google/wiki40b huggingface dataset:
קונאו

תולדות העיר

מיקומה האסטרטגי, השולט על שני נהרות, הביא לכך שהעיר קמה במקום ב-1198. העיר נוסדה כאשר חלק מתושבי האזור, שהיו בחסות מנזר "סאן דלמצו די פדונה" (Abbazia di San Dalmazzo di Pedona) עברו לשליטה משותפת של "הבישוף מאסטי", המרקיזות של מונפראטו והמרקיזות של סלצה, ומצאו מחסה במצודה שהקימו. אליהם הצטרפו פליטים מלומברדיה, שנחרבה על ידי פרידריך הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. בעיר משלו שלושה שליטים: שני אצילים ונציג העם. בשנת 1259 הייתה קונאו לעיר הראשית של האזור, הטילה מסים והטביעה מטבעות. ב-1382 עברה העיר לשליטת בית סבויה ומאז עברה תקופות של שגשוג. ב-1859 הוכרזה לנפה במסגרת ממלכת איטליה. לעיר היה גדוד מתנדבים מיוחד ששירת בתנועה לאיחוד איטליה. בשנים 1943–1945 הייתה העיר ממרכזי ההתנגדות נגד הכיבוש הגרמני וזכתה לאות הוקרה על כך.
העיר התפתחה הודות לקרבתה לדרכים שהובילו לצרפת ובזכות היותה מרכז שיווק למוצרים חקלאיים ומוצרים מן החי. הגבלות ביטחוניות הביאו להסתגרותה מאחורי חומות. רק לאחר הכיבוש הצרפתי הוסרו החומות והעיר החלה להתפתח דרומה. אז גם נבנתה כיכר גלימברטי, הכיכר המרכזית של העיר. העיר המשיכה להתפתח בכיוון רחוב ניצה.

יהדות קונאו

בשנת 1406 הורשו יהודים מפרובנס שבצרפת לגור בעיר. בסוף המאה ה-16 הגיעו לעיר יהודים מאביניון, צאצאי היהודים שהובאו על ידי האפיפיור מרומא למדינתו באביניון, כדי שיהיו בנקאי העיר. ליהודים היה מעמד חשוב בעיר, שאף גרם להקדמת יום השוק משבת ליום חמישי. בין הרחובות "מנדובי" ו"קיוזה" (Chiusa) היה הגטו היהודי, שבו נשמרו עד היום בתים, מרפסות אופייניות וחצרות. בשנת 1724 גרו בעיר 29 משפחות יהודים (134 איש). לאחר שנים נמנו בעיר 500 יהודים.
בית הכנסת הנוכחי חודש במאה ה-19. ארון הקודש בו הוא דוגמה מפוארת לסגנון הבארוק בנוסח ונציאני. במרכז ארון הקודש תבליט מנורת שבעת הקנים. ב-2008 נותרו בעיר רק יהודים בודדים בעיר, שאת צורכי הדת שלהם מספקת קהילת טורינו.
בית הספר לשפות אקור

בית הספר לשפות "אָקוֹר" (בצרפתית: Accord École de Langues) הוא מכון גבוה ללימודי צרפתית כשפה זרה אשר הוקם בפריז בשנת 1988. הוא מארח מדי שנה יותר מ-5,000 תלמידים מ-50 לאומים שונים וזכה לתווית "השפה הצרפתית הזרה האיכותית", עם מספר הכוכבים המרבי בחמש הקטגוריות שנבדקו (אירוח, מיקום, הוראה, הכשרה, ניהול).

היסטוריה

בית הספר ממוקם בבניין פריזאי טיפוסי על בשדרות הגדולים שבאזור העתיק של העיר, באזור מצוקה לשעבר, אשר כולל היום תיאטראות, פאבים ובתי מרזח, לאחר שעברה שינוי במאה התשע עשרה על ידי עבודתו של הברון אוסמן אשר שינה את פניה של פריז.

פדגוגיה

מטרתו העיקרית של בית הספר לחשוף את התלמידים לתנאים ולמגבלות של הסיטואציות המתעוררות בתחומים שונים של החיים החברתיים ולפתח אצלם אסטרטגיות למידה המאפשרות לבטא בצרפתית את היכולות התקשורתיות הקיימות אצלם בשפת האם שלהם .
נושא הדקדוק מתורגל באמצעות משחקים לשוניים, סימולציות, תרגילים אינטראקטיביים ופעילויות מגוונות במהלך סיטואציות תקשורת שונות.
מנכ"ל בית הספר הוא פרנסואה פייפר (François Pfeiffer).
סטניסלב סקרובצ'בסקי

חייו

נולד בלבוב  (באותה עת בפולין, כיום באוקראינה). כילד, למד נגינה בכינור ובפסנתר; הוא הצטיין כפסנתרן והופיע לראשונה בנגינת הקונצ'רטו השלישי בדו מינור של בטהובן. פציעה בידו שמה קץ לקריירה שלו כפסנתרן.
אחרי מלחמת העולם השנייה התמנה סקרובצ'בסקי למנהל המוזיקלי של הפילהרמונית של ורוצלב, אז הפילהרמונית של קטוביץ, של הפילהרמונית של קרקוב ושל התזמורת הלאומית של ורשה. הוא למד קומפוזיציה אצל נדיה בולאנז'ה בפריז. בשנת 1956 זכה בתחרות סנטה צ'צ'יליה למנצחים.
גיאורג סל הזמין את סקרובצ'בסקי לנצח על תזמורת קליבלנד. בשנת 1960 התמנה למנהל מוזיקלי של התזמורת הסימפונית של מיניאפוליס (ששמה שונה לתזמורת מינסוטה בתקופת כהונתו, בשנת 1968. במשרה זו החזיק עד שנת 1979, אז הוכתר למנצח כבוד. בשנת 1981 הזמין אצלו פורום המלחינים האמריקאים את הקונצ'רטו לקלרנית, שסקרובצ'בסקי כתב בשביל הקלרניתן הראשי של תזמורת מינסוטה, ג'ו לונגו. ביצוע הבכורה היה בשנת 1981.
משנת 1984 עד 1991 היה מנצח ראשי של תזמורת האלה. בשנת 1988 היה מלחין הבית בעונת הקיץ של תזמורת פילדלפיה בסרטוגה ספרינגס. הוא הופיע כמנצח אורח עם תזמורת זו ועם רבות אחרות ברחבי העולם.
הקלטותיו למכלול הסימפוניות של אנטון ברוקנר, עם תזמורת רדיו זאארבריקן, זכו בשבחים רבים.
"פאסאקליה אימג'ינאריה" של סקרובצ'בסקי, שהושלמה בשנת 1995, הייתה מועמדת לפרס פוליצר בשנת 1997. היצירה, בהזמנת האגודה של תזמורת מינסוטה לזכר קן וג'ודי דייטון, הושמעה בביצוע בכורה באולם התזמורת במיניאפוליס בשנת 1996. 
הקונצ'רטו הקאמרי נכתב בהזמנת התזמורת הקאמרית של סנט פול לזכר לאופולד זיפה, מנהל המוזיקלי הראשון.
סקרובצ'בסקי קיבל אות כבוד ממשלת פולין, מדליית זהב מאגודת מהלר-ברוקנר ואת פרס פרידהיים לשנת 1976 ממרכז קנדי.
פסגת קינגס (קולומביה הבריטית)

שם ההר

שם ההר הופיע לראשונה במפה משנת 1919 ואומץ רשמית ב-76 בינואר 1949.

הטיפוס על ההר

העלייה הראשונה לפסגת ההר בוצעה על ידי ו. ר. קנט (W. R. Kent) וו. ו. אורקוהרט (W. W. Urquhart) בשנת 1913.
סצנת דפוס

סצנת דפוס היא סיפור או מוטיב חוזר ומוכר שמופיע לאורך סדרה של סיפורים, על רקע נקודות מפנה חשובות בחיי הגיבור. הדמיון והשוני בין הסצנה החדשה לבין הדפוס הידוע, מדגישים התפתחויות בעלילה ובדמויות.
את היסודות לניתוח סצנות כאלה הניח ולטר ארנד בספרו "סצנות הדפוס אצל הומרוס" ("Die typischen Scenen bei Homer") משנת 1933, שבו ניתח את סצנות הדפוס באיליאדה של הומרוס. ניתוח נוסף, לסצנות דפוס בתנ"ך, ערך אורי (רוברט) אלטר בספרו "אמנות הסיפור במקרא" ("The Art of Biblical Narrative") משנת 1981 (תורגם לעברית ב-1988).

סצנות דפוס בתנ"ך

בספרו, מביא אלטר דוגמאות לסצנות דפוס מהמקרא, כאשר הדוגמה המרכזית שעליה הוא מבסס את ספרו היא סצנת הדפוס של "הפגישה ליד הבאר". סצנות דפוס נוספות כוללות את הבשורה על הולדת בן גיבור לאישה עקרה, את מינוי השליח, את הברכה או הצוואה על ערש דווי ואת הסכנה במדבר ומציאת באר.

הפגישה ליד הבאר

סצנת דפוס זו מתרחשת בפגישות בין אליעזר עבד אברהם (כבא כוחו של יצחק) לרבקה (בראשית, כ"ד), בין יעקב לרחל (בראשית, כ"ט), בין משה לבנות יתרו (שמות, ב'), בין רות לבין בעז (רות, ב') וכן, תוך עיוות מסוים לדברי אלטר, בחיפוש שאול אחר האתונות ומציאתו את המלוכה (שמואל א', ט').
המוטיבים המרכזיים המאפיינים סצנת דפוס זו הם: היציאה של הגבר לארץ נכר, פגישה בנערה (עם דגש על השימוש במילה זו דווקא) ליד באר, השקיית הצאן, חזרתה של הנערה לביתה לבשר למשפחתה תוך שימוש בפעלים המעידים על חיפזון, עריכת סעודה לכבוד הגבר ואירוסין או נישואין. דוגמה בולטת לחריגה ממאפיינים אלה היא בפגישה בין אליעזר עבד אברהם לבין רבקה, שבה אין זה הגבר שיתחתן עם הנערה אשר פוגש בה, אלא שליח מטעם אביו. דבר זה הוא נדבך נוסף בסיפורים אודות יצחק המתארים אותו כדמות פסיבית.

הבשורה על לידת גיבור

סצנת דפוס זו מתרחשת בבשורה לשרה על הולדת יצחק, לרבקה על הולדת יעקב ועשו, לרחל על הולדת יוסף, לחנה על הולדת שמואל ולאשת מנוח על הולדת שמשון. אלטר אף מציין שסצנת דפוס זו מובאת במובן מסוים גם בברית החדשה עם הבשורה למרים על הולדת ישו.
המוטיבים המרכזיים המאפיינים סצנת דפוס זו הם: אישה עקרה הכמהה לבן (לעיתים לבעלה אישה אחרת, פורייה, אך העקרה היא זו האהובה עליו), בשורה מפי מלאך תוך שימוש בביטויי זמן כמו "כעת חיה", שבעקבותיה באה לידה, הנחשבת לנס, של דמות מרכזית בתולדות עם ישראל.

העדפת הבן הצעיר על פני הבכור

סצנת הדפוס של העדפת הבן הצעיר על-פני הבכור חוזרת פעמים רבות בתנ"ך, לדוגמה: יעקב ועשו, קין והבל, ישמעאל ויצחק, בכורת יהודה, הרביעי מבני לאה, וגם דוד המלך. אחת הפרשנויות לסצנת דפוס זו, היא שזו נובעת מהעדפת אלהים את העם היהודי (העם הנבחר), על-פני שאר העמים, למרות שהוא עם קטן.
אל חג'י דיוף

קריירה

דיוף החל את הקריירה שלו בצרפת במדי הקבוצות סושו, לאנס וסטאד רן. 
 לאחר מונדיאל 2002 בו הגיע יחד נבחרת סנגל עד לשלב רבע הגמר, הוא עבר לשחק בליברפול האנגלית תמורת 10 מיליון אירו. 
לאחר שנתיים לא מוצלחות בליברפול הושאל בעונת 2004/2005 לבולטון וונדררס, שרכשה את כרטיס השחקן שלו בסיום אותה עונה. דיוף שיחק במדי בולוטון במשך שלוש שנים, ואחרי כן עבר לסנדרלנד ובלקבורן. בחלון ההעברות של ינואר 2011 הושאל לגלאזגו ריינג'רס. ב-31 באוקטובר 2011 חתם בקבוצת דונקסטר רוברס מהליגה האנגלית השנייה וירד איתה לליגה השלישית. ב-9 באוגוסט 2012 עבר ללידס יונייטד וב-16 במאי 2014 שוחרר ממנה.

נבחרת סנגל

דיוף ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת סנגל בשנת 2000 נגד נבחרת בנין. במונדיאל 2002 הצליח להגיע עם סנגל עד לשלב רבע הגמר, לאחר ניצחונות על צרפת ושוודיה. דיוף נבחר לאחד מהשחקנים המצטיינים בטורניר. באותה שנה סנגל סיימה גם כסגנית גביע אפריקה לאומות. ב-3 באפריל 2009 הודיע על פרישתו מהנבחרת, וב-2011 אף קיבל עונש השעיה מהנבחרת ל-5 שנים (שקוצרו לאחר מכן), משום שהעביר ביקורת על ההתנהלות של ההתאחדות הסנגלית.
אמיל

חייה

אמיל נולדה ניו יורק להורים אפרו אמריקאים ואינדיאנים.
בשנות ה-90 הייתה חברה בהרכב בנות 'Major Coinz'. בשנת 1997 הרכב הבנות פגש את ג'יי-זי שחיפש קול נשי לאלבום שלו 'Vol. 2... Hard Knock Life'. התפקיד יועד בהתחלה לחברתה להרכב אך לאחר שג'יי-זי שמע את אמיל בפריסטייל החליט שהוא רוצה דווקא אותה. אמיל, שהרגישה מחויבות לחברתה ולהרכב סירבה להשתתף בשיר ולחתום בחברת התקליטים שלו רוק א פלה. בסופו של דבר, ג'יי-זי הסכים להקליט שתי גרסאות לשיר. האחת עם אמיל והשנייה עם חברתה. לאחר מכן השתתפה במספר שירים וסינגלים שלו וראפרים נוספים.
לאחר ש'Major Coinz' התפרקה, אמיל החלה את הקריירה הסולו שלה בחברת התקליטים 'רוק א פלה'. אלבום הבכורה שלה 'All Money Is Legal' שוחרר בשנת 2000. הסינגל המצליח ביותר ממנו היה 'I Got That', דואט שלה עם ביונסה. זה אלבום היחיד שלה עד כה והאחרון שלה בחברת התקליטים 'רוק א פלה' לאחר שעזבה אותה בפתאומיות. השמועות אומרות שהיא החליטה לעלות במשקל מכיוון שרצתה להיכנס להריון וזה לא מצא חן בעיני המפיק שלה, ג'יי-זי.
לאחר שעזבה את 'רוק א פלה' היא הקימה שוב את ההרכב 'Major Coinz' וההרכב הוציא מספר שירים במיקסטייפים שונים. אלבום סולו חדש של אמיל אמור לצאת בשנת 2009.
כבאית

כבאית היא כלי רכב המתוכנן לסייע בכיבוי אש על ידי הסעת הכבאים לאזור שריפה, מתן אמצעי גישה אל האש ואחסון מים וחומרי כיבוי אחרים. 
בשגרה ממוקמות הכבאיות בתחנות כיבוי האש. 
כבאית מודרנית היא רכב רב תכליתי, הנושא אנשי מקצוע וציוד למגוון מטלות כיבוי אש והצלה. מרבית הכבאיות נושאות ציוד כגון סולמות, גרזנים, מטפים, זרנוקים, מערכות נשימה ומגוון כלי עבודה כגון קומבי (קוצץ ברזלים עד 30 טון). על הכבאית מצוי דוחף עשן אשר מפלס נתיב אוויר נקי עבור כוחות המחלצים לכודים. כמו כן, קיימת מצלמה תרמית המזהה עצמים בטמפרטורה העולה על 36 מעלות.
כבאיות רבות מבוססות על מרכב של משאית שמערכותיה (מתלים, בלמים, צמיגים, תיבת הילוכים ומערכות קירור) מותאמות לעומסי עבודה כבדים. בכבאית מותקנות מערכות התרעה ויזואליות וקוליות (אורות מהבהבים וסירנה) ומערכת קשר רדיו.
כבאיות עושות שימוש במים מברזי שריפה באמצעות צינורות או במים ממאגר הנמצא על המשאית. לחלק מהכבאיות סולמות המאפשרים גישה למקומות גבוהים, ציוד לשבירת קירות וחלונות או ציוד להתמודדות עם חומרים מסוכנים.
תמר סוקניק

ביוגרפיה

סוקניק נולדה בירושלים לעיתונאי גדי סוקניק ולד"ר נילי סוקניק, יועצת ארגונית. בילדותה עברה לתל אביב עם משפחתה.
בגיל 17 החלה לכתוב במוסף הנוער "פיוז" מבית "ידיעות אחרונות". בשנת 2000 התגייסה לצה"ל ככתבת בעיתון "במחנה". עם סיום השירות עקרה לניו יורק ועבדה ככתבת בעיתון "ידיעות אמריקה".
עם חזרתה לישראל, החלה לעבוד כעורכת חדשות באתר nrg. ב-2005 עברה ל"רשת", שם שימשה כאחראית על כתיבת מסמכי המכרז של הזכיינית לשידור בערוץ 2. החל מ-2006 שימשה ככתבת המוזיקה במוסף גלריה של הארץ, ומשם עברה לשידורי "קשת", לתפקיד עורכת המשנה של התוכנית "מה קורה". לאורך השנים שימשה כעורכת וכתסריטאית במגוון תוכניות טלוויזיה, ובהם היפה והחנון, ששודרה בערוץ עשר.
בשנת 2013 החלה לעבוד בוואלה! כעורכת תוכניות האולפן של האתר. ב-2016 קודמה לתפקיד סגנית העורך הראשי של וואלה!. בסוף 2018 עזבה סוקניק את תפקידה בוואלה.

חיים אישיים

בין השנים 2004 ו-2007 הייתה סוקניק בת זוגו של המוזיקאי דודו טסה, שהקדיש לה את האלבום "לולה". בשנת 2013 נישאה לאמן והבעלים של "גלריה גורדון", אמון יריב (בנם של שיה יריב והמתרגמת הלית ישורון). השניים מתגוררים בתל אביב, ולהם בן.
אירמה לה דוס (מחזה)

אירמָה לָה דוּס (בצרפתית: Irma La Douce, 'אירמה המתוקה') הוא מחזמר צרפתי, עם עלילה ומילים מאת אלכסנדר בּרֶפוֹר (Breffort) ומוזיקה מאת מַרגֶריט מוֹנוֹ (Monnot). המחזמר הועלה לראשונה על הבמה בפריז בשנת 1956, בשנת 1963 הופק סרט קולנוע (בסוגת קומדיה רומנטית לא-מוזיקלית) בשם זה בכיכובם של שירלי מקליין וג'ק למון ובבימויו של בילי ויילדר.

העלילה

אירמה לה דוס היא פרוצה החיה בפריז ועובדת במועדון לילה ברובע פיגאל. סטודנט צעיר ואביון בשם נסטור מתאהב בה אנושות, אך אינו יכול להשיגה. בניסיון להתקרב אליה ולהציל אותה מחיי פרוצה, הוא מתחזה לאדם מבוגר ועשיר בשם אוסקר, ההופך ללקוח קבוע. לאחר שהוא מסתבך עקב גילום הדמות, מחליט נסטור "לרצוח" את אוסקר.
נסטור מואשם ברצח ונידון לגלות ב"אי השדים". הוא מצליח להימלט מהאי, לשוב לפריז, להוכיח את חפותו ולזכות באהבתה של אירמה.

הפקות

בכורת המחזמר הייתה בתיאטרון גרמו (Théâtre Gramont) בפריז ב-12 בנובמבר 1956, ההצגה זכתה להצלחה רבה ורצה במשך ארבע שנים.
ב-17 ביולי 1958 הוצג המחזמר לראשונה באנגלית בווסט אנד בלונדון בבימויו של פיטר ברוק, שם הועלה 1,512 פעמים (כשלוש שנים).
ב-29 בספטמבר 1960 הועלה המחזמר לראשונה בברודוויי גם שם בבימויו של ברוק, הוא הועלה 524 פעם (כשנה וחצי). אליזבת סיל, שגילמה את אירמה, זכתה בפרס טוני לדמות נשית ראשית במחזמר והמחזמר היה מועמד לשש קטגוריות נוספות, בהן המחזה הטוב ביותר.

בישראל

ב-1962 הועלה המחזמר בתיאטרון הבימה בתרגומם של חיים חפר ודן בן אמוץ בבימויו של אברהם ניניו ועם אריק איינשטיין כנסטור והשחקניות/זמרות דינה דורון, גאולה נוני ושרה אמן כאירמה. עוד שיחקו בהפקה זו שלמה בר-שביט, יהודה אפרוני, שי דנון ואחרים.
ב-1971 הועלה המחזמר בהפקת אברהם דשא (פשנל), תחת השם "אירמה לה דוס מיפו", בכיכובם של גדי יגיל ורבקה זוהר.
ב-1987 הועלה המחזמר בהפקה רחבת-ממדים על בימת היכל התרבות בבימויו של צדי צרפתי עם חנה לסלאו כאירמה ומשה בקר כנסטור.
ב-2001 העלה את המחזמר תיאטרון חיפה בבימוי רוני ניניו ועם תפאורה של סבטלנה ברגר, עם רמה מסינגר ודני שטג בתפקידים הראשיים.
גיאה

מקור השם

יש הסבורים שמקור השם גיאה ביישוב "גיא" הנזכר בתנ"ך בספר שמואל, כאשר לאחר ניצחון דוד את גולית רדפו בני ישראל אחר פלשתים עד המקום הנמוך ביותר לפני אשקלון (גיאה), ונאמר: "וַיִּרְדְּפוּ אֶת-הַפְּלִשְׁתִּים, עַד-בּוֹאֲךָ גַיְא" (שמואל א יז נב).

היסטוריה

המושב הוקם בשנת 1949 על ידי עולים ניצולי שואה, יוצאי הונגריה וצ'כוסלובקיה. במהלך השנים התווספו לו עולים יוצאי מדינות נוספות, כמו רומניה, פולין, מרוקו, אוסטריה, אירן ותימן. בשנים מאוחרות יותר הצטרפו למושב משפחות ילידות הארץ.
המתיישבים הראשונים התמודדו עם בעיות מגורים, פרנסה, חורפים קשים (לרבות שטפונות והצפות מהגשמים, שניתקו את המושב מן החוץ למשך ימים שלמים). תושבי המושב סבלו בשנים הראשונות, כמו תושבי מושבי עולים אחרים באותן שנים, מהיעדר תשתיות בסיסיות כמו מים, חשמל, גז, טלפון וכו'. שירותים היו בדרך כלל במבנה פח או עץ מחוץ למגורים, וכן ברז יחיד ששימש לכל צורכי המים לרבות רחצה ומקלחת, מחוץ למבנה. בשנות החמישים (עד מבצע סיני) סבלו התושבים, כמו תושבי יישובים אחרים בסביבה מגנבות חקלאיות (בעיקר פרות ועגלות) של מסתתנים שהגיעו מרצועת עזה. כמו כן היו אירועי פח"ע לרבות מעשי רצח וחבלה במשאבות מים של ה"פדאיון" שהגיעו משם. פעילות עוינות זו הביאה להקמת משמר אזרחי, שהורכב מחברי המושב שאומנו בנשק ויצאו כל אחד בתורו לשמירה בלילות.
בשנים 1950–1961 התקיימו בגיאה מוסדות חינוך (על אף מיעוט תושבים) גן ילדים ובית ספר ממלכתי יסודי. מייסד בית הספר היה המורה והמנהל דב אלוני, שגם לימד, חינך, פיתח את בית הספר לרבות הקמה והנחיה ישירה של חוגי מלאכה, ציור, מוזיקה, דרמה, טיולים ברחבי הארץ וכיוצא בזה, יחד עם צוות מורים מצומצם, מבוסס בעיקר על מורות חיילות. מסיבות של ייעול וחוסר תקצוב, ובעיקר מהחלטות שלטוניות, נאלץ בית הספר הממלכתי בשנת 1961 לסגור את שעריו והתלמידים הסתפחו לבתי ספר אזוריים ביישובים בסביבה כמו בנהורה ובניצנים.
המרפאה המשותפת למושבים גיאה, בית שקמה ותלמי יפה נוהלה עד סוף שנות השמונים, בידי גברת חוה דוב, שהייתה דמות דומיננטית ביישוב, שמשה כאחות המושב וישובים קרובים בסביבה והייתה וגם פעילה מרכזית בוועדת התרבות ובתחומי חברה אחרים של המושב.
מרבית המשפחות הראשונות התפרנסו בעיקר מרפתות לחלב (פרות) ולולי תרנגולות (ביצים ובשר), אך גם מענפי חקלאות נוספים כגון פרדסים ומטעים, גדולי שדה, ירקות ואף מחממות פרחים.

המושב כיום

כיום מעט מאוד משקים במושב מתפרנסים אך ורק מחקלאות, בין השאר בשל התדרדרות מצב החקלאות במדינה. רוב התושבים היום הם בנים ונכדים ממשיכים, או תושבים חדשים שהגיעו מן העיר וממשיכים בפרנסתם המקורית.
המושב נמנה עם יישובי עוטף עזה, וסבל בשנים שלפני מבצע "צוק איתן", כמו כל היישובים בסביבה מירי פצמ"רים וטילים מתוך עזה.
בגיאה פועלים מספר מוסדות-שירות לרווחת התושבים, בהם: קופת חולים, מגרש ספורט, אולם ספורט, מועדון, מזכירות וצרכנייה. כמו כן, שופץ בית הכנסת במושב, ונבנה גן ילדים חדש, מגרש הספורט (שסגור לרוב) ולפני כ-2 עשורים גם שכונה חדה (שכונת הבנים) המכונה "ההרחבה".
המושב מהווה חלק מהמועצה האזורית חוף אשקלון, ופועלת בו תנועת הנוער בני המושבים.
בוריס גודונוב

ביוגרפיה

גודונוב נולד למשפחת אצולה בעלת אחוזה בגודל בינוני. עם הנהגת משטר האופריצ'נינה על ידי איוואן הרביעי הוא הצטרף לשורותיו. גודונוב נשא לאישה את מריה סקורטובה-בלסקי, בתו של מליוטה סקורטוב שהיה מהמקורבים לאיוואן הרביעי, והתקדם בחצר הצאר. בשנת 1580 בחר איוואן הרביעי את אחותו של גודונוב, אירינה להיות אשתו של בנו פיודור. גודונוב קודם לדרגת בויארין - הדרגה הגבוה באצולה הרוסית. הוא נכח באירוע שבמהלכו הרג איוואן הרביעי את בנו איוואן, אך התערבותו לא עצרה את הצאר מהריגת בנו.
הוא התמנה כעוצר של הצאר פיודור הראשון, שלא היה מתאים לניהול המדינה ולכן מינה לו אביו חמישה עוצרים. גודונוב היה דומיננטי מאוד ותוך שנה גירש את כל שותפיו, והשתלט מעשית על כס המלוכה (1585). לאיוואן הרביעי היה בן נוסף - דמיטרי. גודונוב שלח אותו עם אמו לגלות, ולאחר זמן מה הוא נהרג. על אף שלא ידוע מי היה האחראי לרצח, יש שתלו את האשמה בגודונוב לאור המניע הברור שלו.
בשנת 1598 מת פיודור, וכס השלטון עבר לאשתו אירינה (שהייתה אחות של גודונוב) אך לאחר 9 ימים היא התנזרה. ב-17 בפברואר 1598 נבחר גודונוב להיות צאר באופן חוקי בהחלטת זמסקי סובור. בכך פסק שלטון שושלת רוריק ברוסיה.
מדיניותו של בוריס גודונוב הייתה חיזוק המדינה. בהנחייתו, עוד בתקופת היותו של פיודור הראשון צאר רוסיה, החלו בבניית ערים ומבצרים בגבול הדרומי וורונז' (1585), בלגורוד (1596), בהתיישבות מסיבית באזורים דרומית לריאזן, ובהקמת עיר חדשה טומסק בסיביר ועוד. גודונוב יזם מלחמה עם שוודיה במטרה להשיב את השטחים שאיבדה רוסיה במלחמת ליבוניה, והצליח להחזיר לרוסיה הצארית שטחים ומבצרים לאורך החוף הבלטי. הוא הנהיג מדיניות של התקרבות למערב והזמין מספר אנשים מאירופה לרוסיה.
בשנת 1601 החורף היה מוקדם וקר במיוחד, וגם האביב היה גשום מאוד. גם בשנת 1602 התנאים האקלימיים היו קשים. כתוצאה מכך החל רעב ברוסיה ומחירי הלחם נסקו לפי 100. רק במוסקבה נפטרו מרעב מעל 100 אלף איש. לאור המצב הקשה החלו להתפשט שמועות שהנסיך דמיטרי לא נהרג ולכן בוריס גודונוב צאר לא חוקי. כמו כן, בהתאם לשמועות, האירועים האקלימיים הקשים הם למעשה עונש מאלוהים על כך שבכס המדינה יושב צאר לא חוקי. בשנת 1604 התפשטו השמועות שהנסיך דמיטרי חי אצל הקוזאקים ובכוונתו לחזור לשלטון. ב-16 באוקטובר 1604 צבאו של דמיטרי הכוזב הראשון החל לנוע לכיוון מוסקבה בתמיכת הפולנים והקוזאקים בטענה שהוא המיועד להיות הצאר. הדבר היה למעשה תחילת מלחמת רוסיה-פולין (1605 - 1618) שבתחילתה מלך פולין השתמש בצבאות פרטיים לקידום מטרותיו. בקרב שהתרחש בינואר 1605 כוחותיו של גודונוב ניצחו אך לא ידעו לנצל את ההצלחה ולהביס את הנסיך הכוזב באופן סופי.
ב-13 באפריל 1605 מת בוריס, ובנו הצעיר פיודור השני, החל בכהונתו הקצרה.
דמותו של בוריס גודונוב שימשה בסיס למחזה "בוריס גודונוב" מאת פושקין, שלאחר מכן גם עובד לאופרה "בוריס גודונוב" על ידי מוסורגסקי. בנוסף קורות עלייתו לשלטון עובדו גם לסדרת הטלוויזיה "גודונוב" בכיכובו של סרגיי בזרוקוב.
כוח הייצוב

כוח הייצוב (Stabilization Force; SFOR) היה כוח רב-לאומי של נאט"ו לשמירה על השלום שהוצב בבוסניה והרצגובינה לאחר מלחמת בוסניה. על אף שארגון נאט"ו עמד בראש הכוח, השתתפו בו גם חיילים ממדינות שאינן חברות נאט"ו.

משימה

המשימה המוצהרת של כוח הייצוב הייתה "להרתיע עוינים, לייצב את השלום, לתרום לסביבה מאובטחת על ידי נוכחות צבאית מתמשכת באזורי האחריות, תמיכה באזורי מפתח כולל ארגונים אזרחיים, ולחתור לקראת שלום ארוך טווח, מבלי שיהיה צורך בכוחות נאט"ו בבוסניה והרצגובינה".
יוסף אבן צדיק

רבי יוסף אבן צדיק (נפטר בשנת 1149) היה דיין, משורר ופילוסוף יהודי בספרד בימי הביניים. הוא מחבר הספר "עולם הקטן" שבו שיטה נאו-אפלטונית ביסודה, המעורבת עם אריסטוטליות ותורות מועתזיליות.

שיריו

יוסף אבן צדיק נמנה עם משוררי תור הזהב של יהדות ספרד. בין שיריו: "אין די לחילי"; "תאוה לָנֶה"; "נומי, אהה, נגזל"; "יפתה עלמת חן".

ספריו

הספר "עולם הקטן" נכתב בשפה הערבית, ומקורו אבד. תורגם על ידי ר' משה אבן תיבון. יצא לאור לראשונה על ידי ר' אהרן ילינק, לפסיא ה'תרי"ד (1856).הספר הודפס מספר פעמים. הספר באתר Hebrew Books
גולדפילד

גולדפילד (מאנגלית: Gold-filled, מילוי-זהב) הוא מין מבנה מתכתי המשמש לבניית תכשיטים, בו זהב המחובר בחום ובלחץ למתכת בסיס אחרת כגון פליז. הזהב הוא השכבה החיצונית, כלומר הציפוי, בדרך כלל בין 10 ל-14 קרט. השיטה מאפשרת להוריד משמעותית את מחיר התכשיט.
תכשיט גולדפילד מכיל לפחות 5% זהב 12 קרט ומעלה, או לחלופין לפחות 10% זהב 10 קרט, כך שהציפוי עבה מספיק כדי למנוע קילוף, התחמצנות והשחרה.
מכיוון שזהב 12 קרט מכיל כ-50% זהב טהור, תכשיט גולדפילד יכיל כ-2.5% עד 5% זהב.
לרוב משתמשים בנחושת או פליז לשכבה הפנימית, כך שמתקבלת מתכת הנראית כזהב במחיר זול בהרבה. בעבר גם כסף סטרלינג שימש כבסיס, אך בהיותו יקר יותר השימוש לא נפוץ כיום.
תכשיט גולדפילד יכול] לעמוד כ-30 שנה בשימוש יומיומי ללא שחיקה משמעותית.
אשר גל

אשר גל (נולד ב-1 באוגוסט 1952) הוא משורר ומתרגם.

ביוגרפיה

אשר גל נולד בתל אביב ב-1 באוגוסט 1952. הוא בעל תואר שני בקולנוע מאוניברסיטת תל אביב, ומשמש מורה לקולנוע ומרכז מגמת הקולנוע, בבית הספר התיכון ברנקו וייס ע"ש הרצוג, שבמועצה האזורית גזר. 
גל הוא בוגר כיתת השירה הראשונה של הליקון (תשנ"ד). בנוסף לכתיבת שירה, הוא מתרגם שירה מיידיש לעברית. שירים ותרגומים שלו ראו אור בכתבי עת, בהם "הליקון", "מאזנים", "עיתון 77", "גג" ו"ביטאון שירה". כמו כן התפרסמו שיריו באנתולוגיה מקוונת לשירה עברית ובאתרי אינטרנט נוספים. ב-2002 זכה במקום השני בתחרות "שירים באור מלא" של מפעל הפיס.
נכון למאי 2016 ראו אור שלושה ספרי שירה שלו. בשירתו משתקפת אהבה לקולנוע ישן. שירתו מתאפיינת בחיפוש אחר מציאות נוסטלגית ורומנטית, זאת לעיתים כאנטי-תזה למציאות הממשית.
ספר הנייר

ספר הנייר הוא ספר הלכה של אחד מבעלי התוספות בצרפת בשלהי המאה ה-13. מחברו אינו ידוע וכך גם שמו המקורי של הספר.
הספר כולל ארבעים וארבעה פרקים ("סימנים") ועוסק בהלכות שבת ומועד, כשרות, טהרת המשפחה, אישות, ועוד.

תוכן הספר וקורותיו

ייחודו של הספר בהיותו ספר הלכה מבית מדרשם של בעלי התוספות, שעסקו בעיקר בפרשנות התלמוד ובדרך כלל לא כתבו ספרי הלכה.
בפסקיו הרבה להסתמך על הרי"ף, הרמב"ם והסמ"ג. מבין בעלי התוספות הרבה לצטט את רבי שמשון משאנץ. הוא מזכיר גם מספר פעמים חכם בשם רבי ברוך חיים בן ר' מנחם, תלמידו של רבי שמשון, שאינו ידוע ממקור אחר.
הספר מוזכר פעמים מועטות בספרות התורנית (כגון על ידי המהרי"ק) והשפעתו הייתה מצומצמת, כנראה בגלל הרדיפות כנגד יהודי צרפת בזמנו.
כפי הנראה, השם "ספר הנייר" אינו שמו המקורי, המעתיק בכת"י בודליאן: כתב "כתבתי ספר זה ולא ידעתי שמו, אכן שמעתי מאחורי הפרגוד שקורין אותו ספר פאפייר (נייר בצרפתית)" וכן בכת"י גינצבורג: "אין אנו יודעין את שמו, אבל נמצא כתוב בנייר והעתיקו אותו הרבה במדינת צרפת ובעבור שלא ידעו שמו קראו שמו ספר פאפייר". ייתכן שהשם נובע מכך שבאותה תקופה לערך התחילו בצרפת לכתוב ספרים על נייר (במקום קלף או פפירוס), ולכן עובדת היותו של ספר זה כתוב על נייר הייתה דבר מיוחד שבגינו ידעו האנשים באיזה ספר מדובר. מתאריכי שטרות שנרשמו בספר עולה כי נכתב לכל המאוחר בשנת ה'ס"ז (1307). לספר נוספו במהלך המאה ה-14 "הגהות" שהן הערות השלמה לספר, מאת מחבר שאף הוא בלתי ידוע. בחלק מכתבי היד ה"הגהות" נערכו והתמזגו בגוף הספר. הספר כולל נוסחאות של שטרות שונים, ובכתבי היד יש הבדלים בין המקומות והתאריכים בשטרות אלו, שהותאמו כנראה לזמנו ומקומו של המעתיק. מן ההבדלים הללו ניתן ללמוד על תפוצת הספר בערים שונות בצרפת.
במשך שש מאות שנה היה הספר בכתבי יד. חלק מן הספר יצא לאור בהוצאת מכון סורא והישיבה-אוניברסיטה (ניו יורק, תשכ"א). הרב ד"ר גרשון אפפל ההדיר את הספר בשלמותו בהוצאת מכון ירושלים (תשנ"ד ומהדורה מתוקנת בתשס"א). נכלל גם בפרויקט השו"ת.

לקריאה נוספת

מבוא למהדורת מכון ירושלים, עמ' 13 - 38.
מונסטר (אלזס)

גאוגרפיה

מונסטר ממוקמת במרכז עמק בו זורם נהר פשט, אחד מיובלי נהר איל, שנכנס ממישור אלזס אל הרי הווז' הגבוהים ומסתיים בפסגת אונק, השלישית בגובהה ברכס הרי הווז'. במונסטר מתאחדים שני יובלי הפשט, הפשט הקטן והפשט הגדול.
העיר נמצאת כ-10 קילומטר ממערב לקולמר.
למרות שיוכה של העיר לאלזס, התרבות בעיר נפרדת מזו של ערי אלזס בעקבות האופי ההררי של העיר שהיקנה לה את הכינוי "שווייץ הקטנה", בנוסף לעיר מסורת העולה למאה ה-9 של עשיית גבינות ובמיוחד את הגבינה שנקראה על שם העיר גבינת מונסטר.

היסטוריה

מקור השם של העיר הוא מהפרובינציה האירית מנסטר, ולא קשורה כלל לעיר מינסטר (Münster) הגרמניה. נזירים אירים שהגיעו לאזור יחד עם סמסון מדול, החליטו להקים במקום מנזר. 
כעיר מוקפת חומה משנת 1308 היא הייתה ממייסדות הדקאפול בתקופת האימפריה הרומית הקדושה ב-1354.
במאה השש עשרה העיר עברה רפורמה פרוטסטנטית ובעיר התחוללו קרבות במסגרת מלחמת שלושים השנים בין הקתולים לפרוטסטנטים. 
המנזר של מונסטר נסגר ב-1791.
קרבות מלחמת העולם הראשונה הביאו להרס של 85% מהעיר ואוכלוסיית העיר צנחה ב-2,000 תושבים מהמפקד של שנת 1910 למפקד של 1921. גם מלחמת העולם השנייה הביאה למונסטר הרס רב. עד 2011, אוכלוסיית העיר לא חזרה לכמות שהייתה לפני שתי מלחמות העולם.
דייב בינג

ביוגרפיה

בינג נולד וגדל בוושינגטון די. סי., שם אביו היה בנאי. בגיל חמש נפצע בעין ימין ומאז ראייתו בעין זו מטושטשת. הוא למד בתיכון ספינגרן (Spingarn) שם החל בשנת 1959 לשחק כדורסל. לאחר מכן למד באוניברסיטת סירקיוז, שם שיחק בנבחרת הכדורסל של האוניברסיטה. בשנת 1966 הצטרף לקבוצת ה-NBA הדטרויט פיסטונס ובאותה שנה זכה בתואר רוקי השנה ב-NBA. הוא שיחק שנתיים בוושינגטון ויזארדס ושנה בבוסטון סלטיקס.
בשנת 1980 לאחר שסיים את קריירת המשחק שלו פתח חברה בשם Bing Steel, אשר כעבור כמה שנים שינתה את שמה ל-Bing Group והייתה לאחד מספקיות המתכת הגדולות בארצות הברית לתעשיית הרכב.
באוקטובר 2008 הכריז בינג כי יתמודד על תפקיד ראשות עיריית דטרויט. בפברואר 2009 זכה בפריימריז ובמאי ניצח את המועמד השני אשר שימש כראש עיר זמני באותו זמן. בנובמבר 2009 נבחר בשנית, הפעם לכהונה מלאה.