google/wiki40b huggingface dataset:
האריה מנמאה

הרקולס והאריה מנמאה

המשימה הראשונה שהוטלה על הרקולס הייתה להביא לאוריסתאוס את עור האריה. לכך יש קשר מסוים עם משימתו השנייה כי ההידרה מלארנה הייתה צאצא של האריה.
הרקולס טיפס על ההר, פילס דרך בסבך השיחים, ולפנות ערב הבחין באריה הענקי וירה בו חץ. אלא שעורו של האריה היה חסין בפני כלי נשק, והחץ החליק מעליו בלא שיעורר את תשומת לבו. החץ השני פגע בחזהו של האריה, אך גם הוא לא חדר אל תוך גופו אלא צנח בין רגליו. אז הבחין האריה בהרקולס וזינק לעברו. הרקולס הלם באלה על ראש האריה אך האלה שהייתה עשויה מענף עץ זית, נשברה. האריה לא נפגע, רק עיניו התערפלו והוא נסוג למאורתו. הרקולס חסם את מבואה האחורי של המאורה ופרץ מפתחה הקדמי. ומכיוון שהבין שנשק לא יועיל לו החליט להאבק באריה בידיים חשופות. הוא תפס את האריה מגבו כדי לא להפגע מציפורניו ולפת בעוצמה את צווארו. וכך בעודו דורך בכפות רגליו על בהונותיו של האריה ומחשק בירכיו את צלעותיו, חנק אותו הרקולס למוות.
האריה מת, אך מכיוון שעורו היה חסין בפני כלי נשק, אי אפשר היה לחתוך אותו בסכין כדי להפשיטו, ולכן הרקולס השתמש בציפורני האריה כדי לחתוך את העור. מאז נהג הרקולס להתעטף בעור הזה כשריון, וראש האריה שימש לו כקסדה. כשהופיע כך במיקנה נבהל אוריסתאוס ומאז אסר עליו להיכנס העירה עם שללו.
על מנת לשבח את ניצחונו של הרקולס נקבעו "המשחקים הנמאים" ביוון.

בתרבות פופולרית

בספר פרסי ג'קסון וקללת הטיטאן פרסי מצליח להביס את האריה מנמאה על ידי הלעטתו במזון לאסטרונאוטים, שממנו הוא נחנק. עורו של האריה הפך למעיל פרווה חסין כדורים. פרסי מעניק את המעיל כמנחה לאביו בתמורה להגנה על גרובר והאופיאוטאורוס במסעם לאולימפוס.
אוסוולד פון וולקנשטיין

חייו

אוסוולד פון וולקנשטיין נולד לפרידריך פון וולקנשטיין וקטרינה פון ווילנדרס. בגיל עשר עזב את בית אביו והיה לנושא כליו של אביר נודד. אוסוולד תיאר את מסעותיו המסעירים בשיריו. עקב מות אביו בשנת 1399 חזר בבהילות לטירול על מנת להסדיר את ענייני הירושה עם אחיו, ונגרר לוויכוח ממושך עליה.
בשנת 1414 חבר לפמלייתו של דוכס אוסטריה ורוזן טירול, פרידריך הרביעי, כדיפלומט מטעם זיגמונד, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. בהמשך חייו יצא מטעמו לשליחויות דיפלומטיות רבות לאנגליה, סקוטלנד ופורטוגל. בפורטוגל נטל גם חלק בשחרור סאוטה מידי המורים.
בשנת 1417 התחתן עם מרגרט פון שוואנגאו, אשר ילדה לו שבעה ילדים. מת כתוצאה מגל חום עז ב-2 באוגוסט 1445 במראן.
אוסוולד הוא מגדולי מלחיני הרנסאנס הגרמני המוקדם. המלודיות שלו מהלכות קסם של ממש עקב ההשפעות העמוקות שספג מארצות רבות בהן ביקר, הרחיק אף עד לגאורגיה. מושאי יצירותיו העיקריים הם מסעותיו, אלוהים והחיים הארציים. שיריו נשתמרו במלואם בשלושה כתבי יד, ששניים מהם הושלמו תחת פיקוחו האישי.
מרישקה הרגיטאי

ביוגרפיה

הרגיטאי נולדה בלוס אנג'לס. היא בתה של השחקנית זוכת פרס גלובוס הזהב וסמל הסקס של שנות ה-50 ג'יין מנספילד ושל זוכה אליפות היקום, השחקן מיקי הרגיטאי.
שמה האמצעי מגדולנה הוא על שם מרים המגדלית ושם משפחתה הרגיטאי נובע משמו של אזור הרגיטה שבמרכז רומניה.
הוריה התגרשו "גירושים מקסיקניים" לפני שנולדה וכשהייתה בת שנה הם הפכו לפורמליים.
כאשר הייתה בת שלוש אמה נהרגה בתאונת דרכים קטלנית על קטע הדרך שבין ניו אורלינס ללואיזיאנה, הרגיטאי שישבה במושב האחורי ביחד עם שני אחיה נחבלה פצעים קלים ושרדה יחד איתם את התאונה. לאחר מות אמה גדלה עם אביה ועם אשתו השלישית.
הרגיטאי למדה בתיכון הקתולי לבנות "תיכון מארימאונט" ולאחר מכן למדה ב"אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס". באוניברסיטה למדה "בית ספר לתיאטרון, קולנוע וטלוויזיה", וכשסיימה החלה את הקריירה המקצועית שלה בתור שחקנית.
בשנת 1982 זכתה בתואר "מיס בברלי הילס", לאחר מכן התמודדה על תואר "מיס קליפורניה" והגיעה למקום הרביעי.

קריירת משחק

הרגיטאי החלה את הקריירה שלה עם תפקיד באופרת הסבון הקלאסית "פלקון קרסט" בתור קארלי פיקס. שיחקה גם בסדרת הדרמה של CBS "טקילה ובונטי" (1992) שלאחר 12 פרקים ירדה מהאוויר. שיחקה לאחר מכן בתפקיד קטן בסרט האימה "גוליס".
ב-1995 הופיעה בדרמה "לעזוב את לאס ווגאס" בתור הפרוצה אותה מביא בן סנדרסון (ניקולס קייג') אל הבית של שרה (אליזבת שו). ב-1996 התארחה בסיטקום "הרווק" ברשת NBC. 
ב-1999 שיחקה בתפקיד משני בקומדיית האימה "האגם השקט".
הרגיטאי התפרסמה לראשונה בעונה הרביעית של הסדרה "ER" בדמות פקידת הקבלה סינתיה הופר המפתחת יחסים עם ד"ר מרק גרין (אנתוני אדוארדס).

חיים אישיים

הריגטאי נישאה בשנת 2004 לשחקן ולתסריטאי פיטר הרמן אותו הכירה על סט הסדרה "חוק וסדר: מדור מיוחד", את בנם (אוגוסט) של הזוג ילדה הרגיטאי בניתוח קיסרי ב-28 ביוני 2006. ב-14 בספטמבר אותה שנה הלך אביה של הרגיטאי לעולמו לאחר שחלה במיאלומה נפוצה.
בסוף 2008 החלה לסבול מחזה אוויר בעת צילומי לסדרה, עקב כך עברה ניתוח וחזרה לעבוד מיד לאחר תקופת ההחלמה. ב-2009 הובהלה הרגיטאי בפעם השנייה לבית החולים לאחר שחשה כאבים בחזה, אף על פי שנאלצה לעבור ניתוח נוסף החמיצה הרגיטאי רק יום צילומים אחד בעונה העשירית של הסדרה.
משחק הדם במים

משחק ה"דם במים" (בהונגרית: Melbourne-i vérfürdő – "מרחץ הדמים" של מלבורן) – היה משחק כדורמים שהתקיים ב-6 בדצמבר 1956 בין נבחרת הונגריה לנבחרת ברית המועצות באולימפיאדת מלבורן ונחשב למשחק המפורסם ביותר בהיסטוריה של משחק הכדורמים. המשחק התנהל על רקע המרד בהונגריה (1956) ונבחרת הונגריה הביסה את נבחרת ברית המועצות 0:4. הכינוי "משחק הדם במים" נטבע על ידי התקשורת לאחר שהשחקן ההונגרי ארווין זאדור יצא מבריכת השחייה לקראת סוף המשחק כשדם זורם מחתך שמתחת לעינו הימנית.

רקע

הפגנה קטנה של סטודנטים שנערכה ב-23 באוקטובר 1956 הסלימה למרד כולל כנגד משטר הבובות הסובייטי בבודפשט. למשך מספר ימים נראה היה כאילו תוכל הונגריה להשתחרר מחיבוק הדוב הרוסי. אך ב-1 בנובמבר החלו ראשוני הטנקים הסובייטיים להתגלגל לתוך הונגריה ומה-4 בנובמבר ועד ה-10 בנובמבר עסקו הכוחות הסובייטיים בדיכוי המרד באמצעות אסטרטגיה של כוחות משולבים שכללו תקיפות אוויר, הפגזות ארטילריות ומבצעים מתואמים של חי"ר ושריון. 
בזמן המרד שהתה נבחרת הכדורמים של הונגריה במחנה אימון בהרים בקרבת בודפשט. חבריה היו מסוגלים לשמוע את קולות הירי ולראות את העשן המיתמר. ההונגרים התאמנו כדי להגן על תוארם כאלופי האולימפיאדה הקודמת. כיוון שנותרו פחות משבועיים למשחקים האולימפיים במלבורן שבאוסטרליה הועברו השחקנים מיד למחנה מעבר לגבול בצ'כוסלובקיה על מנת למנוע מהם להסתבך במרד. השחקנים למדו לראשונה על ההיקף האמיתי של המרד רק כשהגיעו לאוסטרליה ודרשו לקבל מידע על קורות חבריהם ובני משפחתם.

המשחק

כשהחלה האולימפיאדה דוכא כבר המרד ההונגרי בברוטאליות ורבים מהשחקנים בנבחרת הונגריה ראו את האולימפיאדה כדרך להציל מעט מכבוד מדינתם. "חשנו כי אנו משחקים לא רק עבורנו כי אם עבור מדינתנו כולה" אמר זאדור לאחר המשחק. הקהילה הבינלאומית הייתה כבר מודעת לעוצמת הברוטאלית של התגובה הסובייטית למרד ההונגרי והצופים עודדו בקולניות את הנבחרת האולימפית ההונגרית בכל המשחקים בהם השתתפה. משחק "הדם במים" התנהל מול קהל אוהד שכלל גולים הונגרים שרבים מהם היו כמה ימים לפני כן בזירת האגרוף שבה ראו את לאסלו פאפ ההונגרי זוכה במדליית הזהב השלישית שלו.
מלכתחילה היה המשחק אלים מאוד והוחלפו בו בעיטות ומהלומות. לקול תשואות הקהל הבקיע הכוכב ההונגרי ארווין זאדור שני שערים. זאדור נאלץ לעזוב את הבריכה בדקות האחרונות של המשחק כשנבחרתו כבר הובילה 0:4 לאחר שקיבל אגרוף בפניו מולנטין פרוקופייב. הפציעה של זאדור הייתה הקש ששבר את גב הגמל לגבי הקהל, שכבר היה בטירוף. על מנת למנוע התפרצות מהומות הופסק המשחק כשנותרה דקה לסיום, והמשטרה נכנסה לזירה על מנת לפנות את הקהל. תמונותיו של זאדור השותת דם התפרסמו בעיתונות העולמית והובילו לכינוי "משחק הדם במים", למרות שהדיווחים כאילו המים בבריכה האדימו מדם הם ככל הנראה הגזמה.
ההונגרים המשיכו למשחק הגמר ובו ניצחו את נבחרת יוגוסלביה 1:2 וזכו במדליית הזהב הרביעית שלהם. לאחר שהסתיימה האולימפיאדה ערקו מחצית מ-100 המשתתפים במשלחת ההונגרית לאולימפיאדה למערב. בין הספורטאים שעזבו את הונגריה עקב תוצאות המרד ההונגרי הייתה המתעמלת היהודייה אגנס קלטי, זוכת 4 מדליות זהב באולימפיאדת מלבורן, שעלתה לישראל.
בשנת 2006, שנת היובל למרד ההונגרי, יצא לאקרנים סרט תיעודי בשם "זעם החירות" המתאר את סיפור המשחק. את הסרט הפיקו לוסי לו וקוונטין טרנטינו, שתיאר אותו "כסיפור הטוב ביותר שמעולם לא סופר". הקריין בסרט הוא מרק ספיץ שארווין זאדור היה מאמנו בעת שהיה נער.
סטפני ביאטריס

ביוגרפיה

ביאטריס נולדה בארגנטינה לאב קולומביאני ולאם בוליביאנית. כשהייתה בת שלוש עברה עם משפחתה לארצות הברית וגדלה בטקסס. משנת 2010 היא מתגוררת בלוס אנג'לס.

קריירה

ביאטריס הופיעה בתפקידים קטנים בתוכניות טלוויזיה שונות, וגילמה את אחותה של גלוריה, סוניה, בסדרת הקומדיה "משפחה מודרנית". היא השתתפה בהפקות תיאטרון שונות ובשנת 2013 בסרט הקולנוע העצמאי "טווח קצר 12".
משנת 2013 היא מגלמת את הבלשית רוזה דיאז בסדרת הטלוויזיה הקומית "ברוקלין תשע תשע" (תחילה ברשת פוקס ומשנת 2018 ברשת NBC). מאותה שנה משחקת בתפקיד חוזר את דמותה של סוניה רמירז בסדרה "משפחה מודרנית". בשנת 2019 תרמה את קולה לסרט האנימציה "סרט לגו 2: החלק השני".

חיים אישיים

ביולי 2016 הודיעה ביאטריס בטוויטר כי היא ביסקסואלית. היא העידה על עצמה כסובלת מהפרעת אכילה. באוקטובר 2018 נישאה לבראד הוס.
Shave It

וידאו קליפ

הקליפ לשיר בוים על ידי שון סטיגמייר, הופק על ידי מייק לונגנבץ' ופורסם ב-1 בנובמבר 2011.
ישראל ריבק

קורות חייו

ריבק נולד בעיירה סוקולוב פודלסק שבפולין, ליוסף שמעון ולרבקה הינדה. בהיותו בן 16, בפרוץ מלחמת העולם השנייה, ברח לרוסיה. ב-1940 נכלא בבית סוהר רוסי למשך 3 שנים על רקע פוליטי, לאחר שהוכרז כאנטי-קומוניסט. שוחרר מהכלא עם נכות ברגליו, ושהה תקופה בקירגיזסטן. ב-1946 עזב את רוסיה וחזר לפולין. לאחר חמישה חודשים הצטרף לקבוצת פליטים ניצולי שואה מארצות הברית ומברית המועצות, שחצתה את הגבול באופן בלתי חוקי אל צ'כיה ומשם לאוסטריה. ב"מרכז לגולה" באוסטריה התנדב לעבוד באזור האנגלי, ושוב נמלט כעבור מספר חודשים מאוסטריה לאיטליה, בצעידה ברגל.
באיטליה חבר לניצולי שואה שניסו לעלות לארץ ישראל באופן בלתי חוקי באניית המעפילים "התקווה", אך האנייה נשבתה על ידי הצבא הבריטי ששלט אז בארץ, ונגררה לנמל חיפה. משם הוגלו נוסעיה לקפריסין באניית "אושן ויגה", ששימשה כאוניית כלא עם 1,500 איש.
ריבק היה חניך בית"ר והאמין בחזונו של זאב ז'בוטינסקי, ועם קום המדינה התיישב בנתניה, בה היה ריכוז גדול של אנשי התנועה הלאומית. הוא הצטרף לתנועת החירות והיה פעיל בהסתדרות העובדים הלאומית. תקופה קצרה עבד בליטוש יהלומים. בשל נכותו לא גויס לצה"ל במלחמת השחרור, אך כשנודע לו שמדרום תל אביב יוצאות שיירות לאזור הנגב, הגיע אל באר שבע ב-1949, זמן קצר לאחר שחרורה של העיר.
ריבק החל לעבוד כאזרח בחיל ההנדסה הקרבית. ב-1950 הוצע לו לפתוח את סניף קופת חולים לעובדים לאומיים ואת הסתדרות העובדים הלאומית בעיר. הוא קלט מספר רופאים ואחיות, והתמודד עם קשיים מול ממשלת מפא"י. בשנת 1955 נבחר כנציג תנועת החירות במועצת העיר. במקביל פתח את מעוז בית"ר בעיר (החלק החינוכי-אידאולוגי). ריבק ייסד את קבוצת הכדורגל של בית"ר באר שבע, בניהולו ואימונו של חיים סנה. בתקופה זו הרצה ריבק בפני הכדורגלנים על חזון ז'בוטינסקי, וסניף קופת החולים שלו שימש כמחסן הקבוצה.
ריבק ניהל את קופת החולים 38 שנה. הוא היה מיוזמי הקמת האצטדיון העירוני בבאר שבע, תיאטרון באר שבע, הקונסרבטוריון העירוני באר שבע, והספרייה העירונית. ב-1978 הוענק לו, כאות הוקרה על פועלו, התואר יקיר באר שבע.
כחלק מפרויקט מחקר על מרד גטו ורשה, התבקש ריבק לסייע בשחזור דמותו של אחד ממנהיגי המרד, פאבל פרנקל, אותו הכיר מבית"ר. ריבק הצליח באמצעות ציירי קלסתרון לסייע בשיחזור תמונת פניו.
בשנת 1989, לאחר יציאתו לגמלאות מניהולה של קופת חולים לאומית בבאר שבע, החל לכתוב את זכרונותיו מנעוריו ועד לעלייתו לארץ ישראל. כתביו טרם פורסמו, אך נמצאים במספר ארכיונים, בהם אוניברסיטת בן-גוריון וארכיון ז'בוטינסקי.
ריבק נישא לריטה, עולה מתוניסיה, ונולדו להם ארבעה ילדים. בדצמבר 2008 נפטר לאחר מחלה. במאי 2010 אישרה ועדת השמות של עיריית באר שבע קריאת רחוב או כיכר בעיר על שמו.
דלעת

אודות

צמח הדלעת הוא חד ביתי (כולל הן פרחים זכריים והן פרחים נקביים, וצבעיהם צהובים). דלעת נפוצים בחצי הכדור המערבי ופרי הדלעת הוא ענבה בשרנית גדולה. הדלעת משתנה בצורותיה: לעיתים כדורית, אך לרוב מלבנית מוארכת או ביצתית. קליפתה חלקה וצבעיה משתנים. צבען של הדלעת הכתומות נגרם מתכולה של כמויות גדולות של הצבען הצהוב לוטאין, אלפא ובטא קרוטן. הרכיבים האלו הופכים בגוף לוויטמין A.
הזנים הגדולים שוקלים בדרך כלל בין 18 ל-36 ק"ג. שיא העולם לפרי הכבד ביותר, עומד על 1054 ק"ג לדלעת שגידל חקלאי שווייצרי ב-2014.

בבישול ובתרבות

כאשר היא בשלה, הדלעת יכולה להיות מבושלת, אפויה או קלויה, ולשמש לפשטידות, לבדה או בשילוב ירקות אחרים. כאשר היא קטנה וירוקה ניתן לאוכלה כמו קישוא. מאכלי דלועים פופולריים הם מרק דלעת, פשטידת דלעת (הנאכלת ב"חג ההודיה" האמריקאי), ודלעת מעוכה (פירה).
שמן מגרעיני־דלעת הוא תוצר אופייני של דלועים באוסטריה.
מלבד למאכל, מקובל להשתמש בדלועים בליל כל הקדושים. את הדלעת מרוקנים מתוכנה, ובקליפתה חורצים מעין פנים ובהן עיניים ופה מחייך. בתוך הדלעת מציבים נר דולק. המנהג הזה מבוסס על אגדה קלטית עתיקה אשר הובאה לאמריקה בידי מהגרים אירים. ליל כל הקדושים הנערך ב-31 באוקטובר סימן את סופה של השנה הקלטית העתיקה, ובלילה היו מציבים נרות בתוך כרוב מרוקן, סלק או לפת. אותם היו מניחים על אדן החלון או המרפסת כדי לקבל בברכה רוחות של אבות קדמונים וכדי למנוע את כניסתן של רוחות רעות וכן שלנשמה חסרת מנוחה הקרויה "ג'ק הקמצן", ומכאן השם "ג'ק הפָּנָס" (ג'ק-או-לנטרן).
בספרות זכתה הדלעת לככב בספרי ילדים אחדים, כגון "הדלעת המופלאה" מאת לגרט הלסינג השוודי, "מרק דלעת" מאת הלן קופר הבריטית וגם בישראל בספר "החתול דלעת משנה את הדעת" מאת יונתן יבין.

גרעיני דלעת

נהוג לקלות גרעיני דלעת, והם נחשבים לחלק מזרעי ה"פיצוחים". גרעיני דלעת קלויים נקראים בלשון עממית "גרעינים לבנים" על שום מראם.
שונר קנדי

מאפיינים

השונר הקנדי נפוץ ביערות הצפוניים של אמריקה הצפונית, וברחבי כמעט כל קנדה ואלסקה. בנוסף, הוא נפוץ גם במונטנה, איידהו ווושינגטון, ובמספרים קטנים בהרבה גם ביוטה, מינסוטה וניו אינגלנד. השונר הקנדי נחשב לאיום ומזיק בארצות הברית.
מראהו של השונר הקנדי דומה לזה של השונר הצפוני; הפרווה בצבע חום-כסוף ולעיתים מוכתמת בכתמים שחרחרים ואפורים. עם בוא הקיץ, צבע פרוותם משתנה לחום כהה יותר, וזאת כדי להסוות את עצמם ולצוד את טרפם ביתר קלות. הזכרים גדולים וחזקים יותר מן הנקבות. זנבו של השונר הקנדי קצר מאוד ושחור וציציות שיער יוצאות מאוזניו. מתחת לסנטרו מעין זקן פרווה חום. רגליו של השונר הקנדי ארוכות ושריריות ומכוסות בפרווה עבה מאוד, דבר שעוזר לו לפלס את דרכו בשלג הקנדי.
למזונו, צד השונר הקנדי מכרסמים קטנים, כמו גם ארנבות וציפורים קטנות, אולם לפעמים הוא הורג בעלי חיים גדולים אף יותר כגון איילים. אסטרטגיית הציד שלהם מתבססת בעיקר על חוש שמיעה טוב המאפשר לשמוע באופן יוצא מן הכלל את הנטרף כמו גם חוש ראייה טוב שעוזר באיתור הטרף. בשל כפות רגליו הרכות מסוגל השונר הקנדי להתגנב בשקט ואז להכות בטרפו. באזורים מסוימים, ארנבת השלג היא טרפו היחיד של השונר הקנדי, ובכל מקרה היא לוקחת חלק עיקרי בתזונתו.
גודל אוכלוסיית השונר הקנדי עולה ויורדת במחזוריות של בסביבות 10 שנים, וזאת בעקבות מספר המכרסמים בכלל וארנבות השלג בפרט.
השונר הקנדי הוא בעל חיים יחידאי הפועל לבד, והוא שומר על טריטוריה גדולה יחסית עליה הוא מגן. בדרך כלל הוא פעיל בלילה, אז הוא יוצא לשחר לטרף. הנקבה ממליטה עם בוא האביב, ובשגר אחד נולדים בדרך כלל בסביבות חמישה גורים. מספר הגורים שישרדו תלוי בכמות המזון הזמינה שתוכל לצוד האם.
השונר הקנדי ניצוד לעיתים קרובות בשל פרוותו היפה והאיכותית, שבה משתמשים לתעשיית הביגוד וההלבשה. כמו כן, באזורים רבים בית הגידול שלו הולך ונעלם וזאת בעקבות כריתת עצים ובנייה על שטחים טבעיים.
האי טאוור

היסטוריה

שמו של האי ניתן לו ב-30 בינואר 1820 על ידי אדוארד ברנספילד מהצי המלכותי, אשר תיאר אותו כ"אי עגול". השם אומץ רשמי ב-1 בינואר 1947.
יודנבריסטראט

היסטוריה

הרחוב זכה לפרסום בין היתר בשל העובדה שהצייר רמברנדט ואן ריין התגורר ברחוב בין השנים 1631–1635 בביתו של סוחר האמנות הנדריק ואן אויילנבורג, ובהמשך בין השנים 1639–1656 במבנה אשר רכש ברחוב, ואשר משמש כיום כמוזיאון לזכרו. 
שם הרחוב, שהיה חלק מרחוב אנתוניוס הקדוש (Sint Antoniesbreestraat), שונה במהלך המאה ה-17 עת התיישבו ברחוב מהגרים יהודים מפורטוגל וספרד. הרחוב שימש כשוק עבור הסוחרים היהודיים אשר הקימו בו דוכנים למכור את מרכולתם. בשלטי המאה ה-19 הסדירו שלטונות העיר את המסחר ברחוב והעבירו את הסוחרים ודוכניהם לכיכר ווטרלו הסמוכה.
מרבית תושבי הרחוב היהודים נרצחו בשואה על ידי גרמניה הנאצית בעת שזו כבשה את הולנד. לאחר מלחמת העולם השנייה נותרו מרבית בתי הרחוב נטושים, ובהדרגה התדרדר מצבם. בשנות ה-60 החליטה עיריית אמסטרדם להרוס את מרבית הבתים, ולנצל הזדמנות זו לבנות קו רכבת תחתית מתחת לרחוב. הבתים בצידו הצפוני של הרחוב נהרסו, ונחפרה מנהרה עבור הרכבת התחתית של אמסטרדם. בשנת 1971 נבנה לכל אורך בצידו הצפוני של הרחוב מבנה מגורים גדל מידות בשם בורחמייסטר טלחנהאויז (Burgemeester Tellegenhuis), הנחשב לאחד המכוערים במבני אמסטרדם. מבנה זה נהרס בשנת 1994 ובמקמו נבנה בית ספר לתיאטרון ומבנה עבור משרדי העירייה.
למול מוזיאון בית רמברנדט ניצבת אנדרטה לזכרו של המשורר יעקב ישראל דה האן ועליו חקוקות מילים של אחד משיריו.
בקצהו הצפוני נמצא בית הכנסת הפורטוגזי, ובקצהו הדרומי של הרחוב נמצאת כנסיית משה ואהרון.
סנטה מריה דלה ויטוריה

סנטה מריה דלה ויטוריה (Santa Maria della Vittoria, בעברית: "מריה הקדושה של הניצחון") היא כנסייה קתולית שנמצאת בצפון העיר העתיקה של רומא.
בניית הכנסייה החלה ב-1605 בסגנון הבארוק תחת חסותו של הקרדינל בורגזה (Borghese). האדריכל של הכנסייה היה קרלו מדרנו אך את החזית עיצב ג'ובאני בטיסטה סוריו.
הכנסייה הוקדשה בהתחלה לפאולוס והייתה אמורה לשמש את הכרמליטים. אחר ניצחון הקתולים על הפרוטסטנטים בקרב ההר הלבן (1620) הוקדשה הכנסייה למרים, אם ישו.
הכנסייה הקטנה ברחוב 20 בספטמבר (Via XX Settembre) מפורסמת בזכות פסל האקסטזה של תרזה הקדושה. הפסל, אותו יצר ברניני, משחזר ציטוט מספרה של תרסה מאווילה, בו היא מתארת בין השאר התגלותו של מלאך הנועץ חץ זהב בלבה, חוויה מלאת כאב ועונג.
בעבודתו זאת מצליח ברניני להסיר את הדימוי המקובל היום של הכנסייה, שמרנות נטולת עונג גופני, והוא מראה איך שלא ניתן להפריד בין החוויה הרוחנית והחוויה הגופנית, עיקרון תאולוגי קתולי.

בתרבות הפופולרית

הכנסייה הפכה למוקד תיירות עקב אזכורה ברב המכר "מלאכים ושדים" של הסופר האמריקני דן בראון (למרות שבספר, הזיז הסופר את מיקומה של הכנסייה לפיאצה ברבריני, כדי להתאים זאת לעלילה).
מאט לה-בלאנק

ביוגרפיה

לה-בלאנק נולד בעיר ניוטון, מסצ'וסטס שבארצות הברית למשפחה נוצרית שמצד אביו ממוצא צרפתי-קנדי ומצד אמו ממוצא איטלקי. הוריו הם פול לה-בלאנק, מכונאי ופטריסיה (די צ'ילו), מנהלת משרד. לה-בלאנק סיים את בית ספר התיכון ניוטון בשנת 1985. לפני כן, מאט למד בתיכון "פרנק אשל" ובבית-הספר היסודי ויליאמס, שניהם ממוקמים בניוטון.
לאחר התיכון המשיך מאט ללימודי קולג' במכון הטכנולוגי וונתוורת' בבוסטון, ופרש זמן קצר לאחר שהחל את הסמסטר השני.
את קריירת המשחק המצליחה שלו, חייב מאט לה-בלאנק כנראה לאמא שלו: בגיל 8 השתתף בתחרות חובבנים למרוצי אופנועים וזכה במקום הראשון, אבל אימו חששה מאוד מהתחביב המסוכן שפיתח ולחצה עליו לחפש את חלומותיו במקומות אחרים. בסופו של דבר הלחצים עשו את שלהם ולה-בלנק הצעיר ויתר על החלום להיות אופנוען מרוצים מקצועי לטובת קריירה במשחק.
עם סיום התיכון בשנת 1987 עבר לבדו להתגורר בניו-יורק ובמשך שנתיים קריירת המשחק שלו כללה רק פרסומות למותגים מובילים כמו "לוי'ס", "7 Up" ו"קוקה-קולה" וקטשופ "היינץ".

קריירה

בשנת 1988 החלה קריירת המשחק שלו לצבור תאוצה כאשר קיבל את לראשונה תפקיד מרכזי בסדרת טלוויזיה - סדרת הדרמה "TV 101" בערוץ CBS אשר שודרה במשך עונה אחת. בשנת 1990 הוא כיכב בווידאו קליפ של ג'ון בון ג'ובי "Miracle". בשנת 1991 הוא כיכב בווידאו קליפ של אלאניס מוריסט "Walk Away" בו הוא גילם את החבר של מוריסט. בהמשך שנת 1991, כיכב בפרק ה-100 של "נשואים פלוס". לה-בלאנק הופיע גם כן בשני פרקים של הסדרה "יומן הנעל האדומה" בשנים 1992 ו-1993. בשנת 1994 כיכב בווידאו קליפ של בוב סיגר "Night Moves". 
את הפריצה הגדולה קיבל לה-בלאנק בשנת 1994 כאשר החל לככב בסדרה "חברים" בתפקיד ג'ואי טריביאני, תפקיד אותו הוא המשיך לגלם במשך שתים עשרה שנים - בעשר עונות של הסדרה "חברים" ובשתי עונות של הסדרה "ג'ואי". הסדרה "חברים" זכתה להצלחה עצומה ולה-בלאנק יחד עם כוכבי הסדרה האחרים זכה לפרסום רב בקרב צופי הטלוויזיה.
מ-2011 מככב בסדרה הבריטית/אמריקאית "אפיזודס" בתפקיד עצמו. 
בשנת 2013 התארח למספר פרקים בסדרה הקומית "טיפול אונליין" ברשת שואוטיים בכיכובה של ליסה קודרו.  
התפקידים הקולנועיים הבולטים ביותר של לה-בלאנק כוללים את תפקידים בסרטים "אד" (1996), "אבודים בחלל" (1998), "כל אנשי המלכה" (2001) ו"המלאכיות של צ'רלי: בהילוך גבוה" (2003) ששם שיחק את ג'ייסון, שחקן קולנוע מפורסם וחבר של המלאכית אלכס מאנדי אותה גילמה לוסי לו.
בפברואר 2016 הוכרז כי לה-בלאנק ינחה את תוכנית הטלוויזיה המצליחה "טופ גיר" העוסקת בעולם הרכב, יחד עם כריס אוונס בערוץ BBC הבריטי. בנוסף באותה שנה, החל לככב בסיטקום "תוכנית אבא" של ערוץ CBS האמריקאי.

חיים אישיים

בשנים 2003-2006 היה נשוי לדוגמנית העבר מליסה מקנייט. ב-2004 נולדה להם בת משותפת. לה-בלאנק היה גם אביהם החורג של עוד שניים מילדיה של מקנייט מנישואיה הראשונים.
בין השנים 2006–2014 היה במערכת יחסים זוגית עם אנדראה אנדרס, אותה פגש בצילומי הסדרה ג'ואי, בה כיכבו השניים.
ג'ונג'ון

דוגמה

לִפְעָמִים אֲנִי פַּרְפָּר,

וְהַחַיִּים אֵשׁ

מְסַפֶּרֶת ג`וּנְג`וּן לַצִּפּוֹר

שֶׁבְּתוֹך כְּלוּב לִבָּהּ

לִפְעָמִים אֲנִי סִפּוּר עַתִּיק

שֶׁמְּסַפֵּר סַבָּא רָשׁ לְנֶכֶד

רָעֵב

לִפְעָמִים

אֲנִי שִׁיר אוֹהֲבִים הַבּוֹכִים

אֶת פְּרִידָתָם

וְלִפְעָמִים אֲנִי רוּחַ שֶׁמַּכָּה

בְּפַעֲמוֹנֵי הַזְּמַן לִזְכֹּר

וּלְהַזְכִּיר

שֶׁפַּעַם הָיִיתִי תַּפּוּחַ בְּתוֹךְ צִיּוּר

וְנָסִיךְ אָרוּג בְּחוּטֵי מֶשִׁי

יָצָא עַל סוּס מִתּוּךְ

שְׁטִיח קִיר

וְחָטַף אוֹתִי אֶל
יַעַר לִבּוֹ

לקריאה נוספת

יוסי בנאי ואלי אברהמי, ג`ונג`ון, הוצאת עם עובד, 2006
לימיטאני

לימיטאני (בלטינית: limitanei) היא יחידה צבאית רומית מתקופת הקיסרות הרומית המאוחרת. שמה נובע מהמונח 'לימס' (limes) שמשמעותו בלטינית 'סְפָר'. שורשיה של היחידה הם ברפורמה שהנהיג הקיסר דיוקלטיאנוס בצבא הרומי בסוף המאה ה-3 לספירה. הוא חילק את הצבא לשני סוגים, הסוג הראשון הוא 'כוחות השדה' (comitatenses) שכללו חיילי ליגיונות ופרשים, הם הגיעו לצבא כמתנדבים, או שגויסו כבניהם של חיילים ושירתו 20 שנה. הם נחשבו כלוחמים מקצוענים ולכן היו בעלי מעמד עדיף מבחינת שכר ותנאי שרות. הסוג השני כלל חיילים שאיישו את הביצורים למיניהם והם שירתו 25 שנה‏. סוג זה כנראה התפתח במהלך המאה ה-4 לספירה, בתקופתו של קונסטנטינוס, ליחידה שנקראה לימיטאני. הלוחמים גויסו מקרב האוכלוסייה המקומית שישבה באזורי הגבול והספר של האימפריה הרומית. יחידות הלימיטאנים הוצבו כחילות מצב במצודות ומבצרים באזורי הספר, לאורך דרכים, או על חופי ים או נהרות. הלימיטאנים כללו יחידות שונות: לגיונות של חיל רגלים, קוהורטות של רגלים ופרשים ואלות (alae) של חילות עזר‏.
בפפירוסי ניצנה שהתגלו בחפירות בכנסייה בתל ניצנה, מוזכרת יחידה לימיטאנית שהורכבה מפרשים ערבים רכובים על גמלים, יחידה זו החזיקה ברשותה אדמות באזור ניצנה.
מפלגת אור

מועמדי המפלגה בבחירות לכנסת

הכנסת ה-18 (2009)
ירון ידען, דוד סלע, עדה מנדל (רשימת מועמדים מלאה).
הכנסת ה-19 (2013)
ירון ידען, תומר קרמן, שרית יחזקאל (רשימת מועמדים מלאה).
הכנסת ה-20 (2015)
ירון ידען, רן עדיני, שרית יחזקאל (רשימת מועמדים מלאה).
בתי ורשה (יפו)

בתי ורשה (או: וורשא) היו קבוצת בתים שנבנו בתור חווה חקלאית ביפו, בתחילת דרך סלמה.

היסטוריה

בשנת 1871 בנה הגרמני-טמפלרי גאורג קאפוס את המקום בצורת חווה, בפאתי המושבה האמריקאית-גרמנית ביפו. לאחר שהזקין ולא נמצא לו דור המשך, הציע קאפוס את החווה למכירה. את המקום קנה בשנת 1907 שאול יצחק פניגשטיין, יהודי מחסידי גור, שעלה מוורשה שבפולין בשנת 1905. פנינגשטיין פיתח את המקום, ולצד חקלאות השכיר את המקום ליהודים שפתחו מפעלי תעשייה זעירה כמו מפעל שמן, פקקים, מאפייה ועוד. כן השכיר חדרים למגורים פרטיים. אחד הדיירים במקום היה יצחק בן צבי. חדרו שימש מרכז לצעירים אחרים חברי פועלי ציון. בחדר זה הם התקינו בשנת 1907 מכונת דפוס קטנה, שבה הדפיסו בהסתר מהשלטונות העות'מאניים עיתון ביידיש בשם דער אונפאנג "(ההתחלה").
 בחדר זה התאספו ב-29 בספטמבר 1907 עשרה צעירים, וייסדו בחשאי את ארגון בר גיורא, שנוסד במטרה לכבוש את השמירה במושבות היהודיות מידי הערבים והצ'רקסים.
 בזיכרונותיו מתאר בן צבי את הכינוס החשאי בחצר ורשה:
התאספנו במוצאי הושענא רבה, בליל שמחת תורה. הישיבה הייתה בחדרי, בקומה העליונה של אחד הבתים שבחצר ורשה... על הרצפה הייתה פרושה מחצלת וארגזי עץ אחדים מאלה שאורזים בהם פחי נפט, שימשו כשולחן כתיבה וכורסאות... עלייתי נחלקה לשני חדרים אשר שימשו לי כאחד לדירה לגור בה ולבית דפוס חשאי להדפיס בו כרוזים ועתון (אונפאנג). כאן התקיימה הישיבה הראשונה של אותו גרעין אשר ממנו צמח אחר כך השומר... חבר החלוצים היה שקוע ברעיון החדש אשר נולד ברגע זה וליכד את ליבותיהם ותבע מהם מעשים. כולנו האמנו בשחרור העם בכוחות עצמו, בכוח עבודה עצמית והגנה עצמית.
בשנת 1917 גורשה משפחת פניגשטיין ביחד עם שאר יהודי תל אביב בפקודת ג'אמל פחה. החווה נשמרה בזכות שכנו הערבי. בפרעות תרפ"א ניסו הערבים לתקוף את המקום אבל ברגע האחרון הונסו על ידי חיילים בריטים מהגדוד העברי שהוזעקו ליפו בפיקודו של אליעזר מרגולין.
ברבות השנים עזבו בני המשפחה את המקום, והמקום הושכר ליהודים שהפעילו בתי מלאכה זעירים. המקום הותקף גם בשנת 1936. בשנת 1940 נפטר פניגשטיין, והמקום נמכר לערבים. במהומות שפרצו בגבול יפו–תל אביב לאחר הרצח בגן הוואי הותקף המקום ב-15 באוגוסט 1947 בידי פורעים ערבים, נשרף ונחרב עד היסוד.
בזמן שלטון המנדט הבריטי הוקם במקום בניין המשטרה הבריטית -יפו שבו פעלה שלוחה של המטה הארצי של משטרת ישראל לאחר קום המדינה. בשנת 2000 נהרס בניין המשטרה הבריטית לצורך הקמת בניין משטרה חדש על חלקו של השטח. 2005 נחנך במקום בניין  תחנת משטרת תל אביב ע"ש רב ניצב דוד קראוס. לציון בתי ורשה הוקם בחזית הבניין עמוד ובו תולדות המקום ותבליט של בתי ורשה.