליב אויל ובלוטו , אשר יוצאים ללב ים כדי להציל את אבא של פופאי  שנטש אותו בילדות. מכשפת המים  מנסה להכשיל אותם בדרכם, אבל הם נשארים דבקים במטרה כי משפחה זו משפחה.

הפקה

במקור, הסרט היה אמור להיות מופק באנימצית סטופ מושן על ידי ויל וינטון, אך מהסיבה שהוא פשט את הרגל בשנת 2002, הסרט הופק על ידי ".Rainmaker Entertainment Inc".
בילי וסט, המדבב של פופאי ואביו בגרסה המקורית של הסרט, טען שזו העבודה הכי קשה שהוא עשה אי פעם, בנוסף הוא הוסיף שקולו של פופאי הוא כמו זמזום בגרון.

ביקורות

הסרט קיבל ביקורות מעורבות מן המבקרים.
פיאצה דל פופולו

פיאצה דל פופולו (באיטלקית: Piazza del Popolo) היא כיכר בעיר רומא.
משמעות השם באיטלקית המודרנית היא "כיכר העם", אך מקור השם הוא בשפה הלטינית הוא עץ הצפצפה (בלטינית: populus), ונקראה כך ככל הנראה בעקבות עץ צפצפה שגדל במקום. בפאתיה הצפוניים של הכיכר ניצבת הכנסייה האוגוסטינית סנטה מריה דל פופולו.
הכיכר ממוקמת בחלקו הפנימי של השער הצפוני בחומת אורליאנוס - בעבר השער לרומא העתיקה שנקרא היה "שער פלמינוס" (Porta Flaminia) על שמו של גאיוס פלאמיניוס, וכיום קרוי "שער פופולו" (Porta del Popolo) על שם הכיכר והכנסייה. משער זה יצאה "דרך פלמינה" (Via Flaminia), שהובילה לעיר הנמל רימיני, ונחשבה לדרך המרכזית לצפון. עד לעת החדשה, היווה מקום זה, את נקודת המבט הראשון של רומא - אליו נחשפו התיירים והמבקרים הבאים לעיר. כמו כן, התקיימו בכיכר זו הוצאות להורג, שהאחרונה שבהם התקיימה בשנת 1826.

עיצוב הכיכר

לעיצוב הכיכר הנוכחי מאפייני אדריכלות נאו-קלאסית. הכיכר המחודשת תוכננה ובוצעה בין השנים 1822-1811 על ידי האדריכל האיטלקי ג'וזפה וואלאדיר (Giuseppe Valadier). במרכז הכיכר הוצב אובליסק מצרי מתקופתו של רעמסס השני, המכונה "אובליסק פלמינו" (obelisco Flaminio). זהו האובליסק השני העתיק ביותר ברומא, ומתנשא לגובה של כ-24 מ', ויחד עם הבסיס מתנשא לגובה של כ-36 מ'. האובליסק הובא לרומא ממצרים בשנת 10 לפנה"ס בפקודתו של אוגוסטוס קיסר, והוצב במקור בקירקוס מקסימוס. האובליסק הובא לכיכר זו על ידי האדריכל הרנסאנסי דומיניקו פונטנה בשנת 1589. פעולה זו בוצעה, בעקבות התכנון העירוני החדש לרומא שהוביל האפיפיור סיקסטוס ה-5. באותה העת הוקמה גם מזרקה במרכז הכיכר, שהועתקה בשנת 1818 לכיכר ניקוסיה, ואת מקומה תפסה מזרקה בעלת מאפיינים מצריים.
מחלקה הדרומי של הכיכר יוצאות שלוש דרכים החוצות את מרכז העיר: במרכז ויה דל קורסו שיוצאת דרום-דרום-מזרחה ומסתיימת בכיכר ונציה באנדרטת ויטוריו אמנואלה השני, משמאלה ויה דל בבואינו שיוצאת דרום-מזרחה ומימינה ויה די ריפטה שיוצאת דרומה. בפאה ממנה יוצאות הדרכים ניצבות שתי כנסיות בארוקיות זהות סנטה מריה דאי מיראקולי (1681) וסנטה מריה אין מונטסנטו (1679). כנסיות אלו תוכננו על ידי האדריכל קרלו רינאלדי, והושלמו על ידי ג'ובאני לורנצו ברניני וקרלו פונטנה.

מזרקות הכיכר

משני צידי הכיכר ניצבות מזרקות מים, שעוצבו על ידי ג'ובאני סצ'ריני בשנים 1823-1822, ושהושלמו בשנת 1828 עם הצבתם של פסלים המייצגים את עונות השנה. במרכז הכיכר ניצבת "מזרקת האובליסק" (Fontana dell' Obelisco), המקיפה את האובליסק, ולמעשה מורכבת מ-4 מזרקות נפרדות.

הכיכר כיום

עד לעת האחרונה, התאפיינה הכיכר בתנועת רכבים רועשת ועמוסה ובחניוני רכבים. כיום - למעט דרך צרה לכלי רכב החוצה את הכיכר בחלקה הצפוני בלי כמעט להפריע לתנועת הולכי הרגל - פתוחה הכיכר להולכי רגל בלבד, ומהווה מוקד משיכה לתושבי העיר ולתיירים. המקום גם משמש כמקום מפגש ידוע לצעירי רומא בשעות הערב.
קטאן: סוחרים וברברים

פיתוח

בתחילת 2006 נערך סקר בקרב קהילת קטאן באינטרנט, שבו נשאלו שחקני עולם המשחקים הווירטואלי של קטאן אילו משחקים נוספים הם היו הכי רוצים לראות. תוצאות הסקר לא נחשפו, אך טויבר גילה שהתשובה המובילה בסקר הייתה "גרסאות למשחק הבסיסי". הוא סיפר שבמהלך עשר השנים שחלפו מאז שפרסם את הרחבת "ערים ואבירים" נאספו רעיונות לגרסאות, ותוצאות הסקר עודדו אותו לפתח אותן לכדי הרחבה.

השודד הנחמד

חלקים דרושים: אין.
החוקים החדשים:
גרסה זו מקלה על השחקנים שיש להם עד שתי נקודות ניצחון ומונעת הצבת שודד על חברי ארץ שברשותם לאחר הטלת המספר 7 או בעקבות שימוש באביר. בכל מקרה, כל שחקן שמחזיק ביותר מ-7 קלפים בעת הטלת המספר 7 חייב להיפטר מחצי מקלפיו. גרסת השודד הנחמד ניתנת לשילוב עם כל הגרסאות, כל התרחישים והרחבת יורדי הים ללא כל שינוי בחוקים.
דיסוציאציה

דיסוציאציה (בעברית: היפרדות או ניתוק) מתארת קשת מצבים בין ריחוק עד לניתוק המודע מרגשות, תחושות, זיכרונות ומסגרות מחשבתיות. דיסוציאציה יכולה לתאר פגיעה זמנית, קלה או חמורה, בקשר המודע של האדם אל המציאות הפיזית או התחושתית שלו אך משמשת גם ככלי טיפולי. במהלך פגיעה דיסוציאציטיבית קיימת פגיעה באינטגרציה בין אחד או יותר ממרכיבי המודעות: התנהגות, רגש, תחושות וידע.
מצבים דיסוציאטיבים עשויים להופיע במצבים נורמטיביים (כגון שקיעה בהרהורים או בספר, היפנוזה), כתוצאה משימוש בסמים הזייתיים, או בשל מצבים גופניים (כגון אפילפסיה או הרעלה), אולם בצורתם הנפוצה ביותר מופיעים מצבים אלו כתוצאה ממצב דחק או מאורע טראומטי, ועל כן מופיעה בעיקר בצמידות להפרעת דחק פוסט טראומטית. דיסוציאציה מהווה תסמין מרכזי בהפרעות הדיסוציאטיביות.
שותפות מוגבלת

שותפות מוגבלת היא שותפות המאפשרת הגבלת אחריות של חלק מחבריה. בדומה לתאגידים אחרים, היא מהווה אישיות משפטית נפרדת.
שותפות מוגבלת היא שילוב של שני סוגי שותפים: שותף כללי שהוא מנהל השותפות והוא בעל אחריות לכל התחייבויות השותפות, ושותף מוגבל - שותף שהאחריות שלו מוגבלת: אם השותפות תיקלע לחובות, הוא מסכן רק את הסכום שהשקיע ולא מעבר לזה. השותף הכללי הוא הגוף שמתווה את פעילות השותפות ומנהל אותה בפועל, והשותף המוגבל הוא הגוף שמספק לה מימון ומאפשר לה לפעול תוך זכאות להשתתף ברווחיה. שני השותפים יכולים להיות חברות, וכך עוקפים את הגבלה של מספר החברים המרבי המותר בשותפות - עשרים, מפני שעל חברה אין הגבלה של מספר בעלי המניות. על השותפות המוגבלת לא חלים דיני החברות אלא דיני השותפויות.
לשותפויות יש בדרך כלל יתרונות מיסוי לעומת חברות בע"מ אך חסרונות בתחום הניהול, ולכן הן מתאימות רק לסוגים מסוימים של פעילויות. קרנות הון סיכון מאוגדות, לעיתים, בצורה של שותפות, עם הפרדה בין שותפים שמנהלים את הקרן (השותף המנהל) ושותפים שאינם מנהלים, אך זכאים לקבל רווחים (שותף מוגבל). גם חלק מההתאגדויות לחיפושי נפט וגז בישראל מאוגדות במתכונת של שותפות. שותפויות מוגבלות כמו גבעות עולם, ישראמקו, דלק קידוחים ורציו גייסו את ההון לפעילותן באמצעות הנפקה בבורסה, ויחידות ההשתתפות שלהן נסחרות בה.

יתרונות מיסוי

בשותפות רגילה, שאינה שותפות מוגבלת, הרווחים והפסדים שייכים לשותפים ולכן להבדיל מחברה בע"מ אין לשותפות תיק במס הכנסה וכל שותף מקבל את החלק היחסי שלו ברווחי השותפות ואחראי לחובותיה. בשותפות מוגבלת, השותף המוגבל דומה לבעל מניות בחברה ואינו ערב לחובותיה. היזמים שמקימים את השותפות הם השותף הכללי שאינו מוגבל ואחראי לחובות החברה. לעומתם משקיעים שהיזמים מגייסים הם שותפים מוגבלים ולכן אינם אחראים לחובות השותפות המוגבלת, אם ישנם הפסדים הם יאבדו את הסכום שהשקיעו ולא יותר מכך. כאשר ההשקעה היא חלק מהפעילות העסקית של המשקיע, הוא יכול לנכות מהכנסתו החייבת במס את הפסדיו בשותפות המוגבלת.