google/wiki40b huggingface dataset:
אנתוני דורנפורד

תחילת דרכו

דורנפורד נולד ב-24 ביוני 1830, במחוז ליטרים שבאירלנד שהשתייכה אז לאימפריה הבריטית. משפחתו הייתה בעלת רקע צבאי עשיר, אביו אדוארד ויליאם דורנפורד היה גנרל בחיל ההנדסה המלכותי, אחיו אדוארד היה לוטננט קולונל בחיל הנחתים המלכותי.
בצעירותו התגורר אצל דודו בעיר דיסלדורף שבפרוסיה, וחזר לבריטניה ביולי 1846. הוא התגייס לצבא הבריטי ולמד באקדמיה הצבאית המלכותית בווליץ'. לאחר סיום לימודיו התגייס לחיל ההנדסה המלכותי בדרגת לוטננט שני. בין השנים 1851–1856 שרת בעיר טרינקומאלאה שבציילון. הוא התנדב ללחום במלחמת קרים, אולם לא התקבל. שרת לתקופה קצרה במלטה, ללא שום פעילות משמעותית. בפברואר 1858 הועלה לדרגת לוטננט והועבר לאלדרשוט שבאנגליה. בין 1861–1864 פיקד על גדוד של חיל ההנדסה בגיברלטר.
בשנת 1864 הועלה לדרגת קפטן והועבר לסין. מטעמי בריאות, הוא חזר לבריטניה, אולם חטף שבץ במהלך החזרה, ולקחו מספר שנים להחלים באופן סופי. בשנת 1871 הועבר למושבת הכף באזור דרום אפריקה כיום.

מושבת הכף

ב-5 ביולי 1872 הועלה לדרגת מייג'ור, וב-11 בדצמבר 1873 הועלה לדרגת לוטננט קולונל. הוא הצטרף למסעו של סר תיאופילוס שפסטון לממלכת הזולו, והשתתף בהכתרתו של קטשאויו קמפנדה כמלך הזולו. הוא השתתף במספר קרבות נגד המקומיים, ובמהלך אחד מהם נדקר פעמיים וזרועו השמאלית שותקה לשארית חייו.
בשנת 1878 הוא היה בין הנציגים הבריטיים בוועדה שבדקה את סכסוך הגבולות בין ממלכת הזולו לבין הרפובליקה הדרום אפריקאית. כמו כן הוא היה בין המתכננים של כוח ילידים שלחם בשירות הצבא הבריטי, ותודות לאימונו המסור, הגיעו החיילים האפריקאים שתחת פיקדו לרמת יעילות גבוהה מאוד. ההיסטוריון בראיין פרט מתאר אותו כך:
הוא היה אדם מוחצן, ולבש מדים שעיצב בעצמו, לרבות כובע שמוט עם צעיף ארגמן, אקדח חגור למותניו, שרשרת כדורים על חזהו וסכין צידים בחגורתו... חייל מסור ומנהיג רב-השראה לפקודיו... ייתכן שיותר מכל קצין אחר הבין את חשיבות הסיור לעומק. מצד שני היה משוכנע תמיד שהוא מיטיב לדעת ממפקדיו ונטה לבצע בלא אישור פעולות מיוזמתו, תכונה שזיכתה אותו לא אחת בנזיפה קשה
— בראיין פרט, "עד הסוף המר: סיפורי קרבות מפורסמים נגד כל הסיכויים", תל אביב: הוצאת יבנה, 2007. עמ' 82.
יוחנן מגוש חלב

השיוך המשפחתי

יוחנן בן לוי היה בעל מעמד גבוה בהנהגת הפרושים, מוצאו ממשפחה בעלת אמצעים שסחרה בשמן עם יהודי סוריה והייתה מראשי בית הלל בגליל. יוסף בן מתתיהו מתאר את יוחנן כמי שהיה חברו ו"מיודעו" של שמעון בן גמליאל (בנו של רבן גמליאל), שעמד בראש בית הלל (הפרושים) בתקופת המרד (חיי יוסף, לח, 189-194). בית הלל התנגד בתחילה למרד נגד הרומאים (בניגוד לבית שמאי שהנהיג את המרד), אבל, בעקבות הניצחון על הרומאים בבית חורון הם מצטרפים למרד כי ראו בזה אות משמיים.

עד לנפילת גוש חלב

גוש חלב (בכתבי יוסף בן מתתיהו ביוונית: "גיסקלה") הייתה עיר קדומה בגליל, במקום בו שוכן הכפר המודרני ג'ש. הוא פעל בימים הראשונים של המרד, בטרם נהיה יוסף בן מתתיהו מפקד הגליל, ובשעה שהמלחמה עדיין נשאה אופי של מלחמה בין האוכלוסיות היהודיות והלא יהודיות השוכנות בארץ. יוחנן קיבץ אליו לוחמים מכל קצות הגליל, כארבע מאות במספר, וארגן אותם לכוח צבאי שהגן על ערי הגליל, ופשט על הערים הנכריות. כאשר הגיע למקום יוסף בן מתתיהו, הורה יוסף ליוחנן לבנות מחדש את חומותיה של גוש חלב ולהגן עליה. יוסף הגיע לגליל עם שני עוזריו, יועזר ויהודה, לאחר שהוסמך על ידי הממשלה שהוקמה בירושלים על ידי אספת העם להיות למפקד הצבאי של הגליל. יוחנן היה כפוף למרותו. שניים אלו, כפי הנראה, היו שונים באופיים ובגישתם אל הפעולות שצריכות להנקט. ההתנגשות הראשונה בין השניים הייתה בשאלת מכירת אוצרות התבואה של הקיסר הרומי שהיו מאוכסנים בגליל, לצורך בניית החומה של גוש חלב. יוספוס סירב, ויש המפרשים את הדבר כחוסר רצון מצידו לפגוע בקיסר הרומי. סירוב זה הראה ליוחנן את אופיו של מפקדו, ולאן נתונה נאמנותו. יוחנן קיבל בסופו של דבר אישור למכור את תבואת הקיסר והשתמש בכסף לביצור עירו, גוש חלב.
אירוע נוסף אירע כאשר צעירים מדברת שדדו שיירה שנשאה את כספיו של המלך אגריפס השני ואחותו ברניקי, אשר תמכו ברומאים. יוסף החליט להחזיר את הכסף לבעליו והדבר קומם עליו רבים מתושבי האזור. הוא עצמו ניצל מזעמם של המורדים רק לאחר שהצליח לרצותם בדברי שקר, לפיהם התעתד להשתמש בעיר לבניית חומת טריכיי. מכאן ואילך נחצו המורדים בגליל לשני מחנות, התומכים ביוסף והתומכים ביוחנן. יוסף כותב כי יוחנן ניסה לגייס אנשים להורגו, וכי המריד את אנשי טבריה כנגדו. לאחר ניסיון זה נמלט יוחנן לגוש חלב ושקד על הכנת הגנתה, ועמו כאלפיים איש, פליטים יהודים מערי סוריה. יוחנן פנה באמצעות שליחים אל "רעו ומיודעו" רבן שמעון בן גמליאל הזקן בירושלים, שישכנע את חנן בן חנן וסיעתו להרחיק את יוסף מתפקידו, ואלה שלחו שליחים אל ערי הגליל להחזירו לירושלים.
היחסים הקרובים ששררו בין יוחנן ושמעון בן גמליאל ונכונותו של חנן בן חנן להדיח את יוסף, מראים שיוחנן לא נחשב אז כשופרם של הגורמים הקיצוניים.
ארבעת השליחים נתמכו בצבא של כ-2,500 איש (כאלף ב"חיי יוסף"), אך יוסף הצליח להשתלט על המרידה, ולשלוח את השליחים וצבאם בחזרה לירושלים. לאחר כל אלו נותר יוחנן בגוש חלב ולא יצא ממנה.
בשנת 67 החל מפקד הצבא הרומי אספסיאנוס את מסעו בגליל. עד מהרה נפלה העיר יודפת, לאחר מצור קשה תחת פיקודו של יוסף, ולאחריה יתר הגליל. גוש חלב הייתה האחרונה מערי הגליל אשר החזיקה מעמד, לאחר נפילת המעוזים האחרונים בידי הרומאים – גמלא והר תבור. בנו של אספסיאנוס, טיטוס, נשלח אל גוש חלב ועמו אלף רוכבים. משהגיע טיטוס אל העיר, ביקש ממנו יוחנן שלא להתחיל במלחמה ביום השבת. טיטוס נענה לבקשה זו, ויוחנן ניצל את ההזדמנות ועזב את העיר בחשכת הלילה ועמו כמה אלפים מן הקנאים. למחרת פתחו תושבי העיר את שעריה והסגירוה בידי טיטוס. טיטוס רדף אחרי יוחנן ואנשיו, ואף הרג רבים מהם, אך יוחנן הצליח להימלט לירושלים.
דמיטרי קוזלוב

תחילת דרכו

קוזלוב נולד ב-23 באוקטובר 1886 בכפר במחוז ניז'ני נובוגורד שהשתייך אז לאימפריה הרוסית. ב-1915, הוא התגייס לצבא האימפריה הרוסית, לחם במלחמת העולם הראשונה בשנת 1917 עבר הכשרה בבית הספר לקצינים והועלה לדרגת פראפורשצ'יק (מקבילה לסגן משנה בצה"ל).
ב-1918 הצטרף לצבא האדום ולחם בשורותיו כמפקד גדוד במלחמת האזרחים ברוסיה. הוא טיפס בסולם הפיקוד ובדצמבר 1922 מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-22, והחזיק בתפקיד עד ספטמבר 1924 עת הועבר למפקד רגימנט הרגלים ה-109. ביולי 1928 הוא מונה לראש מטה הדיוויזיה ה-46, עד נובמבר 1930 עת מונה למפקד בית הספר למקצועות חיל רגלים בקייב. בינואר 1931 הועבר לפקד על הדיוויזיה ה-44, וב-26 בנובמבר 1935 הוענקה לו דרגת פודפולקובניק (לפני כן לצבא האדום כלל לא היו דרגות). בדצמבר של אותה שנה הוצב כמדריך באקדמיה הצבאית על שם מיכאיל פרונזה. בספטמבר 1939 מונה לראש קורס קצינים עד 29 בדצמבר של אותה שנה, עת מונה למפקד הקורפוס הראשון.
הוא לחם עם הקורפוס בקרבות כנגד פינלנד במלחמת החורף, וב-29 באפריל 1940 הועלה לדרגת פולקובניק. ב-4 ביוני של אותה שנה הועלה לדרגת גנרל לייטננט, וביולי מונה לסגן מפקד המחוז הצבאי אודסה. ב-18 בדצמבר מונה למפקד העליון של כוחות ההגנה האוויריים, והחזיק בתפקיד עד 14 בינואר 1941. ב-29 בינואר מונה למפקד המחוז הצבאי עבר הקווקז.

אחריתו

עם פירוקה של חזית עבר הבייקל לאחר המלחמה, מונה לסגן מפקד המחוז הצבאי עבר הבייקל. הוא פרש מהצבא ב-1954, ונפטר במינסק ב-6 בדצמבר 1967 בגיל 81.
תאגיד עירוני

מטרה

מטרת הקמת התאגיד העירוני היא קידום פרויקטים עירוניים לתועלת תושבי העיר על בסיס עסקי, תוך ביזור סמכויות העירייה וייעול תהליכי הביצוע וקבלת ההחלטות.
תאגיד עירוני יכול להתקיים כחברה, חברה לתועלת הציבור או עמותה.

הבסיס החוקי

הקמת תאגיד עירוני מוסדרת במסגרת צו העיריות (הקמת תאגידים), תש"ם-1980. על פי הצו, לא ניתן לייסד תאגיד עירוני ללא אישור מפורש מטעם שר הפנים, ובכפוף לתנאים אותם יקבע השר. 
הצו כולל דרישה כי החלטה בדבר ייסוד התאגיד תתקבל במועצת העירייה, וכן מצוין כי שר הפנים לא יאשר את הבקשה לייסוד כל עוד הוראות מסוימות לא יוכנסו לתקנון התאגיד.
הבקשה לייסוד התאגיד צריכה להיות מנומקת ומלווה בתוכנית אסטרטגית אשר תכלול השפעות כלכליות, תחזית שנתית וחלופות להקמת התאגיד.

פעילות

על פי הנדרש בצו העיריות, התאגיד העירוני יפעל לטובתם של תושבי העיר, תוך שמירה על שקיפות כלפי העירייה ומתן דו"חות על פעילות התאגיד. 
התאגיד מחויב לחוק חובת המכרזים, תשנ"ב-1992, ומשכך, פעילותו והתקשרויותיו כפופות למכרזים, או שנדרש פטור כללי או ספציפי מן המכרז.

התנגדויות לתאגיד עירוני

יש הרואים בתופעת התאגוד העירוני הפרטה שאינה ראויה, כאשר העירייה המהווה גוף ציבורי מפריטה חלק משירותיה, ומעבירה אותם לגופים כלכליים בעלי שיקולים עסקיים, אשר מרוויחים על חשבון הציבור, ולעיתים תוך שימוש במוצר חיוני וציבורי.
בנוסף, מבחינה עקרונית, פעילותה של עירייה כפופה לחקיקה ראשית ומשנית אשר נקבעה בידי הכנסת והשרים. אפשרות הקמתו של תאגיד עירוני מפחיתה לכאורה את הפיקוח על פעילותה של עירייה, ופותחת פתח לשחיתות וניצול כוח הנתון בידי התאגיד.
שאול חנא קוק

שאול חנא הכהן קוּק (כ"ז בטבת ה'תרל"ט, ינואר 1879, גריבה, לטביה – ה' באב ה'תשט"ו, 24 ביולי 1955, תל אביב, ישראל) היה איש עסקים ופעיל ציבור בתל אביב, וחוקר במדעי היהדות.

ביוגרפיה

נולד לרב שלמה זלמן הכהן קוק ב-1879 בגריבה (לטב'). למד בישיבות ואצל אחיו הגדול, הרב אברהם יצחק קוק. בעקבות עליית אחיו הרב ליפו בקיץ ה'תרס"ד, עלה גם הוא ליפו בתשרי ה'תרס"ה. באדר א' באותה שנה לאישה לאשה את לאה סלוצקין. כל ימיו עסק במסחר ביפו ובתל אביב.
בפעילותו הציבורית היה חבר ועד הקהילה של תל אביב. לאחר מלחמת העולם הראשונה הצטרף לתנועת המזרחי והיה פעיל בולט בתנועה. שימש בתפקידים שונים בתנועה - בוועד החינוך, בפיקוח על בתי הספר של התנועה, בבנק המזרחי, וכן ניהל את לשכת העלייה של התנועה. ערך את התקנות הראשונות של תנועת הפועל המזרחי, והשתתף ביסוד אגודת תורה וישיבת תל אביב ובית המלאכה ליד תלמוד תורה שערי תורה בנווה צדק. היה ממייסדי אגודת ההתיישבות "בית וגן", שיסדה את העיר בת ים. כן היה חבר ועדת פרס הרב קוק של עיריית תל אביב.
הירבה לעסוק בתורה ובחכמת ישראל, ופרסם מאות מאמרים בקבצים שונים. מאמריו מקיפים תחומים רבים במדעי היהדות – משנה ותלמוד, ספרות הגאונים והראשונים, פיוט ושירה, הלכה, מנהג היסטוריה ועוד.
אשתו לאה קוק הייתה פעילת ציבור. ילדיהם: דבורה (נולדה בה'תרס"ו) שנישאה לאברהם פרידמן בשנת ה'תרפ"ט, רפאל נחום (נולד בערב ראש השנה שנת ה'תרס"ט) שנישא לחנה פרנק בה'תרצ"ד ואריה (נולד בה'תרע"ג) שנישא למרים לוי בה'תרצ"ט.
שאול חנא קוק נפטר בקיץ 1955 בביתו שבתל אביב. הובא למנוחות בבית הקברות הישן בתל אביב.

כתביו

וועד מיוחד שהוקם לאחר פטירתו הוציא לאור את כתביו בשני כרכים - עיונים ומחקרים, מוסד הרב קוק, ה'תשי"ט-ה'תשכ"ג.
יפרם קורץ

קריירה

קורץ למד בקונסרבטוריון של סנקט פטרבורג, כתלמידם של אלכסנדר גלזונוב וניקולאי צ'רפנין, בין השאר. בהמשך למד בריגה, ברלין ולייפציג, בזו האחרונה כתלמידו של ארתור ניקיש.
קורץ ניצח לראשונה בפומבי כשיצא במקום ניקיש החולה ללוות את הרקדנית איזדורה דנקן במסע הופעות. הופעותיו אלה הובילו למספר קונצרטים עם הפילהרמונית של ברלין. משנת 1924 עד 1933 ניצח על הפילהרמונית של שטוטגרט ובשנת 1928 שכרה אותו הפרימה בלרינה אנה פבלובה ללוות את ריקודה, ובכך המשיך עד למותה בשנת 1931. מ-1932 עד 1942 היה מנצח ה"באלט רוס של מונטה קרלו" ויצא עמם לסיורי הופעות רבים. עבודתו במונטה קרלו כללה ניצוח על הצגת הבכורה העולמית של "עליצות פריזאית"
בהמשך היגר קורץ לארצות הברית והתאזרח שם ב-1944. הוא היה מנהל מוזיקלי של הפילהרמונית של קנזס סיטי משנת 1943 עד 1948. באותה משרה כיהן בתזמורת הסימפונית של יוסטון בשנים 1948 עד 1954. כמו כן ניצח על מוזיקה למספר סרטי קולנוע, ביניהם פסקול הסרט "מקבת'" של הבמאי אורסון ולס.
משנת 1955 עד 1957 היה קורץ מנהל מוזיקלי של הפילהרמונית המלכותית של ליברפול יחד עם ג'ון פריצ'רד. לאחר זאת שימש מנצח אורח בתזמורות אחדות, בין השאר בלנינגרד ומוסקבה בברית המועצות, לשם חזר בפעם הראשונה בשנת 1966.
קורץ נשא לאישה את החלילנית האמריקאית איליין שאפר, שמתה בשנת 1973.

הקלטות

ברפרטואר ההקלטות שלו יצירות משל דמיטרי שוסטקוביץ' (הקלטות מוקדמות, אם כי לא ביצועי בכורה, של כמה מן הסימפוניות ושל הסוויטה לבלט "תור הזהב"), ארנסט בלוך (שאחת מיצירותיו האחרונות, "שתי פואמות אחרונות (אולי...)" הוקדשה לאיליין שאפר) והייטור וילה-לובוס (Uirapuru). רבות מן ההקלטות האלה 
נעשו בשנות ה-40' וה-50' עם תזמורת פילהרמוניה בלונדון. קורץ הקליט בעיקר לחברות קולומביה ו-EMI.
לאיוש סאבולצ'י

קריירה

לאיוש סאבולצ'י הוא בנם של מיקשה סאבולצ'י (1857- 1915 ) ומתילד בושקוביץ. הוא למד באוניברסיטה וסיים דוקטורט בפילוסופיה (.Ph.D). שירי נעוריו הופיעו במגזין "הֵט" (בהונגרית:שבוע) שהיה בבעלות המשורר ההונגרי-יהודי יוז'ף קיש. סאבולצ'י עבד במדור הספרות וגם במדור התיאטרון של שבועון זה. משנת 1911 היה סגן עורך "השוויון", ואחרי מות אביו לקח על עצמו את האחריות לעריכת כתב העת. מאותו זמן הוא פיתח אך ורק פעילות קהילתית יהודית, פובליציסטית, ספרותית וחברתית. בשנת 1915 הוא הצטרף לתא הבונים החופשיים הרפורמיים. בשנת 1918 הוציא לאור ספר תעמולה בשם "מהי האמת?" בספר הוא הביע עמדה נחרצת והתנגד בחריפות לאנטישמיות המדעית של פטר אגושטון ואוסקר יאסי. ב־28 בדצמבר באותה שנה נשא לאישה את אֶרְזֵ'בֶּט מֵסַרוֹש, בתם של שאנדור פליישמן, עו"ד ועיתונאי, ושל ברטה גרינפלד. בתקופה שלאחר מלחמת העולם הראשונה הוא התעמת בעיתונו עם האנטישמיות העזה שפרצה ונאבק למען הליברליזם וביטול הנומרוס קלאוסוס. יחד עם וילמוש וואז'וני (וייספלד) והרב צדוק הבשי הקים את הועד המרכזי לסיוע לסטודנטים יהודים, שתמכה בסטודנטים יהודים-הונגרים שנאלצו ללמוד בחו"ל. מותו נגרם כתוצאה מבעית כליות ושלפוחית השתן. הוא הובא למנוחת עולמים בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט.
לאסוף את השברים

לאסוף את השברים הוא שמו של קמפיין הנערך על ידי יד ושם לשם איסוף חפצים אישיים מהשנים שקדמו למלחמת העולם השנייה, בתקופת השואה, מהחיים במחנות העקורים ומיד לאחר המלחמה. 
פריטים שנאספו כוללים זיכרונות, עדויות, שמות של נספים בשואה וניצולי שואה, קטעי וידאו, עבודות אמנות, מכתבים, מסמכים, חפצים, יומנים ותצלומים. 71,000 פריטים כאלה נתרמו ליד ושם במהלך המבצע. 
תערוכה המציגה את הקמפיין וחלק מהפריטים נפתחה ביד ושם ביום השואה הבינלאומי בשנת 2013.
בית הילדים בשאמוני

בית הילדים בשאמוני שבצרפת שימש כבית מקלט לילדים יהודים בתקופת השואה. משנת 1942 ועד 1944 שהו בו עשרות ילדים, שנותרו בחיים בסיום המלחמה. הבית פעל בעיירה שאמוני במחוז סבואה עילית במזרח צרפת.
בית הילדים הוקם על ידי מרינט גי (Marinette Guy) וז'ולייט וידאל (Juliette Vidal) מהעיר סנט אטיין. בימי המלחמה ניהלו השתיים בעיר מרפאת סיוע לאמהות וילדים. הן הפכו את המרפאה למרכז סיוע לארגון אוז"ה ולארגון הצלה של הצופים היהודים בצרפת - "השישית" (La Sixieme), כדי ליטול חלק בהצלת יהודים.
ממחצית 1942 הפעילו השתיים בשאמוני קייטנה לילדים, נוצרים ויהודים כאחד. הוא הוסב לבית ילדים לאחר שנודע לגי ולוידאל שילדים רבים איבדו את הוריהם, אשר גורשו למחנות ההשמדה. בית הילדים עבר מצריף בשאמוני אל מלון "השלום" המקומי. סיפור הכיסוי שלו היה ששימש כבית חופש לילדים מאזורים מסוכנים. 
באוקטובר 1943 נמצאו בבית הילדים 42 ילדים, מהם 37 יהודים. הילדים היו בגילאי שלוש עד 14. מרביתם הגיעו מהעיר סנט אטיין. כדי להגן עליהם הם קיבלו שמות צרפתיים והוכנו עבורם מסמכים מזויפים. חלקם למדו בבית הספר המקומי תחת שמות בדויים. בבית הילדים הוכנו גם מסמכים מזויפים שונים עבור אנשי המחתרת הצרפתית. אנשי הצוות של בית המקלט, מרביתם יהודים, טיפלו בילדים במסירות. בין השאר למדו הילדים להחליק על השלג במקום.
בין אנשי צוות הבית הייתה הגרמניה הנוצרייה קלר ברוויצקי, אשר פעילותה סייעה רבות לקיום ביטחונו של המעון ולאי חשיפתו.
גי ווידאל דאגו לכך שהילדים ישמרו על זהותם היהודית ואת ליל שבת ציינו כיהודים, בנפרד מחבריהם הנוצרים. הם גם חגגו את החגים היהודים במידת האפשר ובחנוכה הדליקו נרות בחנוכייה מאולתרת. הילדים לא ביקרו בכנסייה ולא עסקו בפעילות הנוצרית בבית הספר, כשלמקומיים נמסר שהוריהם הם אתאיסטים.
ב-27 באוגוסט 1944 שוחררה שאמוני על ידי ארגון המאקי. כבר באביב של אותה שנה הועברו עשרה ילדים מבית הילדים לספרד ומשם עלו לארץ ישראל. לאחר השחרור הוסעו הילדים בחזרה לסנט אטיין כדי להתאחד עם הוריהם, אך רק מעטים מאלו שרדו.
בית הילדים בשאמוני פעל עד אוקטובר 1947. חמישים ילדים חיו בו. רבים מהם עלו לארץ ישראל והיתר נותרו לחיות בצרפת.
מרינט גי וז'ולייט וידאל וכן קלר ברוויצקי הוכרו - ב-1969 וב-1991 בהתאמה - כחסידות אומות העולם.
דניקה פטריק

קריירה

קודם לכן התחרתה פטריק במרוצי האינדי, היא זכתה בתואר רוקי השנה לאחר מרוץ אינדיאנפוליס 500 של שנת 2005 וסדרת המרוצים של עונת 2005. במאי 2006, פרסמה את האוטוביוגרפיה שלה "דניקה: חוצה את הקו".
עם ניצחונה במרוץ אינדי 300 ביפן בשנת 2008, הפכה דניקה פטריק לאישה הראשונה שמנצחת מרוץ בסדרת מרוצי האינדי, והאישה השנייה שמנצחת בתחרות מוטורית אמריקנית, לאחר ששירלי מולדוויני ניצחה שלוש פעמים בתחרות "NHRA Top Fuel Championships".
במאי 2009 סיימה במקום השלישי במרוץ אינדיאנפוליס 500, ההישג הטוב ביותר לנהגת מרוצים מאז שנוסדה תחרות זו ב-1911.
לאחר עונת 2011 פרשה ממרוצי האינדי ועברה להתמקד במרוצי נאסקאר.
שפות שמיות דרומיות

השפות השמיות הדרומיות הן אחד מהענפים של השפות השמיות. השפות השמיות עצמן הן חלק מענף רחב יותר של השפות האפרו-אסיאתיות. השפות השמיות הדרומיות מתחלקות לשני ענפים שפות אתיו-שמיות ושפות דרום ערביות. השפות האתיו שמיות מדוברות בעיקר באתיופיה ובאריתריאה, והשפות הדרום ערביות מדוברות בעיקר בחצי האי ערב. השפות האתיופיות השונות מדוברות בידי הרבה יותר דוברים מכל שפה שמית אחרת. השפות הדרום ערביות דעכו מאוד לאורך השנים כיוון שהערבית לאחר הכיבוש הערבי של המזרח התיכון נעשתה הרבה יותר דומיננטית מהן, ולכן הן מדוברות בידי מעט דוברים. ישנה מחלוקת בין החוקרים מהו מקורן של השפות השמיות הדרומיות, יש כאלו שמציעים את אתיופיה כמקור וממנה יצאו השפות גם לחצי האי ערב, ויש כאלו שסוברים להפך.
בכחנליה

בכחנליה (בלטינית, ביחיד: Bacchanalibus משמעו "פורקן-עול") הייתה פסטיבל רומאי לכבוד אל היין בכחוס שהתאפיין בפורקן יצרים, שתיית יין לשוכרה, חופש מיני ואלימות. כיום יכול לשמש המונח כשם-נרדף להוללות פרועה בצוותא או התפרעות של שיכורים.

הבכחנליה ברומא בראשיתה

הבכחנליה, שהייתה מבוססת על הדיוניסיה היוונית, הגיעה לרומא דרך מושבות יווניות בדרום חצי האי האפניני, בפרט אטרוריה, סביב שנת 200 לפנה"ס. בראשית הגעתה לרומה הייתה הבכחנליה נחלתה של כת סודית ונחגגה בפרטיות ובסודיות, בניצוחם של כוהני וכוהנות-בכחוס (בתחילה היו אלה נשים בלבד). המידע העיקרי על הבכחנליות הגיע לידיעתנו מכתביו של טיטוס ליוויוס. לדבריו התקיימו חגיגות הבכחנליה בעיר רומא בשיפולי גבעת האוונטין אל נהר הטיבר. פטרונה הקדום של הגבעה היה האל Liber ("החופשי"), אל הגפנים והיין, הפוריות, החופש וזכויות פשוטי-העם (הפלבאים), זה היה גם שמו של בכחוס בפי הפלבאים. 
לפי טיטוס ליוויוס התקיימו הבכחנליות הראשונות במשך שלושה ימים בשנה, בהשתתפות נשים בלבד ובאור יום. לאחר מכן הפכה הכת הבכחנלית לפופולרית. הבכחנליות עברו ללילה, התקיימו חמש פעמים בחודש והיו פתוחות לגברים ולנשים כאחד, מכל מעמדות החברה. לדבריו, ההתאספויות היו רוויות באלימות ומעשי אונס מכל סוג, בהשתתפות מספר רב של גברים ונשים. על מנת להשתיק את הזעקות נוגנה מוזיקה רמה של תופים ופעמונים. המעשים, שנגדו כל חוק אזרחי, התקיימו במרחב ובזמן מוגדרים ותחת האצטלה המגוננת של פולחן דתי. טיטוס ליוויוס הדגיש שבבכחנליות היו מעורבים אדונים וגבירות מעילית החברה, יחד עם נשים וגברים פלבאים, נערים ו"גברים נשיים", כמו גם בני המעמד הבינוני. קיומן של הבכחנליות הובא בשנת 186 לידיעת הסנאט הרומי, שנדרש לתקן אותו בחוקים ותקנות לפני שיפרוק כל עול ולהסדיר בו רפורמה. 
תיאורו של ליוויוס מתמקד בהוללות, בעירוב הבלתי-נסבל של גברים ונשים מהמעמדות העליונים עם פשוטי-עם וב"נשיות" של גברים המתפתים ליצר ונוהים אחרי תרבות מיובאת מיוון ואיננו מפרט בנוגע לתכנים אחרים, הקשורים להיבטים הדתיים שעמדו בבסיס הפולחן.

הרפורמה

בשנת 186 לפנה"ס פרסם הסנאט את החוק Senatus consultum de Bacchanalibus ("החלטת הסנאט על פריקת העול/הבכחנליה"). הכתות המקומיות הקיימות פורקו והבכחנליה הועברה לשליטת הפונטיפקס (קולגיום כהני הדת). הותרו כינוסים מעורבים של גברים ונשים, אך בהשתתפות שני גברים ושלוש נשים לכל היותר. קיום כל התכנסות חייב אישור מאת הסנאט ועל גברים נאסר לכהן ככוהני-בכחוס.
למרות הרפורמה וההסדרה, המשיכו להתקיים חגיגות בכחנליה בלתי-מוסדרות באזורי הפריפריה ובדרום-איטליה.

באמנות ובתרבות

הייצוגים האמנותיים של הבכחנליה מתארים קבוצות גברים ונשים בטבע, באווירה עליזה של פורקן מיני, לרוב בהשתתפות דמויות בתחפושת של בכחוס ושל סאטירים. נושא הבכחנליה כמוטיב חיובי של נעורים וחופש היה נפוץ באמנות הרנסאנס. 
בסרט "פנטזיה" של וולט דיסני מתאר סרט האנימציה המלווה את הסימפוניה השישית של בטהובן בכחנליה תמימה.
קייט גרנוויל

חייה

גרנוויל הייתה אחת משלושת ילדיהם של קנת גרנוויל ג'י, עורך דין ובהמשך שופט, ואיזובל ראסל, רוקחת. אחרי שהשלימה את לימודי התואר הראשון באוניברסיטת סידני, עבדה בתעשיית הקולנוע, בעיקר בעריכת סרטים דוקומנטריים. בשנת 1976 נסעה לאנגליה בחופשה ללא תשלום למשך שישה חודשים, ונשארה שם למשך שבע שנים. היא חיה בלונדון ובפריז ועסקה בכתיבת סיפורת. לפרנסתה עבדה בעריכת סרטים, כתיבה ומזכירות. ב-1980 נסעה לארצות הברית ונרשמה לאוניברסיטת קולורדו בבולדר ללימודי תואר שני בכתיבה יצירתית. גרנוויל חזרה לאוסטרליה בשנת 1983 והייתה לעורכת משנה בטלוויזיית SBS, במחלקת כתוביות. בשנת 1986 זכתה במענק ספרותי ופרשה מרשת הטלוויזיה כדי להתמסר לכתיבה. במשך שנים רבות הקצתה אוניברסיטת סידני חדר לכתיבה לגרנוויל ומאז ראשית שנות ה-90' של המאה ה-20, היא עמיתה של כבוד
 של האוניברסיטה.
בשנת 2006 קיבלה תואר דוקטור באמנויות יצירתיות מן האוניברסיטה לטכנולוגיה בסידני. ספריה, "הנהר הסודי" ו"החיפוש אחר הנהר הסודי" היוו חלק משמעותי בדוקטורט.
קייט גרנוויל חיה בסידני עם בעלה, ברוס פטי, בנה ובתה.
קייט גרנוויל לומדת נגינה בצ'לו ומנגנת בתזמורת חובבים.

קריירה

קייט גרנוויל עשתה לה שם כמחברת סיפורים קצרים כאשר התפרסם בשנת 1984 קובץ סיפוריה "גברות מזוקנות". הרומן שלה, "ג'ואן עושה היסטוריה" יצא במימון הרשות לביוכימיה. 
גרנוויל קיבלה מענקי תמיכה מן האגודה הבינלאומית של נשים אקדמאיות ומחבר המנהלים לאמנויות הספרות של המועצה האוסטרלית. 
שניים מספריה עובדו לסרטי קולנוע: "בית חלומות", שיצא בסרט בשם "מלכודות" (1994) ו"סיפורה של ליליאן" (1995) בכיכובן של טוני קולט כליליאן הצעירה ורות קראקנל כליליאן המבוגרת.
כל ספריה של קייט גרנוויל יצאו לאור, נוסף לאוסטרליה, גם באנגליה ובארצות הברית. ספרה "הנהר הסודי" יצא לאור בתרגום לעברית. (מחברות לספרות 2009, תרגום עדה פלדור). הוא עובד למחזה על ידי אנדרו בובל.

סגנון ונושאי כתיבה

סגנון כתיבתה כולל מחקר מפורט במשך למעלה משנה, המסתמך על קריאה בנושא והתנסות אישית במקום ההתרחשות. לאחר התחקיר, היא משתדלת לכתוב בשפת התקופה שבה מתרחשת עלילת הספר. שפה זו עשויה להיות פיוטית. כאשר נשאלה על כך, השיבה: "לעולם לא אכתוב משפט שאין בו מקצב נאה, או לפחות לא אניח למשפט כזה להתפרסם." היא משתמשת בכתב נטוי לדיבור ישיר, הואיל והיא משתדלת להעביר את רעיון הרצף במהלך דיאלוג. את הרעיונות לנושאי כתיבתה היא שואבת מהתנסויות חיים. ספריה מבוססים על חוויות, שהיא תוהה על פשרן. היא אומרת על ספריה, שהם "מושפעים לעיתים מאירועים היסטוריים, אבל הם מבנים בדיוניים, לא ניסיון לכתוב היסטוריה."
תרסיס

תרסיס (נקרא גם "ספריי" בהשפעת המילה האנגלית Spray) הוא נוזל הנמצא בצורת תרחיף באוויר, כלומר בצורת המוני טיפות זעירות המרחפות באוויר, או מוצק הנמצא במצב דומה, של המוני חלקיקים שלו המרחפים באוויר. 
ישנם סוגים שונים של תרסיסים, כגון תרסיס שמן, תרסיס לשיער, דאודורנט, מטהר אוויר ועוד. לחיצה על כפתור במכל גורמת להתזת התרסיס מהמכל ופיזורו באוויר. 
מכל התרסיס מכיל חומר נוזלי אותו רוצים להתיז, למשל, שמן. בנוסף מכיל התרסיס גז אחסון היוצר לחץ במכל. כך, שבעת לחיצה על פיית המכל משתחרר הגז בלחץ ומתיז איתו טיפות מהחומר. גז זה נקרא "גז הדף" או "חומר מניע" (פרופלנט). בעבר שימשו חומרים כלורופלואורופחמנים  כחומר מניע, אך מכיוון שחומרים אלו גורמים נזק לשכבת האוזון, עברו לחומרים מניעים שאינם גורמים נזק לאוזון, כגון פרופאן או בוטאן. חומרים אלו הם חומרים דליקים, ולכן אין להשתמש במכלים אלו בקרבת אש או להבה, או להשליכם לאש.
פונקציה ממעלה שלישית

פונקציה ממעלה שלישית היא פונקציה ממשית (בדרך כלל), המתוארת על ידי משוואה מהצורה , כאשר  הוא פולינום ממעלה שלישית;
דהיינו: 
נקודות הקיצון של הגרף נמצאות בפתרונות של המשוואה (התאפסות נגזרת הפונקציה): . לכן, יש נקודות קיצון אם ורק אם . לגרף יש נקודת פיתול אחת, בנקודה ; נקודות הקיצון, אם הן קיימות, נמצאות במרחק שווה משני צידיה של נקודת הפיתול. גם  העקמומיות של הגרף שווה בשתי נקודות הקיצון, וערכה . את נקודות החיתוך עם ציר ה-x אפשר למצוא על ידי פתרון משוואה ממעלה שלישית: .
צורתו הסכימטית של גרף הפונקציה תלויה בשני גורמים: הסימן של המקדם המוביל , וקיומן או היעדרן של נקודות קיצון. על ידי החלפת משתנים ליניארית של  ושל  (כלומר הצבת ביטוי מהצורה  במקום  וביטוי מהצורה  במקום ), אפשר להביא (מעל הממשיים) כל פונקציה ממעלה שלישית לאחת הצורות  (אין נקודות קיצון),  (שתי נקודות קיצון) ו־ (נקודת קיצון אחת, המתלכדת עם נקודת הפיתול).
סקרמנטלים

הסקרמנטלים בנצרות הקתולית

הסקרמנטלים הנוצריים התפתחו לאורך ההיסטוריה של הנצרות ביחד עם הסקרמנטים ולמעשה עד המאה ה-13 לא הייתה הפרדה ברורה ביניהם.
רק במאה ה-13 החל פטר לומבארד  לפסול את המספר העצום של סקרמנטים שהיו קיימים עד תקופתו ומנה רק שבעה לסקרמנט כאשר כל השאר הפכו במהרה לסקרמנטלים, דהיינו מעשים סימבוליים בלבד שלא נגוע בהם כוח אלוהי.
רשימתו של פטר לומבארד אושרה לראשונה במאה ה-15 בוועידת פירנצה ובשנית במאה ה-16 בוועידת טרנטו.
מספר הסקרמנטלים בדת הנוצרית רב וקשה למנות את כולם, ולמעשה משתנה מאוד בין מדינה למדינה בהתאם למסורת המקומית. עם זאת, ניתן תאורטית לחלק את הסקרמנטלים הנוצרים לשני סוגים: הראשון, "טקסי" דהיינו טקס פולחני שנעשה למען האל, מתקיים על ידי איש כמורה כמו למשל בעת ברכת לחם הקודש לפני ביצוע האורכיסטה או בזמן טקס רחיצת הרגלים ביום חמישי שלפני פסחא. כמו כן, טקסים מסיומים יכולים אפוא להתבצע גם על ידי המאמין הפשוט כמו למשל בזמן עלייה לרגל, צום, תפילה ואבלות. לעומתם, הסוג השני של סקרמנטלים הוא כלי הפולחן הנוצריים המשמשים את הכמרים בעבודתם בכנסייה או כלי פולחן סימבולים המשמשים את האדם הפרטי במזבח הביתי לצורכי תפילה. כלי פולחן המשמש לעבודת הקודש בנצרות יכול להיות סמל הצלב, שרידי קדושים, כלי הפולחן לצורך טקס המיסה בהם נמנים הקטורת, נרות, גביע הנסך והכלי המחזיק את לחם הקדוש. ואם זאת, המאמין הנוצרי הפשוט יכול להשתמש כסקרמנטלים בחפצים שונים כגון ספרי תפילה, נרות, מחרוזת תפילה, איקונין, שימוש במים שקודשו בידי הכומר ומדליות שונות. לבסוף ניתן למנות כסקרמנטלים גם את פולחן קדושים ופולחן הבתולה המתבססים הן על העלאת אדם למעמד קדושה והן על סמך התגלות.

סקרמנטלים בכנסייה האנגליקנית

בכנסייה האנגליקנית נשמרה במידה מסוימת המסורת בשימוש של סקרמנטלים רק בצורה מאופקת יותר.
לדוגמה מחרוזת תפילה עדיין נפוצה בקרב נוצרים המגדירים את עצמם כאנגליקנים, כמו כן מספר ספרי תפילה קתולים בתרגום האנגלי שלהם ממשיכים לשמש את הכנסייה האנגליקנית לצורכי פולחן עד עצם היום הזה, ומלבד זאת עדיין באנגליה ישנו שימוש בפולחן הקדושים הנוצרי רק שרשימת הקדושים האנגלית שונה מזאת הקיימת אצל הכנסייה הרומית.