google/wiki40b huggingface dataset:
ג'ורג' ספשי

קורות חיים וקריירה

נולד בשנת 1922 בבודפשט למיקלוש פרידלנדר ולאירן רייקוביץ' כג'ורג' פרידלנדר (Friedländer). אביו נולד בכפר ספישסקה פודהרדייה (הו'), כיום בסלובקיה, לכן הבן ג'ורג' אימץ לעצמו את השם סֶפֶּשִי. כיהודי גויס בשנת 1944 לשרות עבודה ונדד במחנות באוקראינה ובמזרח הונגריה. אביו הוצב בבודפשט במסגרת שירות העבודה, גורש ומת במחנה הריכוז בוכנוואלד. כילד, ספשי רצה להיות שחקן כדורגל גדול, אך הבין במהירה שכשרונו נופל מאחרים בני גילו כמו פרנץ פושקש ועוד.
משנת 1945 היה חבר צוות הרדיו ההונגרי. משנת 1946 החל לפרסם גם בעיתונים. בין 1951 לבין 1954 למד במכללה לחינוך גופני. בשנת 1960 מונה לחבר במועצה ההונגרית לחינוך גופני ולספורט (MTST). בין 1979 ל-1986 הוא היה נשיא ההתאחדות ההונגרית לכדורגל. בין השנים 1981 ל-1992 היה ראש מחלקת בידור וספורט ברדיו. בין 1982 ל-1994 היה חבר מועצת המנהלים של פיפ"א.

סגנון הדיווח

ספשי הכיר בכישרונם של ספורטאים אחרים והחליט לקדם את הספורט ההונגרי מקצה המסלול ולא מן המסלול. מעבר לאהבתו הראשונה, הכדורגל, הוא אהב גם ענפי ספורט אחרים והספורט התקיים כמעט בכל תחום בחייו. שידוריו האגדיים הביאו שמחה עצומה למיליוני מאזינים. הוא נכח בכל מקום שבו הופיעו אלופי ספורט הונגרים. התלהבותו המיוחדת, סגנון הגשתו יוצא הדופן הבדילו אותו מיתר השדרים. במהלך שיחה, כשנשאל בזקנתו, מדוע לא קיים יותר סגנון השידור שלו שנבע ישירות מהלב, השיב: "היום, רוב השדרים עושים את עבודתם לפרנסתם ולא כייעוד, וזה מורגש.

הרגעים המפורסמים ביותר

הרגע הבלתי נשכח ביותר של שידורי הרדיו שלו היה ללא ספק שידור "משחק המאה" בשנת 1953 מאצטדיון ומבלי נגד נבחרת אנגליה, שמעולם לא נוצחה בביתה. לפני המשחק האנגלים די זלזלו בנבחרת ההונגרית שלבסוף הביסה אותם בביתם, בוומבלי, תבוסה מוחצת של 6:3. אנחנו יכולים לומר בבטחה כי בזמן המשחק אנגליה-הונגריה באותה תקופה, ספשי היה אכן השחקן ה -12 של הנבחרת ההונגרית, כי דיווחו הנלהב תרם לניצחון היסטורי זה של "נבחרת הזהב" על נבחרת אנגליה. הוא היה תמיד קרוב לקבוצה, חגג את הניצחונות, ובכה עם החברה של פושקש בהפסדים.
מערכות החשמל בעולם

במערכות חשמל בעולם המתח החשמלי התדרים וסוגי חיבורי שקע-תקע עשויים להשתנות ממדינה למדינה, אך אזורים נרחבים בדרך כלל משתמשים באותם התקנים. לעיתים רבות התאימות הפיזית של כלי הקיבול איננה מעידה על תאימות של המתח, או התדרים. באזורים מסוימים בעולם עדיין קיימים תקנים ישנים.
ארגון הנציבות הבין-לאומית לאלקטרוטכניקה מפרסם את הנתונים העדכניים ביותר אודות מערכות החשמל בעולם והנתונים אשר מוצגים בערך זה מסתמכים בעיקר על מקור מידע זה, למעט במקרים מסוימים בהם מצוין מקורות מידע אחר.
פריון העבודה

פִּריוֹן עבודה הוא מונח המתאר את רמת הפרודוקטיביות של העובדים במשק, או בפשטות: כמות המוצרים או המטלות שעובד מבצע במהלך זמן מסוים. כל זה מחושב ביחס למספר משתנים כגון כמות העובדים במשק, המשאבים שאותם המשק דורש ומספר שעות העבודה של עובד ממוצע. הפריון במשק בא לידי ביטוי בפער בין תפוקת המשק הבאה לידי ביטוי בתוצר במשק לבין התשומה במשק הבאה לידי ביטוי במספר שעות העבודה, בגודל כוח העבודה, ובמשאבים הדרושים לעבודה ותפעול אמצעי הייצור.
את פריון העבודה מודדים בשתי צורות, פריון לעובד ופיריון לשעת עבודה. הפיריון לעובד מחושב בעזרת חילוק התוצר הלאומי הגולמי (תל"ג) במספר העובדים במשק, באופן דומה "הפריון לשעת עבודה" מחושב על ידי חילוק התל"ג במספר שעות העבודה במשק.
מחקרים בכלכלה מצאו מתאם חזק בין צמיחת התמ"ג הריאלי לנפש לבין הגידול בפריון העבודה, והוא גורם משמעותי לצמיחה כלכלית.
דני והים הכחול

דני והים הכחול (באנגלית: Danny and the Deep Blue Sea) הוא מחזה פרי עטו של ג'ון פטריק שנלי, אותו כתב בשנת 1984.

תקציר העלילה

רוברטה בת ה-31 ודני בן ה-29 הם שני צעירים אמריקאים מוכי גורל, שהחיים לא היטיבו עמם והם נושאים עמם מטענים שליליים רבים. הם נפגשים בפאב אמריקאי שומם ומתפתחת ביניהם שיחה.
דני המתגורר עם אמו, חדור שנאה עצמית ונוהג לצאת לברים בלילות וללכת מכות כדי להוציא את זעמו. רוברטה, גרושה עם ילד, מתגוררת עם הוריה, חדורת רגשות אשמה בגלל שהיא ביצעה מין אוראלי באביה. פגישתם נפתחת בחשד הדדי, ממשיכה בחיבה, הם עולים אליה הבייתה, מקיימים יחסים, מנהלים ביניהם שיחת נפש והדבר מוביל לתחילתו של קשר עמוק יותר.

אודות המחזה

שם המחזה באנגלית הוא משחק לשון "Between the Devil and the Deep Blue Sea" פירושו: בין הפטיש לסדן. 
שנלי, המחזאי, כתב בפתיחת המחזה על הסגנון: "המחזה אמיתי מבחינה רגשית, אך אינו מתרחש בעולם ריאליסטי. האלמנטים התפאורתיים ההכרחיים לפעולה, רק הם בלבד יהיו על הבמה, רק השטחים שהפעולה מתרחשת בהן - מוארים". 
הדמויות משוחחות ביניהן בסלנג.
יקב 3 גפנים

יקב 3 גפנים הוא יקב בוטיק ישראלי, שנוסד בשנת 2003 במושב רמות נפתלי בגליל העליון, על ידי עינת ויוסי בן ברק. חצר היקב משקיפה על עמק קֶדֶש התנ"כי, הר החרמון ורמת הגולן. 
כל יינות היקב מופקים משטחי כרמים בבעלותם של בני הזוג בן ברק. גידול הגפנים, הבציר, הכנת היין והביקבוק מתבצעים באופן ידני, בשיתוף משפחה וחברים. היין מיוצר בשיטות מסורתיות, תוך מתן תשומת לב לכל מיכל תסיסה וחבית יישון. מדי שנה מופקים ביקב כ-5,000 בקבוקים. 
יינות יקב 3 גפנים זכו במספר פרסים בשנות קיום היקב. היקב מקיים טעימות לקהל.

העיבוד והייצור של היין

הכרם הוותיק ביותר של היקב נקרא "כרם השזיף", והוא ניטע בשנת 2000. בכרם זה גדלים כיום ענבי קברנה סוביניון ומרלו, ומהם נבצרו היינות הראשונים של היקב. 
בשנת 2003 ניטע בעמק קֶדֶש כרם נוסף, שקיבל את השם "כרם מֵס". כרם מֵס ממוקם בשוליו הצפוניים הגבוהים של העמק, על קרקע קלה, מדרונית ומנוקזת היטב. תנאי הקרקע והאקלים מהווים שילוב ייחודי לגידול גפנים. הגפנים בכרם זה משמשות לייצור יינות היקב וכוללות את זני הפטיט ורדו, קברנה סוביניון, קברנה פרנק, ברברה, סירה, מלבק וויונייה. 
יוסי בן ברק משמש ככורם וכיינן היקב. בן ברק הוא בוגר מגמת הייננות במכללה האקדמית תל חי. ככורם הוא אחראי לטיפול אישי באשכולות הענבים לפני הבציר. הבציר נעשה  בשלב לא מאוחר של הבשלת הענבים, כדי לקבל יין בעל גוף בינוני, שלהשקפתו של בן ברק מתאים יותר לשתייה באקלים המקומי. היינות מתיישנים בחביות עץ אלון חדשות וישנות.
לדברי בן ברק, הוא אינו שואף לייצר את אותו היין פעמיים, אלא לגוון את טעמי היינות משנה לשנה.
ואלרי קובסוב

קורות חיים

ואלרי סובסוב נולד בעיירה במחוז מוסקבה למשפחת פקיד. לאחר סיום בית הספר הוא התקבל למכון למהנדסי תעופה במוסקבה וסיים אותו בשנת 1958. הוא התחיל לעבוד במכון לתכנון של מיכאיל טיכונראבוב.
בשנת 1966 קובסוב התקבל ליחידת הקוסמונאוטים והחל בהכנות. בשנת 1968 הוא סיים את עבודת הדוקטורט. 
בשנת 1969 קובסוב שוגר לחחל בחללית סויוז 6. זו הייתה הטיסה הקבוצתית הראשונה. בהמשך הוא היה חבר בצוות משנה של מספר משימות חלל. הוא היה אמור להשתתף בטיסה של סויוז 11 אך השתתפותו בוטלה מסיבות בריאותיות. את הטיסה השנייה שלו קובסוב ביצע בשנת 1975 בחללית סויוז 19 לצד אלכסיי לאונוב. במהלך טיסה זו בוצע חיבור לחללית אמריקאית מדגם אפולו כחלק של פרויקט אפולו-סויוז.
בשנת 1980 שוגר לחלל בפעם השלישית, כמפקד החללית, על סיפון חללית סויוז 36.
קובסוב היה חבר צוות של יחידות הקוסמונאטים עד לשנת 1993. בהמשך הוא עבד בתפקידים שונים בתאגיד הטילים והחלל אנרגיה
קובסוב נפטר בשנת 2014 במוסקבה.
דרום קנזינגטון

דרום קנזינגטון (באנגלית: South Kensington - "סאות' קנזינגטון") היא שכונה ברובע המלכותי של קנזינגטון וצ'לסי שבעיר לונדון, בירת הממלכה המאוחדת, כ-3.9 ק"מ דרומית מערבית לצ'רינג קרוס ולכיכר טרפלגר.

גאוגרפיה

אין הגדרה מדויקת של השכונה, אולם מקובל לזהות את השכונה עם האזורים הנמצאים סביב תחנת הרכבת התחתית של לונדון של דרום קנזינגטון וכן את האזור שסביב דרך התערוכות. בשכונה נמצאים המוזיאון להיסטוריה של הטבע, מוזיאון ויקטוריה ואלברט, מוזיאון המדע, בית באדן-פאוול, האלברט הול, אימפריאל קולג' והקולג' המלכותי למוזיקה (אף שיש המשייכים אותה לאזור נייטסברידג').
השכונה נמצאת על הגבול שבין שכונת נייטסברידג' (הנמצאת מזרחית לה) לבין צ'לסי הנמצאת מערבית ודרומית לה.

היסטוריה

אזור דרום קנזינגטון היה אזור חקלאי עד אמצע המאה ה-19. במקום היו ערוגות ירק ועצי פרי אשר סיפקו מזון לשוקי לונדון. בעקבות הצלחת התערוכה הגדולה שנערכה בשנת 1851 בהייד פארק הסמוך, נרכש שטח של כ-352,000 מ"ר על ידי הועדה המלכותית לתערוכה של 1851 במטרה להקים במקום מוסדות תרבות (כיום שטח זה כולל את אזור אלברטפוליס לאורכה של דרך התערוכות). בשל הצלחת מוסדות התרבות שנבנו במקום החלו בשנות ה-60 של המאה ה-19 להקים בשכונה בתי מגורים, והשכונה התפתחה במהירות ומשכה אליה בעלי אמצעים רבים אשר בנו בפרוור את בתיהם (השכונה הייתה באותה עת מחוץ לשטחי לונדון). שם השכונה "דרום קנזינגטון" נבחר למטרה זו - שייוך השכונה לשכונת קנזינגטון היוקרתית הצפונית לאזור (בה נמצאים ארמון קנזינגטון וגני קנזינגטון היווה צעד שיווקי שנועד למצב את השכונה כמותג ולהפרידה משכונת צ'לסי הסמוכה שהייתה שכונת פועלים. הקמת תחנת הרכבת התחתית בשנת 1868 הפכה את איחוד הפרוור עם לונדון לוודאי.
מסילות

היסטוריה

גרעין במסילה, של חברי השומר הצעיר מפולין, הוקם בסוף שנת 1932 בראשון לציון, ועבר לגבעת מיכאל, ליד נס ציונה, במסגרת חילופין עם קיבוץ השומר הצעיר הצ'כי שעבר לראשון לציון. בגבעת מיכאל עבדו רבים מחברי הקיבוץ בעבודות חוץ והעבירו את שכרם לקיבוץ. באוגוסט 1937 עלו 16 חברים מהגרעין לעמק בית שאן והקימו יחד עם שלושה גרעינים נוספים את היישוב מעוז. בנובמבר 1937 עזבו חברי גרעין במסילה את מעוז ועברו להתיישבות זמנית ליד תל עמל, והחלו לעבד את האדמות שהוקצו להם. עם זאת, חלק מחברי הגרעין נשארו בנס ציונה. בתחילת 1938 עברו חברי תל עמל לנקודת הקבע שלהם והשאירו לחברי במסילה את החומה, המגדל וגדר התיל. ביוני 1938 נקרא שם הקיבוץ מסילות על שם הגרעין "במסילה" ועל שום קרבתו לתוואי מסילת רכבת העמק. ביולי 1938 חגגו חברי הגרעין את הקציר הראשון של הקיבוץ.
ב-22 בדצמבר 1938 עלה הקיבוץ לנקודת הקבע שלו כיישוב חומה ומגדל קרוב לבית שאן הערבית. במעבר לנקודת הקבע לקחו אתם את החומה והמגדל של תל עמל. אל גרעין במסילה הצטרפו זמן קציר לפני המעבר לנקודת הקבע, חברי גרעין "תל חי" של חברי השומר הצעיר מבולגריה. בחודשים הראשונים סבל הקיבוץ מהעדר כביש. במאי 1939 הונח אבן פינה לבית ילדים, הבית הראשון מחוץ לחומה. הילדים שהו באותה תקופה בניר דוד. עד סוף 1940 הוקמו מבנים רבים ששיוו לקיבוץ מראה של קיבוץ ותיק. הקיבוץ גידל תבואה, מטעים, ירקות, צאן ובקר ועופות. במקום התקיימו ניסיונות בהשקיה במים מלוחים. על אלו נוספו בריכות דגים שניצלו את המים המלוחים.
במהלך מלחמת העצמאות הופצץ הקיבוץ על ידי מטוס עיראקי. בהפצצה נהרג חבר קיבוץ אחד ועוד מספר חברים וחברות נפצעו.
במסילות יש מפעל גדול, "חרושת כבלים מסילות". כמו כן, לקיבוץ ענפי חקלאות שונים: רפת, לול פיטום, מדגה, פרדס, כרם זיתים, מטעי תמרים וגידולי שדה שונים.
הקיבוץ שייך לתנועת הקיבוץ הארצי.

חינוך

במשך שנים רבות למדו ילדי הקיבוץ בכיתות היסוד, בקיבוץ עצמו ובהמשך בבית הספר האזורי "רימון" שהוקם בשנת 1990 בקיבוץ ובו לומדים גם ילדי הקיבוצים רשפים, ניר דוד, בית אלפא, בית השיטה ושדה נחום. צמוד לבית הספר היסודי הוקם ביוזמתה של הגב' יהודית בן משה (חברת קיבוץ מסילות שהייתה גם המנהלת הראשונה), בית ספר ייחודי לילדים אוטיסטים "דרור" המאכלס ילדים מכל הצפון. בכיתות ז'-י"ב למדו ילדי הקיבוץ ב"מוסד החינוכי גלבוע" (ע"ש מורדי גטו ורשה) הממוקם צמוד לקיבוץ בית אלפא והיה משותף לקיבוצים מסילות, רשפים, ניר דוד (תל עמל) ובית אלפא. הלימודים היו בתנאי פנימייה כבשאר המוסדות החינוכיים של הקיבוצים המשתייכים לתנועת "השומר הצעיר". בשנת 2003 נסגר המוסד החינוכי ובני הקיבוץ עברו ללמוד בבית הספר האזורי בקיבוץ נווה איתן. בין יוצאי הקיבוץ, האומן נחום טבת ועורך הדין שרגא בירן.

חורשת לנדאו

חורשת לנדאו היא שריד לימים בהם קם הקיבוץ בסוף שנות ה-30 של המאה ה-20. החורשה ממוקמת צפונית לקיבוץ מסילות מעבר לבריכות הדגים.]
את החורשה נטע חיים לנדאו ממקימי הקיבוץ. חיים נטע עצי אקליפטוס במטרה ליבש את הביצות שהיו בעמק באותה תקופה. מהחורשה המקורית נשארו עצים בודדים בגלל הקמת בריכות הדגים של הקיבוץ, החורשה ידועה כפינת חמד של בני הקיבוץ, וניתן להגיע אליה מכביש 6667.
המועצה המבצעת של הונג קונג

המועצה המבצעת של הונג קונג (באנגלית: The Executive Council of Hong Kong; בסינית: 行政會議) היא הרשות המבצעת של האזור המנהלי המיוחד של הונג קונג.
כיום המועצה פועלת מכוח סעיף 54 של חוק יסוד הונג קונג. בראש המועצה יושב ראש הרשות המבצעת של הונג קונג המכהן כנשיא המועצה, ומשמש למעשה ראש ממשלת הונג קונג.
המועצה נפגשת מדי שבוע, ביום שלישי בשבוע.

היסטוריה

המועצה המבצעת הוקמה עוד בתקופה הקולוניאלית כדי לנהל את המושבה הבריטית. בשנות ה-40 של המאה ה-19 שימשו בפועל כרשות מבצעת המזכיר הקולוניאלי (Colonial Secretary) והגזבר הקולוניאלי (Colonial Treasurer), כאשר אלה פעלו באופן בלתי רשמי. החל משנות ה-50 של המאה ה-19 הצטרף למועצה לא-רשמית זו גם היועץ המשפטי  (Attorney General). 
החל משנת 1949 פעלו באופן רשמי חמישה בעלי תפקידים כמועצה מבצעת והם: המזכיר הצבאי הבכיר, מזכיר המושבה, היועץ המשפטי של המושבה ושר האוצר של המושבה (the financial secretary). באופן בלתי רשמי כללה המועצה שישה חברים נוספים: מנכ"ל תאגיד הבנקאות הונג קונג ושנגחאי (לימים הבנק HSBC), הטאי פאן של ג'רדיין, עורך דין, שני ליטיגטורים ורופא.
לאחר העברת השליטה במושבה מהממלכה המאוחדת לסין בשנת 1997 הוגדרו סמכויות המועצה בחוק יסוד הונג קונג, כאשר מבנה המועצה נותר בלא שינוי עד שנת 2002. מאז כל חברי המועצה הם פוליטיקאים הממונים על ידי ראש המועצה, ובכך פועלת המועצה למעשה כממשלה.

הרכב המועצה

כל חברי המועצה ממונים על ידי ראש הרשות המבצעת של הונג קונג (Chief Executive). המינוי והפיטורין מהמועצה נתונים לסמכותו הבלעדית של ראש הרשות המבצעת. אין תקופת כהונה קבועה מראש, אולם בעת שראש הרשות המבצעת מסיים את תפקידו מתפטרים עמו כל חברי המועצה (בהתאם לסעיף 55 לחוק היסוד).
כיום במועצה 14 חברים רשמיים, ו-15 חברים בלתי רשמיים.

מיקום

המועצה המבצעת נפגשת באגף המרכזי של מבני ממשלת הונג קונג על גבעת הממשלה באזור סנטרל של האי הונג קונג.
אנקודר

אנקודר (באנגלית: rotary encoder או shaft encoder) הוא מכלול אלקטרואופטי המשמש למדידת אורכים במערכות מיכון ואוטומציה. ישנם סוגים שונים של אנקודרים ובהם אנקודרים יחסיים, אבסולוטיים, מגנטיים, אופטיים ואחרים.
עקרון הפעולה של אנקודר אופטי-יחסי פשוט מבוסס על מכלול שהוא למעשה דיסקה ובה חריצים מעבירי אור במרחק זוויתי קבוע זה מזה. מצידה האחד של הדיסקה ישנו מקור אור ומהצד השני קולטן אור המייצר אות מתח או זרם בכל עת שנקלט בו אור.
דרך מרכזה של הדיסקה עובר ציר המחובר לגלגל בקוטר ידוע. כאשר הגלגל מסתובב (על-פי רוב כנגד האובייקט הנמדד) מסתובבת גם הדיסקה ואור מגיע אל הקולטן לסירוגין בהתאם למיקום החריצים. אות המתח הנוצר לסירוגין מועבר מהקולטן אל יחידת החישוב הרלוונטית (מחשב, בקר תנועה וכו'). יחידת החישוב הנ"ל מבצעת חישוב הכולל את היחס בין הרווח שבין החריצים לבין קוטר הגלגל וממירה את האות ליחידות אורך.
נהוג לאפיין אנקודרים מסוג זה על פי מספר ה"פולסים" שהם יניבו בסיבוב אחד. כך, באמצעות הידיעה של קוטר הגלגל המחובר אליהם ניתן להמיר את האות המתקבל מהם ליחידות אורך. לדוגמה: אנקודר המניב 10 פולסים בסיבוב והוא מחובר לגלגל שהיקפו 50 מ"מ, עבור כל סיבוב של הגלגל נקבל 10 פולסים. יחידת החישוב (המחשב או הבקר) סופרים את הפולסים וכאשר נספרו למשל 5 פולסים ניתן לדעת שהגלגל הסתובב 25 מ"מ.
יצחק שובינסקי

ביוגרפיה

שובינסקי נולד בטוראק, פולין לאברהם וחנה. בשנת 1934 (תרצ"ד), עם סיום לימודיו בגימנסיה פולנית עלה לארץ-ישראל. התחיל את דרכו כרואה חשבון בנמל תל אביב.
התחתן עם יעל בסקינד, ילידת ראשון לציון (1912) ונכדתו של יהודה צלליכין מאנשי ביל"ו ומראשוני המושבה ראשון לציון. נולדו להם שלושה ילדים: ד"ר חסיה ירושלמי (1946) והתאומים משה ויהודה (1948).
עד שנת 1939 התגוררו בני הזוג שובינסקי ברחוב שינקין בתל אביב. בשנת 1939 עברו להתגורר בחיפה. שובינסקי היה שותף עם גיסו בעסק של יינות. בהמשך עסק בספנות, נכנס בשותפות לחברת "פוסידון", וייבא מטורקיה לקרדות, ביצים וטבק לסיגריות.
שובינסקי הגיע לסדנא של לדיסלאב שנלר לקנות רכב תלת-גלגלי לשיווק טבק, שייבא מטורקיה ואז החליט להיכנס לעסקי הרכב. בשנת 1957 חתמו שנלר ושובינסקי על הסכם שותפות והקימו את חברת אוטוקרס. את קיום המפעל חשף שובינסקי רק בשנת 1959, לדבריו "מסיבות מדיניות".
בשנת 1960, בעת שכיהן כמנכ"ל אוטוקרס, ביקר שובינסקי בתערוכת מכוניות ספורט בשנת בלונדון והתרשם ממכונית מדגם "אשלי"  העשוי מפיברגלס ומשילדה שפיתח לסלי בלאמי , וקיבל רישיון להרכיב דגמים בעלי תכונות דומות, בשותפות עם יצרנית הרכב הבריטית רליאנט מוטורס . כך פותחו רליאנט סברה בבריטניה וסברה ספורט בישראל.
בשנת 1969 רכש את מפעלו של אפרים אילין תמורת שלושה מיליון דולר.
שובינסקי עסק בהתנדבות באימוץ חיילים ודאג להובלתם ממקומות שירותם לביתם. תרם לצדקה בעילום שם, לבתי כנסת, ולקיום חתונות.
בסוף יולי 1981, בעודו נוהג ברליאנט קיטן העשויה פיברגלס, לקה בהתקף לב, סטה מהכביש, פגע בעץ ונהרג. התאונה התרחשה בשדרות הצבי בחיפה, בסמוך לבית מגוריו. נקבר בחיפה.
קרחון מיטב

גילוי ומיפוי הקרחון

הקרחון מופה על ידי סוקרים בריטיים בשנת 1980.

מקור השם

הקרחון נקרא על שם המדען הבולגרי איוון מיטב שגילה את הטון השישי בלב.
הקרחון נקרא, בדומה לאתרים רבים אזור, על שם של חלוץ בתחום הרפואה.
השם ניתן ב-3 בינואר 2010.
דאדלי

היסטוריה

דאדלי הוקמה בתקופת האנגלו-סקסים באנגליה, ומקור השם הוא בעיוות של שמה המקורי באנגלית עתיקה "Duddan Leah" שמשמעו "קרחת היער של דודה". בספר יום הדין מסוף המאה ה-11 דאדלי מוזכרת באחוזה בסדר גודל בינוני. טירת דאדלי שהוקמה ב-1070 עזרה ליישוב להתפתח לכדי עיר שוק חשובה במהלך ימי הביניים.
במהלך מלחמת האזרחים האנגלית באמצע המאה ה-17 דאדלי הייתה בסיס של המלוכנים והיא הייתה פעמיים תחת מצור של תומכי הפרלמנט. לאחר הכניעה של המלוכנים הטירה נהרסה חלקית על ידי המנצחים.
במאות ה-16 וה-17 העיר התרוששה וירדה מחשיבותה, אך ההידרדרות נבלמה הודות לניצני המהפכה התעשייתית. בסוך המאה ה-17 ותחילת המאה ה-18 תושבי העיר דאד דאדלי וקרוב משפחתו אברהם דארבי הראשון עלו על שיטה להיתוך עפרת ברזל בעזרת קוק וכעבור זמן נוצרו היישומים הראשונים של השיטה בסדנאות לעיבוד ברזל בסביבות העיר. ב-1712 הותקן במפעל פחם בקרבת העיר אחד ממנועי הקיטור הראשונים של ניוקומן. כל אלו תרמו להפיכתה של דאדלי למרכז תעשייתי ומסחרי ואוכלוסייתה גדלה באופן דרמטי במאות ה-18 וה-19. התעשיות העיקריות בה עסקו בכריית פחם ואבן גיר ובעיבוד מתכות. למרות הגידול בתעשייה תנאי החיים בעיר היו ירודים מאוד והם האיצו פיתוח של תשתיות במהלך המאה ה-19.
הירידה בחשיבות התעשייה במהלך המאה ה-20 הביאה להידרדרות בכלכלת העיר ועסקים רבים נסגרו, מכה ממנה דאדלי לא התאוששה באופן מלא גם בתחילת המאה ה-21.

אתרים בעלי חשיבות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.
כריסטיאן ורנס

קריירת מועדונים

ורנס גדל בקבוצת הנוער של המועדון וולדהוף מנהיים, ממנה עלה בשנת 1989 לקבוצה הבוגרת, ששיחקה אז בליגת הבונדסליגה, והיה לשחקן הרביעי בדירוג השחקנים הצעירים ביותר ששיחקו בבונדסליגה. ורנס ירד ליגה עם מנהיים בעונתו הראשונה בקבוצה הבוגרת, ובעונתו השנייה בקבוצה, בליגת הבונדסליגה השנייה, הפך לשחקן הרכב קבוע.
בשנת 1991, חתם ורנס בבאייר לברקוזן. ורנס שיחק שבע עונות בבאייר לברקוזן, בהן הבקיע 13 שערים ב-211 הופעות בבונדסליגה, והפך לעוגן הגנתי, בצוותא עם ינס נובוטני ומרקוס הפה. ורנס זכה בגביע בשנת 1993 עם באייר לברקוזן, לאחר ניצחון בגמר על הרטה ברלין, ובשנת 1997 הוביל את באייר לברקוזן למקום השני בבונדסליגה, אחרי באיירן מינכן.
בשנת 1998 עזב ורנס את באייר לברקוזן וחתם בפריס סן ז'רמן. במועדון הצרפתי זכה ורנס בגביע האלופות שהוא הסופר קאפ המקומי, אך לא הצליח להתאקלם בקבוצה, ועזב כעבור עונה אחת, בה הבקיע שני שערים ב-28 הופעות.
בקיץ 1999 חתם ורנס בבורוסיה דורטמונד, שם שיחק תשע עונות ברציפות. בעונת 2002 זכה ורנס עם בורוסיה דורטמונד באליפות הבונדסליגה. בארבע עונותיו האחרונות בקבוצה, שימש ורנס כקפטן, תפקיד שנשמר עבורו כסמל וכשחקן ותיק, בתקופה שבה המועדון נקלע לקשיים כלכליים והיה מסובך במאבקי תחתית. ורנס צבר בבורוסיה דורטמונד 240 הופעות בבונדסליגה, בהן כבש 14 שערים, ופרש ממשחק פעיל בשנת 2008.

קריירה בינלאומית

ורנס שיחק בנבחרת גרמניה במשך 13 שנים, והשתתף במספר טורנירים גדולים. ביורו 1992 שימש כשחקן ספסל בטורניר בו גרמניה הפסידה בגמר לנבחרת דנמרק. את יורו 1996, בו זכתה גרמניה, החמיץ ורנס עקב פציעה. ורנס זומן למונדיאל 1998, בו הודחה הנבחרת בשלב רבע הגמר לאחר הפסד 3:0 לנבחרת קרואטיה. בעקבות משחק זה הפך ורנס מוקד לביקורת ציבורית בגרמניה ונתפס כאשם בתבוסה, מאחר שקיבל כרטיס אדום ישיר בדקה ה-40 לאחר שהכשיל את החלוץ הקרואטי דאבור שוקר במרחק גדול מהשער. שלושת שעריה של קרואטיה הובקעו לאחר מכן.
ורנס ייצג את גרמניה גם בגביע הקונפדרציות 1999. את מונדיאל 2002 החמיץ ורנס בגלל פציעה. ביורו 2004 ורנס חזר לסגל של גרמניה, שהודחה בשלב הבתים. לקראת מונדיאל 2006 שנערך בגרמניה, ורנס היה מועמד להיכלל בסגל, אך הושעה ממנו לאחר שהעביר ביקורת גלויה על מאמן הנבחרת דאז יורגן קלינסמן. הופעתו האחרונה של ורנס בנבחרת הייתה בשנת 2005, וסך הכל הוא צבר 66 הופעות, בהן לא הבקיע.

לאחר הפרישה

ורנס עסק באימון לאחר הפרישה, בעיקר בקבוצות ילדים ונוער, בין השאר בבוכום, בשאלקה 04 ובאונטרהאכינג.
אורגנולוגיה

אורגנולוגיה הוא ענף העוסק בלימוד וחקר כלי הנגינה. ענף זה כולל בתוכו את לימוד ההתפתחות ההיסטורית של הכלים, תיאור הכלים וחלקיהם, השימוש בכלים בתרבויות השונות, דרכי הנגינה בהם ותכונותיהם האקוסטיות.
האורגנולוגיה מתחלקת לשני תחומים עיקריים: אורגנולוגיה שיטתית ואורגנולוגיה היסטורית.

האורגנולוגיה ההיסטורית

האורגנולוגיה ההיסטורית דנה בהתפתחותם של כלי הנגינה, ובמקום אותו תפסו בחברה האנושית. פרט לצד ההיסטורי, האורגנולוגיה ההיסטורית חוקרת גם את תפוצתו של כלי נגינה מסוים או דרך הפקה מסוימת בתרבויות שונות בעולם.
סנטרליה

השריפה התת-קרקעית

בשנת 1962, ביום הזיכרון הלאומי, לאחר ששריפה יזומה של זבל לא כבתה לאחר ימים רבים, התברר שמצבור ענק של פחם טבעי הוצת. הפחם לא חדל מלבעור ולחמם את האדמה. לאחר תלונות התושבים על כאבי ראש והתעלפויות, התברר שבעירת הפחם מתחת לאדמה משחררת כמויות גדולות של פחמן חד-חמצני, שהוא גז רעיל, שקוף וחסר ריח. הגז הצטבר במיוחד במקומות סגורים ולא מאווררים, ומקור הכמות הגדולה שלו הוא בבעירה עם כמות דלה מדי של חמצן, מאחר שהפחם נמצא מתחת לאדמה.
מאמצים גדולים שהושקעו בכיבוי הבעירה, כולל חפירת תעלות עמוקות, לא צלחו, והפחם המשיך לבעור במשך עשרות שנים. האדמה החלה להתבקע, כולל כבישים, ולפלוט עשן. בשנת 1981 ילד כבן 12 ניצל בקושי מנפילה לתוך בולען לוהט, שהוא אחד התוצרים של שריפת פחם תת-קרקעית (הפחם הופך לאפר ואינו יכול לתמוך בסלע שמעליו). לאחר מקרה זה, השריפה עלתה לכותרות וקומץ מהתושבים החל לתמוך במכירת השטח ובמעבר. בהצבעה שנערכה בעירייה בשנת 1983, 200 תושבים הביעו את רצונם להישאר בעוד ש-345 תושבים ביקשו למכור את השטח וכך נפל הפור על מכירת הקרקע ומעבר כולל של התושבים.
במשך אחת עשרה השנים שלאחר מכן ניסו הרשויות המקומיות לפנות את העיירה ולפצות את המפונים. בשנת 1992 מדינת פנסילבניה הודיעה שהיא מחרימה את העיירה, הורסת את הבתים וחוסמת את הגישה למקום. מתוך 3000 התושבים שהתגוררו בעיירה, רק כ-11 תושבים עקשים נותרו במקום, וכיום (נכון לשנת 2013) חיים שם 7 אנשים.
מצב העיירה הוא שהאדמה חרוכה ומתבקעת, עם חורים המעלים עשן, הכבישים סדוקים, העצים מתים או גוססים. בעומק כ-3 מטרים טמפרטורת הקרקע שנמדדה עולה על 85 מעלות צלזיוס.
אין הערכה מתי הפחם יפסיק לבעור. ידוע על מרבצי פחם דומים הבוערים מאות ואף אלפי שנים. להערכת המומחים נדרשים לפחות כחצי מיליארד דולר בחפירות תעלות בנות מאות קילומטרים ובעומק עשרות מטרים כדי להתמודד עם הבעירה.
נפתלי צבי לאבין

קורות חייו

נולד בקולומיאה בגליציה (היום אוקראינה), בן בכור לרב אלכסנדר יו"ט ליפא, האדמו"ר מזידיטשוב-ברגסז, ולהינדה, בתו של רבי משה לאבין מדרוהביטש. נקרא על שם סבו רבי נפתלי צבי הורוביץ מרופשיץ. 
בגיל 14 לערך שלחו אותו הוריו לעיירה סעליש, שם למד שנתיים אצל הרב יצחק אייזיק וייס מספינקה וקיבל ממנו "היתר הוראה". היה חבר בחבורת "שומר אמונים" של הרב אהרן ראטה.

בתקופת השואה

טרם השואה נישא הרב לאבין לבת דודו, הרב חיים אברהם פולק מברגסז, שהיה נכדו של הרב יוסף מאיר וייס מספינקה. היא נהרגה בשואה. בתקופת מלחמת העולם השנייה נמלט לעיירה סאטו מארה (סאטמאר) ומאוחר יותר עבר לעיירה דז' (דעזש), שם למד עם הרב משה יהושע הגר, לימים האדמו"ר החמישי של חסידות ויז'ניץ.
לאחר סיום המלחמה החל הרב לאבין לשמש כדיין בקהילת "שארית הפליטה" של הרב יקותיאל יהודה הלברשטאם במחנות הריכוז קאופרינג. הוא נישא בשנית לבת הרב יחיאל אלתר הלוי שטיינברג.

פיתוח החסידות

בשנת ה'תש"י (בערך) היגר הרב לאבין ללונדון, שם פתח בית כנסת. בשנת תשכ"ח התאלמן ונשאר עם 7 ילדים. הוא התחתן עם הרבנית ניסל האס ממונטריאל ועקר לשם. בשנת ה'תשל"א עבר לוויליאמסבורג שבניו יורק. הקים מוסדות בברוקלין, בבריטניה ובישראל.
הרב לאבין היה מקורב לרבי יואל טייטלבוים, האדמו"ר מסאטמאר.
נפטר בי' באדר תשס"ט (8 במרץ 2009) ונטמן בבית הקברות בקריית יואל בסמוך לקברו של האדמו"ר יואל טייטלבוים.
Día de Cataluña

יום האחד עשר בספטמבר (בקטלאנית: Diada de l'Onze de Setembre, Diada Nacional de Catalunya או פשוט Diada), נקרא גם "יום קטלוניה", "היום הלאומי של קטלוניה" או פשוט "דיאדה" הוא יומה הרשמי של קטלוניה.
יום זה משמר את זכר יום נפילתה של ברצלונה בידי כוחות הבורבונים תחת פיקודו של הדוכס ברוויק במהלך מלחמת הירושה הספרדית ב-11 בספטמבר 1714, לאחר עשרה חודשי מצור. ניצחון זה הוביל לביטול כל המוסדות הקטלאניים לאחר פרסומו של צו "פלטה החדשה" בשנת 1716.
הפרלמנט של קטלוניה הכריז על יום זה כיום חג לאומי של קטלוניה בפעם הראשונה לאחר שיקום המוסדות, בשנת 1980. בתקנון אוטונומיה של קטלוניה, 2006, נאמר: "קטלוניה, מוגדרת כאזרחות, יש לה את כל הסמלים הלאומיים, הדגל, החג וגם את ההמנון".

מעשים

מוסדות ומפלגות פוליטיות מסורתיות מקשטים בפרחים מסורתיים את המונומנטים של רפאל קזנובה ו-Josep Moragues, בברצלונה בפרט ובשטחי קטלוניה בכלל. ארגונים וקבוצות תומכי עצמאות פוקדים את בית הקברות "de las Moreras" בו נקברו רבים מן המגנים על העיר בזמן המצור. בנוסף, במהלך היום יש הפגנות וקונצרטים לעידוד העצמאות וקבלת אוטונומיה. אזרחים רבים תולים את דגל קטלוניה בבתיהם ושרים ברוב עם את ההמנון. מאז שנת 2004 אמנים לאומיים רבים משתתפים בטקסים למען אותה מטרה.

היסטוריה

בעבר, החגיגות כללו טקס הלוויה ותפילה בכנסייה של סנטה מריה דל מאר. ב-1886 נאסרו החגיגות על מנת שלא יהפכו ללאומניות וגדולות יותר. בעבר, למרות שהחגיגות ספגו ביקורת קשה מהמפלגה הרפובליקנית בקטלוניה בשל אופים הדתי רבים ממשיכים לחגוג את חג זה כסמל להגנה על זכויות האזרח והעצמאות בקטלוניה. 
בשנת 1888 החלו בונים לראשונה את האנדרטאות למנהיגי ההגנה של העיר בזמן המצור, כגון רפאל קזנובה, ובשנת 1894, בנוסף לחגיגות הדתיות, החלו מציגים את זרי הפרחים המסורתיים שמקשטים את האנדרטאות השונות. בראשית המאה ה-20 החלו ההפגנות לתפוס גם צד פוליטי לאומני קיצוני יותר עד כדי עימותים עם המשטרה. נקודת מפנה חשובה של היום הלאומי של קטלוניה הייתה ב-11 בספטמבר בשנת 1977, לאחר נפילתו של הרודן פרנקו. בברצלונה יצאו לרחובות מיליון וחצי איש וחגגו את מפלתו ברוב עם ובשמחה גדולה.