google/wiki40b huggingface dataset:
משפחת קאפור

משפחת קאפור היא משפחת בידור הודית בעלת היסטוריה ארוכה בקולנוע ההודי. בני משפחה רבים היו בעלי קריירות מצליחות כשחקנים, כבמאי קולנוע וכמפיקים.

רקע

המשפחה היא ממוצא פנג'אבי הינדואי. ראשון בני המשפחה לפתח קריירה בסרטי קולנוע הוא פרטהוויראג' קאפור. הוא נולד ב-1906 בסאמונדרי, במחוז פנג'אב של הודו הבריטית. אביו, באששוורנאת' קאפור, היה שוטר במשטרה האימפריאלית ההודית  בעיר פשאוור; סבו היה פקיד מס בסאמונדרי. תפקידו הראשי הראשון של פרטהוויראג' בסרט היה בשנת 1929 בסרט "Cinema Girl".
כל שלושת בניו של פרטהוויראג', ראג' קאפור, שאשי קאפור ושאמי קאפור, פתחו בקריירות מצליחות בתעשיית הקולנוע ההודית. ראג' קאפור ידוע כ"השחקן הגדול ביותר של הקולנוע ההודי", והוא פתח בקריירה מצליחה מאוד כשחקן, כבמאי וכמפיק.
בניו של ראג', רנדהיר קאפור ורישי קאפור, היו גם הם שחקנים ידועים; בנו הצעיר ביותר, ראג'יב קאפור, היה אף הוא שחקן, אך לא מצליח כאחיו. אחות נוספת, ריטו ננדה, היא אשת עסקים בתחום הביטוח. בתו של רישי, סנג'נה קאפור, הייתה גם היא לשחקנית קולנוע, אף על פי שהקריירה שלה הייתה קצרה למדי.
רנדהיר נשוי לבאביטה, גם היא שחקנית מצליחה. לרנדהיר ולבאביטה שתי בנות: קאריסמה קאפור וקארינה קאפור; שתיהן מצאו הצלחה בתעשיית הקולנוע. רישי קאפור נישא לניטו סינג, ובנם רנביר קאפור, ביסס לעצמו מעמד של שחקן בוליוודי מצליח.
ניקיל ננדה, בנה של ריטו ננדה (לשעבר קאפור), בתו של ראג', הוא איש עסקים. נשוי לשוויטה ננדה באצ'אן, בתם של אמיטאב באצ'אן ושל ג'איה באצ'אן-בהדורי.
אגודת הירח של ברמינגהאם

אגודת הירח של ברמינגהאם (באנגלית: Lunar Society of Birmingham) הייתה מועדון אקסקלוסיבי של דמויות בולטות בחברת ההשכלה הגבוהה של בריטניה התיכונה (המידלדנס)  שהתכנס בברמינגהאם בסוף התקופה המוגדרת כעידן הנאורות.
האגודה כללה תעשיינים, פילוסופים, חוקרי טבע ואנשי רוח, שנפגשו בקביעות בין השנים 1765–1813. שם האגודה נקבע ב-1775 בשל מועדי המפגשים שנקבעו לאמצע החודש, כדי לאפשר לחברי הקבוצה להגיע באור ירח מלא למפגשי ארוחת הערב של האגודה, בבטחה יחסית בהיעדר תאורת רחוב. חברי האגודה כינו את עצמם "לונטיקים", "lunarticks", במין הומור עצמי שאפשר משחק מילים עם "lunatics" שמשמעותו "מטורפים".
אגודת הירח התנהלה ברמות שונות של ארגון על פני תקופה של חמישים שנה, אך מאחר שלא הייתה אגודה פורמלית ולא קיימה חוקה או פרוטוקולים של ישיבותיה, הסימוכין להשתייכות אישים לאגודה נובעים רק מתכתובות פנימיות בין חבריה, וקיימת מחלוקת בין היסטוריונים באשר להגדרת אישים מסוימים כחברי אגודת הירח. גם באשר לתאריך המדויק להפסקת התכנסויותיה שוררת אי בהירות.
למרות חוסר הוודאות הזה, ארבעה עשר אנשים זוהו כמשתתפים קבועים בפגישות אגודת הירח, על פני תקופה ארוכה במהלך התקופה הפורה ביותר שלה: מת'יו בולטון , ארסמוס דרווין, תומאס דיי, ריצ'רד לובל אדג'וורת , סמואל גלטון ג'וניור , ג'יימס קייר , ג'וזף פריסטלי, ויליאם סמול , ג'ונתן סטוקס , ג'יימס ואט, ג'וזאיה וג'ווד, ג'ון וייטהורסט  וויליאם וית'רינג .
מפגשי האגודה התקיימו במקומות שונים, בביתו של ארסמוס דרווין שבליצ'פילד , בביתו של מת'יו בולטון ובמקומות מפורסמים נוספים.
בית יעקב הישן

היסטוריה

בעבר ביהדות האורתודוקסית והחרדית לא היה נהוג לשלוח את הבנות למוסד לימודי, ואת ידיעותיהן והשכלתן רכשו בביתן.
בשנת תרס"ג בצל מאבקי החינוך ביישוב הישן בירושלים, החליטו "אגודת בני תורה בירושלים", לייסד גן ילדים לבני היישוב הישן, כאלטרנטיבה למוסדות החינוך שנפתחו על ידי הציונים והמשכילים. החלטה זו לא יצאה לפועל למעשה. בשנת תרע"ח, החל הרב בן ציון ידלר שהיה מחברי האגודה, לפעול שוב בנושא, כשהפעם התגייס לעזרתו הרב יוסף חיים זוננפלד, ופתח בית חינוך לבנות בשם "חדר לבנות ישראל". בתחילתו עורר המוסד חשש בקרב יהודי היישוב הישן, שפחדו מחדשנות זו, והמוסד נפתח עם 10-15 בנות בלבד. המחנכת הראשונה הייתה נערה שהייתה בעלת גישה חינוכית. בראשיתו שכן ברחוב סלנט שבפאתי שכונת מאה שערים. בהמשך החלו חרדי ירושלים לשלוח יותר ויותר את בנותיהם למוסד והוא מנה מאות בנות. תוכני הלימוד היו תפילה, תורה, מוסר ודרך ארץ, דינים, כתיבה וחשבון. שפת הלימוד הייתה יידיש, והייתה הקפדה לא לומר אפילו "שלום" או "מורה" בעברית. כמו כן נפתח בית מלאכה ללימוד ריקמה ותפירה. באותן השנים כונה בית הספר על שם מייסדו "ר' בן ציון יאדלער'ס חיידר". המוסד התנהל בהשגחת הרב זוננפלד והרב יצחק ירוחם דיסקין ובתקנות בית הספר נכתב שבכל חצי שנה מנהלי בית הספר יערכו ישיבה יחד עם חברי הבד"צ לדון על ענייני בית הספר וחיזוקו.
בתקנון בית הספר נקבע שאין לקרוא למוסד "בית ספר" או "שוהלע" (בית ספר ביידיש), אלא "חיידר", כשם המוסדות המקבילים לבנים.

כיום

בית הספר והתיכון נמצאים כיום בפאתי שכונת בית ישראל, בסמוך לקריית שומרי אמונים. בית הספר נחשב לבין האדוקים שבמוסדות המשתייכים לעדה החרדית, למעט בנות ירושלים. בבית הספר  לומדים בעיקר לימודי קודש הכוללים דינים, פירושי תהילים, פרקי אבות, חומש, ספרי מוסר ועוד וכן לימודי חול אשר נלמדים ברמה נמוכה יחסית לבית יעקב.
בבנין בית הספר יש אולם שמחות, המשמש בדרך כלל לאירועים קטנים, ולעיתים אף לעריכת חתונות.
בביתר עילית ובבית שמש נפתחו מוסדות בשם זהה.
קשיבות

קְשיבוּת, הידועה גם בשמות מודעות קשובה או מָיינְדְפוּלְנֶס (מאנגלית: Mindfulness) היא תהליך פסיכולוגי של הבאת תשומת לב מכוונת ובלתי שיפוטית לחוויות המתרחשות בזמן הווה. אפשר לטפח קשיבות באמצעות תרגילי מדיטציה. 
המילה "קשיבות" היא תרגום של המונח הבודהיסטי סאטי אשר בשפת הפאלי מתייחס לאחד משמונת החלקים של הדרך המתומנת האצילה. מאז שנות השבעים של המאה ה-20 הקשיבות מתייחסת גם לטכניקות וגישות בפסיכותרפיה ורפואת גוף-נפש, כגון הפחתת מתחים באמצעות מודעות קשובה (MBSR),‏ טיפול קוגניטיבי מבוסס קשיבות (MBCT) ותרפיה התנהגותית דיאלקטית (DBT). 
מיינדפולנס הולך ונפוץ היום גם במסגרות חינוכיות למן גילאי גן ועד לחינוך הגבוה בארץ ובעולם.

מאפייני הקשיבות

התודעה האנושית נוטה לקפוץ ממקום למקום, וטכניקת הקשיבות מאפשרת תשומת לב לחוויה המיידית. עקרונותיה העיקריים הם להתגבר על ההרגל האנושי להתבונן מתוך ביקורת, השוואה ושיפוט כלפי העולם באמצעות טכניקה של אימון התודעה להישאר במצב קיים. הבודהיזם טוען שאנחנו מצוידים ביכולת להתבוננות פנימית בקור רוח, נדיבות, קבלה וסקרנות המוליכים למצב של רוגע ושלווה. הקשב יכול להיות מיושם בכל דבר שהאדם עושה, ומאפשר לו לחוות את החוויה באופן מלא יותר. כל פעם שמחשבותיו של האדם נודדות למקום אחר הוא מנסה להחזיר את תשומת לבו לחוויה בהווה. כאשר האדם מתחיל לשחרר את עצמו מהתמקדות באגו שלו, הוא חווה מצב של צפייה וסקרנות במתרחש סביבו.
הרצון להגביר את היכולת להגיע למצב של קשיבות צובר לאחרונה פופולריות גם כפרקטיקה בחיי היומיום, מלבד שימושיה במדיטציה ותובנה בודהיסטית והיישום שלה בפסיכולוגיה קלינית. מחקרים הוכיחו את היתרונות הנפשיים של הקשיבות כדרך להפחית מתחים, חרדה ודיכאון. תוכניות שונות להגברת קשיבות מיושמות באופן נרחב בבתי ספר, בתי סהר, בתי חולים, מרכזים לקשישים, ומקומות נוספים. תוכניות טיפול בתחום בריאות הנפש מלמדות מיומנויות אלה באופן עצמאי מהמסורות התרבותיות הבודהיסטיות.

קשיבות בחינוך

בשנים האחרונות הקשיבות הולכת ומופיעה במסגרות חינוכיות בארץ ובעולם. רוב היישומים של הפרקטיקה מתבססים על ממצאים מחקריים המעידים על כך שקשיבות מפחיתה מתחים, מעלה את הריכוז ועשויה גם לתרום להישגים אקדמיים. קיימות, עם-זאת, גם גישות מרחיבות יותר שבהן קשיבות נתפסת כגישה חינוכית כללית ובין מטרותיה הבנה עצמית, טיפוח חמלה והבנת האחר, ומעורבות חברתית.
חרמן סאנצ'ס

קריירה

הישגו המשמעותי הראשון של סאנצ'ס בזירה הבינלאומית היה במשחקי מרכז אמריקה והקריביים שנערכו בשנת 2010 במאיאגואס שבפוארטו ריקו, כשזכה, יחד עם גארסיה, במדליית הזהב בקפיצות הסינכרוניות מ-10 מטרים. במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו ב-2011 בעיר הולדתו, גוודלחרה, זכה סאנצ'ס בשתי מדליות זהב, הן במקצה היחידים והן בקפיצות הסינכרוניות, יחד עם גארסיה. באליפות העולם שנערכה באותה שנה בשנחאי סיימו גארסיה וסאנצ'ס במקום השביעי.
באולימפיאדת לונדון (2012) סיים במקום ה-14, ויחד עם גארסיה זכה במדליית הכסף בקפיצות הסינכרוניות. באליפות העולם שנערכה בברצלונה ב-2013 סיים במקום הרביעי הן במקצה היחידים והן בקפיצות הסינכרוניות עם גארסיה. 
באליפות העולם שנערכה בקאזאן ב-2015 זכו סאנצ'ס וגארסיה במדליית כסף נוספת. באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) זכה במדליית הכסף בקפיצות ליחידים, ויחד עם גארסיה סיים במקום החמישי בקפיצות הסינכרוניות.
סמל גאנה

סמל גאנה הוענק רשמית למדינה ב-4 במרץ 1957 על ידי מלכת בריטניה, המלכה אליזבת השנייה.
הסמל הוא שלט אצולה כחול, המחולק לארבעה רביעים על ידי צלב ג'ורג' הקדוש בעל קצה מוזהב.
במרכז הצלב מצוי אריה מוזהב המסמל את הממלכה המאוחדת, ואת הקשר בין גאנה לבין מדינות חבר העמים הבריטי.
הרביע הראשון (השמאלי העליון) מכיל חרב המכונה "אוקיאמה" המשמשת בטקסים מקומיים. חרב זו מסמלת את הממשל המקומי בגאנה, בעוד שהרביע הימני העליון מציג טירה על שפת הים - טירה זו מייצגת את ארמון המלוכה באקרה לחופי מפרץ גינאה - טירה זו מסמלת את הממשל הלאומי של גאנה.
הרביע השלישי (השמאלי התחתון) מציג עץ קקאו המסמל את העושר החקלאי של גאנה. הרביע הרביעי (הימני התחתון) מציג מכרה זהב המסמל את עושר המחצבים של המדינה.
מעל הדגל חרוזים בצבעי הלאום של גאנה: אדום, ירוק וזהב (צבעי דגל גאנה) ומעליהם כוכב בן חמישה קצוות עם גבול מוזהב המסמל את חירות מדינות אפריקה.
לסמל שני תומכים - עיטים שלצווארם רצועה בצבעי המדינה, ואליה מחוברים כוכבים שחורים.
העיטים מחזיקים קלף שעליו רשום מוטו המדינה באנגלית: FREEDOM AND JUSTICE ("חירות וצדק").
מכון קרולינסקה

מכון קרולינסקה (בשוודית: Karolinska Institutet) הוא אחד ממכוני המחקר הרפואי הגדולים באירופה. המכון נוסד בשנת 1810 על האי קונגסהולם באגם מלארן, ממערב לסטוקהולם, שוודיה. הקמפוס המרכזי הועתק מאוחר יותר ליישוב סולנה במחוז סטוקהולם, וקמפוס נוסף בפלמינגסברג, מדרום לבירה.
ועדה מטעם מכון קרולינסקה היא שבוחרת מדי שנה את הזוכים בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה.
בית החולים האוניברסיטאי קרולינסקה, הנמצא בסולנה, משמש כאתר להוראה ולמחקר במכון. במכון קרולינסקה מוכשרים כ-30 אחוז מכלל הרופאים בשוודיה, וכ-40 מכלל המחקר הרפואי במדינה מתקיים בין כותלי המוסד. בעוד שמרבית תוכניות לימודי הרפואה מתקיימות בשוודית, רוב הלימודים המחקריים, לקראת תואר דוקטור בפילוסופיה מתקיימים באנגלית. על פי הדירוג האקדמי של אוניברסיטאות בעולם, מכון קרולינסקה היא האוניברסיטה הטובה ביותר באירופה ללימודי רפואה ורוקחות, ומדורגת במקום האחד עשר בעולם בתחום זה.
היפותרמיה

טיפול

היפותרמיה מהווה אחד מקודקודי משולש המוות.
יואניס מטאקסס

קריירה צבאית

מטאקסס נולד באיתקה, והיה לחייל מקצועי. בתחילה לחם במלחמה נגד טורקיה ב-1897. הוא נשלח ללימודים באימפריה הגרמנית ושב על מנת להצטרף אל המטה הכללי, כחלק מהליך המודרניזציה של הצבא היווני לפני מלחמות הבלקן, בהן השתתף באופן פעיל. הוא מונה לראש המטה הכללי של הצבא היווני ב-1913, ומונה לדרגת גנרל ב-1916.
בהשקפתו היה מטאקסס מלוכן שתמך במלך קונסטנטינוס, וגרמנופיל, שהתנגד להתערבותה של יוון במלחמת העולם הראשונה לצד בריטניה. כאשר ביוני 1917, הודח קונסטנטינוס על ידי מעצמות ההסכמה, בגלל התנגדותו להשתתפות במלחמה לצד בריטניה, יצא מטאקסס בעקבות המלך לגלות. שניהם שבו ליוון בשנת 1920, כאשר קיבלה שוב יוון את המשטר המלוכני. ב-1922 נכנס מטקסס לפוליטיקה וייסד את מפלגת "החושבים החופשיים" ב-1923. עם נפילתה של המלוכה סמוך לאחר מכן עזב שוב מטקסס את יוון, אך שב ואף שימש כשר במשטר הרפובליקני ב-1928.
יחסי אינדונזיה–אפגניסטן

היסטוריה

אפגניסטן הייתה אחת מהמדינות הראשונות שהכירו בעצמאות אינדונזיה בשנת 1949. שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים בשנת 1954. באותה שנה, אפגניסטן הקימה את שגרירותה בג'קרטה. ב-24 באפריל 1955, נחתם ההסכם הידידות הראשון בין המדינות. אינדונזיה תמכה באפגניסטן במהלך מלחמת אפגניסטן.
ב-1961, נשיאו הראשון של אינדונזיה ביקר באפגניסטן. בינואר 2018, נשיא אינדונזיה הנוכחי, ג'וקו וידודו, ביקר באפגניסטן.
הרמן הלמס

ביוגרפיה

הלמס נולד בברוקלין אך בילה את רוב ילדותו בהמבורג, גרמניה ובהליפאקס, קנדה, שם לימד אותו אחד מחבריו לספסל הלימודים את משחק השחמט. הוא חזר לברוקלין בגיל 17. הישגו הראשון הראוי לציון היה כחבר במועדון השחמט של ברוקלין שזכה בליגת השחמט של ניו יורק בשנת 1894–1895, כאשר קפטן הקבוצה היה הרי נלסון פילסבורי.
כשחקן ניצח הלמס פעמיים באליפות מדינת ניו יורק והיה ברמת אמן, עם דגש על סגנון התקפי חריף. במהלך הקריירה שלו ניצח הלמס שחקנים כהרי נלסון פילסבורי ופרנק מרשל.
הלמס ניצח באליפות מדינת ניו יורק בשנים 1906 ו-1925. הלמס ייצג את ארצות הברית בחמש התמודדויות באמצעות כבלים מול אנגליה, בתחילת המאה ה-20'. הלמס פרש מהתמודדות שחמטאית רצינית בשנות ה-40 לחייו אך המשיך לשחק בתחרויות בזק במועדון פרנק מרשל עד לשנות השמונים המאוחרות לחייו.
הלמס שימש ככתב השחמט של העיתון New York Times במשך למעלה מ-50 שנים, עד שנת 1962. הלמס יסד את הבטאון American Chess Bulletin בשנת 1904 וערך את הבטאון עד למותו בשנת 1963. הלמס כתב טורי שחמט עבור העיתון Brooklyn Daily Eagle משנת 1893 ועד לסגירת העיתון בשנת 1955. כמו כן כתב טורי שחמט עבור New York World במשך 15 שנים, ה-New York Post במשך עשר שנים ועבור New York World and Telegram במשך 10 שנים.
הלמס סייע בארגון התחרות הבינלאומית החזקה שהתקיימה בניו יורק בשנת 1924 (ניצח: עמנואל לסקר) ובשנת 1927 (ניצח: חוסה ראול קפבלנקה) שתיים מהתחרויות החשובות ביותר של כל הזמנים. הלמס ערך את ספרי התחרות לשני אירועים אלו, ספרים שנכתבו על ידי אלכסנדר אלכין. הלמס גם ארגן סיורי שחמט ברחבי ארצות הברית לשחקני צמרת כאלכסנדר אלכין, חוסה ראול קפבלנקה, עמנואל לסקר, גזה מארוצי ופרנק מרשל.
הלמס הוכר פורמלית כדיקן השחמט האמריקאי בשנת 1943 על ידי איגוד השחמט של ארצות הברית, ושמר על תואר זה עד למותו בגיל 93 בשנת 1963. הלמס כונה "העיתונאי החשוב ביותר בהיסטוריה של השחמט בארצות הברית" על ידי ארנולד דנקר ולארי פאר, בספרם משנת 1995 "בובי פישר שהכרתי וסיפורים אחרים".
הלמס סייע לבובי פישר בשנת 1951 להיכנס לשחמט המאורגן, כאשר הגיב למכתב של אימו של פישר, רגינה, שחיפשה יריבים מתאימים בברוקלין לבנה בן השמונה. הלמס המריץ ועודד את פישר הצעיר, שהתפתח מהר מאוד והפך לאלוף ארצות הברית בגיל 14 בשנת 1958, ולאחר מכן זכה באליפות העולם בשנת 1972.
אוסטאואיד אוסטאומה

גורמים

מקור הגידול במוקד זעיר אשר פעיל במיוחד, מייצר רקמה דמוית עצם ומפריש חומרים מעוררי כאב. לא ברורה הסיבה להופעת הגידול ועל כן גם לא ניתן למנוע את הופעתו. יש המשערים שמקורו בתהליך דלקתי חריף ומוקדי של העצם. הגידול אינו מתפשט ביתר הגוף ואין עדות ליכולתו להפוך לגידול סרטני.

מיקום

אוסטאואיד אוסטאומה עלול להופיע בכל עצמות הגוף, לעיתים בעצם אחת ולעיתים במספר עצמות. ב-80-90% מהמקרים הגידול מתפתח בקליפת גוף העצמות הארוכות (cortex of shaft). לעיתים נמצא באפיפיזה (שני קצוות העצם הרחבים) ובחיבור בין גוף העצם (shaft) לאפיפיזה (epiphysis) בעצמות ארוכות וקצרות, בייחוד בעצם הירך, בשוק ובזרוע. עצמות הגף התחתון הן השכיחות ביותר להופעת האוסטאואיד אוסטאומה, בשני שלישים מהמקרים יופיע בירך. עמוד השדרה מעורב ב-7- 20% מהמקרים - מתוכם ב-59% מהמקרים יופיע הגידול בעמוד השדרה המותני, 27% בעמוד השדרה הצווארי, 12% בעמוד השדרה החזי (גבי) וב-2% מהמקרים בעצם העצה.

אבחון

ניתן לאבחן אוסטאואיד אוסטאומה באמצעות צילום רנטגן או בבדיקת CT (טומוגרפיה ממוחשבת). באמצעי הדימות נראה כתם עגול בוהק הנראה כהסתיידות והתעבות העצם שבמרכזו מוקד קטן הנראה כאזור חסר עצם. לרוב, הגידול מאובחן בבדיקת ה-CT, לעיתים בדיקת MRI (תהודה מגנטית) יכולה להוסיף מידע מדויק יותר לגבי המיקום. מיפוי עצמות יכול לסייע גם כן, בין היתר לאישוש הוצאת כלל הגידול תוך כדי ניתוח.
אוסטאואיד אוסטאומה שטרם התגלה, עלול להיות מאובחן גם ככאב גב לא מוסבר או עקמת המלווה בכאבים בקרב ילדים או צעירים. בחלק מהמקרים, התסמינים עלולים להצביע על בעיה נוירולוגית או על דיסקופתיה מותנית (מצב בו מתייבש הדיסק שבין חוליות עמוד השדרה המותני, במקרים חמורים עלול להוביל לפריצת דיסק). בעצמות הקטנות של כף היד וכף הרגל אוסטאואיד אוסטאומה יכול לחקות תהליך דלקתי. מחלות נוספות שתסמיניהן דומים: דלקת העצם (אוסטיאומייליטיס), מורסה בעצם, שבר מאמץ, "אי-עצם" (מרכז התגרמות של עצם דחוסה בתוך עצם ספוגית), המנגיומה בעצם (גידול שפיר של כלי הדם) או סרטן העצמות.
חיים בזק

ביוגרפיה

נולד בירושלים לשופט יעקב בזק ולשרה לבית מנדלוביץ. במשפחתם היו שלושה בנים ובת. למד בישיבת כרם ביבנה, במסגרתה שירת בצבא במסלול ישיבות ההסדר. את לימודי הדיינות עשה בכולל פסגות.
ב-29 ביוני 1992 התמנה לדיין בבית הדין הרבני בצפת. שימש כדיין גם בבתי הדין הרבניים בטבריה ובחיפה.
ב-25 באוקטובר 2015 התמנה לכהן כאב בית דין בבית הדין הרבני בצפת.
הרב חיים בזק הוא אחד מכותבי פסק הדין התקדימי בשנת 2014 שהתיר עגונה שבעלה שכב שבע שנים ללא הכרה וללא שינוי במצבו במצב 'צמח', באמצעות "זיכוי גט", שעוקף את התנאי ההכרחי בכל גט והוא ששני בני הזוג ירצו בפירוק הנישואים ביניהם מתוך מודעות ומרצונם. במקרה הזה, בית הדין שם עצמו כשליח מטעם הבעל, שאינו מודע לנעשה סביבו, והתיר לאשה להינשא לאחר, הכל בהסכמת בני משפחת הבעל.

משפחתו

אשתו היא הרבנית טובה בזק, ראש מדרשה בצפת ומרצה במדרשות. הזוג מתגורר בצפת. אחיו הם הרב מאיר בזק, ר"מ בישיבת מעלות והרב אלי בזק, ר"מ בישיבת הר המור ובישיבת מדברה כעדן. אחותו היא תמר בזק-רפפורט, שופטת בבית המשפט המחוזי בירושלים. בן דודו הוא הרב אמנון בזק. בן דוד אחר הוא שי בזק, לשעבר יועץ התקשורת של בנימין נתניהו וקונסול ישראל בפלורידה ובבוסטון.
בתו צופית נשואה לרב אסף שמשון אנגלמן, ראש כולל 'עיון ההלכה' שעל יד מוסדות תורת אמת בירושלים ורב קהילת חב"ד בבית שמש.
יחיאל הלר

רבי יחיאל הלר (אב ה'תקע"ד, 1814 - י"א בכסלו ה'תרכ"ב, 14 בנובמבר 1861) היה רב ליטאי. רבן של הלוסק, וולקוביסק, סובאלק ופלונגיאן. מחבר הספר "עמודי אור" וחיבורים רבים אחרים.

ביוגרפיה

נולד בקוידנוב  לרבקה בת ר' אברהם הלר מצאצאי הרב יום-טוב ליפמן הלר ולרב אהרן הלר. כל אחיו כיהנו כרבנים: אחיו הגדול היה הרב ישראל "חריף" הלר, מתלמידי רבי חיים מוולוז'ין וראש ישיבה בישיבת מיר; הרב מאיר הלר כיהן כדיין בווילנה וכרב בקוסטיקוביץ שליד מוהילב; אחיו הצעיר היה הרב יהושע הלר מחבר "חוסן יהושע" ורבן של ערים בליטא. גיסו היה רבי אליהו לוינזון מקרטינגה (ר' אלי' קרטינגר).
כבר בצעירותו נודע בכינוי "העילוי מקוידנוב" נסע למינסק ללמוד בבית המדרש המפורסם בשעתו "בלומקה'ס קלויז". בשנת 1835 (ראשית תקצ"ו) והוא בן 21 בלבד החל לכהן כרבה של הלוסק, משרה בה החזיק עד 1843 (ניסן תר"ג), אז עבר לכהן כרבה של וולקוביסק במקום רבי יצחק אייזיק חבר, שעבר לכהן בסובאלק. בתקופה זו פרסם את מאמרו המפורסם "כבוד העמים שבזמנינו" שתורגם לכמה שפות והודפס בידי לאון מנדלשטם בספר "שני פרקים" (1852).
בסוף 1853 (תרי"ד) התמנה כרבה של סובאלק, לאחר פטירתו של הרב הקודם רבי יצחק אייזיק חבר (שאת מקומו מילא אף ברבנות וולקוביסק). בחג השבועות ה'תרי"ד נפטרה אשתו פסיה והוא נישא בשנית לחיה לוינזון, נכדת רבי אברהם אחי הגר"א. הוא כיהן כרבה של סובאלק במשך חמש שנים עד 1858, אז עבר לכהן כרבה של פלונגיאן.
הוא התפרסם כאחד מגדולי הדור למרות גילו הצעיר ורבנים גדולים החלו לפנות אליו בשאלות הלכתיות במקרים סבוכים, כמו גם בבקשה להצטרף להיתרי עגונה, בולטים בין הפונים אליו: הרב אברהם צבי הירש אייזנשטט שאף ציטט אותו בחיבורו החשוב "פתחי תשובה", והרב שמואל אביגדור תוספאה מחבר "תנא תוספאה". ספרו "עמודי אור" (קניגסברג תרי"ז) הביא לפרסומו בבתי המדרש בליטא כאחד מגאוני ליטא. שם הספר מכיל את המילה אור להנצחת שמם של הוריו בראשי התיבות אהרן ורבקה.
הוא נפטר בפתאומיות בפלונגיאן ביום חמישי י"א בכסלו ה'תרכ"ב, 14 בנובמבר 1861. בן 47 היה בפטירתו.
בנו, הרב אברהם הלר, מחבר הספר "יפה נוף", כיהן כרבן של יאנישוק, הזנפוט וליבוי.
נקודת תצפית (ספרות)

נקודת תצפית היא מונח בספרות המציין את עמדת הדובר או הדמויות ביצירה, את הידע שלהם ואת הפרספקטיבה שלהם, והיא שם כולל למערך הנורמות והידע של הדובר או של הדמויות.
את המילה תצפית חידש הבלשן יצחק אפשטיין.

נקודת תצפית משולבת

החל מספרות המאה ה-19 החלו סופרים להשתמש בנקודת תצפית משולבת (הידועה גם בכינוי סיפר משולב), שהיא טכניקה המגבילה את מסירת המידע לנקודת התצפית של דמות מסוימת. מקובל לייחס את השימוש בטכניקה זו להנרי ג'יימס, אולם ישנם חוקרים הטוענים שדווקא ג'יין אוסטן השתמשה בה לראשונה.
לדוגמה, במשפט "ניק הביט בשעונו. השעה הייתה 5 לפנות בוקר" ניתן לראות כי המספר עוקב אחר מבט הדמות, והמידע במשפט נמסר בהתאם לזמן שבו הדמות קולט אותו. לעיתים משתמשים גם במבע משולב, כלומר, שימוש באוצר מילים ובביטויים המתאימים לדמות.
נקודת תצפית משולבת לא חייבת להיות "גלובלית", כלומר להתפרש לכל אורך היצירה. אין הכרח שמספר, שנצמד לנקודת התצפית של דמות אחת, ימשיך להגביל את עצמו לאותה נקודת תצפית. כמו כן, לא מן הנמנע שהדובר יגביל את עצמו למספר נקודות תצפית שונות לכל אורך היצירה. בסיפור "המרקיזה פון או" של היינריך פון קלייסט, לדוגמה, הדובר מגביל את עצמו תחילה לנקודת תצפית של דמות אחת, ולאחר מכן נצמד לנקודת תצפית של דמות אחרת. במקרים רבים לאורך הסיפור, קשה לדעת לאיזו נקודת תצפית בחר הדובר להיצמד.
כמו כן, דובר שהוא אחת מהדמויות ביצירה יכול להיות מוגבל לנקודת התצפית של עצמו בעבר. במקרים אלו הדובר יספר על עצמו בעבר, ויגביל את מסירת האינפורמציה בסיפור בהתאם למה שהוא ידע אז. כלומר, במקום לספר את סוף הסיפור הידוע לו מיד, הוא בוחר לספר את הסיפור כפי שאירע.
מארק פוסטר

קריירה

פוסטר החל להתאמן בשחייה כנער בסאות'אנד-און-סי. ההישג המשמעותי הראשון שלו בזירה הבינלאומית היה כשהיה בן 16, כשזכה במדליית הארד עם נבחרת השליחים האנגלית במשחה ל-100X4 מטרים בסגנון חופשי במשחקי חבר העמים שנערכו ב-1986 באדינבורו. הפעם הראשונה בה זכה במדליה במשחה אישי חשוב הייתה ארבע שנים אחר כך, במשחקי חבר העמים שנערכו באוקלנד - מדליית ארד במשחה ל-50 מטר חופשי.
במהלך שנות ה-90 והעשור הראשון של המאה ה-21 הפך פוסטר לאחד השחיינים הבכירים בבריטניה. ב-1997 זכה במדליית כסף במשחה ל-50 מטר חופשי באליפות אירופה בשחייה שנערכה בסביליה. שנתיים אחר כך זכה במדליית ארד במשחה ל-50 מטר פרפר באליפות אירופה שנערכה באיסטנבול, וכעבור שנה שחזר את ההישג גם בהלסינקי. באליפות העולם בשחייה שנערכה בפוקואוקה ב-2001 זכה במדליית הכסף במשחה ל-50 מטר פרפר, ושנתיים אחר כך, באליפות בברצלונה זכה במדליית הארד במשחה ל-50 מטר חופשי. במשחקים האולימפיים הצלחתו הייתה פחותה יותר. הוא השתתף בארבע אולימפיאדות בין 1988 ל-2008, והעפיל פעמיים למשחי הגמר במשחה ל-50 מטר חופשי. באולימפיאדת ברצלונה (1992) סיים במקום השישי ובאולימפיאדת סידני (2000) סיים במקום השביעי. בשנת 2003 קבע שיא אישי במשחה ל-50 מטר פרפר (23.51 שניות), שעדיין מהווה את שיא בריטניה.
לעיקר הצלחתו הגיע פוסטר בתחרויות בבריכות קצרות. בין 1992 ל-2008 זכה ב-24 מדליות באליפויות אירופה בבריכות קצרות וב-12 מדליות באליפויות העולם בבריכות קצרות. הוא הוכתר 6 פעמים כאלוף אירופה במשחה ל-50 מטר חופשי (1996, 1998, 1999, 2003, 2004 ו-2005), 5 פעמים כאלוף אירופה במשחה ל-50 מטר פרפר (1992, 1996, 2000, 2003 ו-2004), 4 פעמים כאלוף העולם במשחה ל-50 מטר חופשי (1993, 1999, 2000 ו-2004) ופעמיים כאלוף העולם במשחה ל-50 מטר פרפר (1999 ו-2000). 
פוסטר פרש משחייה ב-2006, אך חזר להתאמן ב-2007, כדי להתכונן לאולימפיאדת בייג'ינג (2008). ב-2008, והוא בן כ-38, קבע שיא לאומי חדש במשחה ל-50 מטר חופשי - 21.96 שניות. במשחקים עצמם נשא את הדגל הבריטי בטקס הפתיחה, אך לא הצליח לצלוח את שלב המוקדמות.

שיאי עולם

פוסטר קבע מספר שיאי עולם בבריכות קצרות. ב-1993 קבע שיא עולם ראשון ב-50 מטר חופשי (21.60 שניות). השיא נשבר בידי אלכסנדר פופוב כעבור שנה, אך באליפות אירופה בבריכות קצרות שנערכה בשפילד ב-1998 שבר פוסטר פעמיים את שיא העולם בתוך יום אחד, 21.48 שניות ואחר כך 21.31 שניות. שיא זה החזיק מעמד מעט יותר משנה, בטרם שבר אותו אנתוני ארווין. ב-2001 שוב קבע פוסטר שיא עולם חדש, 21.13 שניות. שיא זה נשבר רק ב-2004, בידי פרד בוסקה.
במשחה ל-50 מטר פרפר (בריכת 25 מטר) קבע פוסטר שיא עולם ראשון ב-1995 (23.55 שניות). עשרה חודשים אחר כך הוא שיפר אותו ב-10 מאיות, עד שכעבור כשנה קבע דניס פנקראטוב שיא עולם חדש במשחה זה. בשנת 2001 שבר את שיא העולם בשלישית, והעמידו על 22.87 שניות. שיא זה החזיק מעמד כשנה, עד שנשבר בידי ג'ף יוגיל.
שני שיאי העולם שקבע עדיין מהווים שיא לאומי בבריטניה.

פעילויות נוספות

בשנת 2008 השתתף פוסטר בגרסה הבריטית ל"רוקדים עם כוכבים" בהפקת ה-BBC, והודח בשבוע השישי. הוא השתתף בשני שעשועוני ידע, "מי רוצה להיות מיליונר" ו"החוליה החלשה", וזכה בשניהם בסכומי כסף שתרם לצדקה. 
בשנת 2010 שימש כפרשן של ערוץ יורוספורט בשידורי אליפות אירופה בשחייה שנערכה בבודפשט.
בשנת 2017 יצא מהארון כהומו.
לוי אברהמי

במלחמת העולם השנייה

בעת מלחמת העולם השנייה, בפברואר 1943, הגיע למצרים, בעזרתו של ישראל כרמי, כשהוא מחופש כסרג'נט בצבא הבריטי, על מנת לארגן הברחת נשק ממאגרי הצבא הבריטי במצרים לארץ ישראל. הוא נעזר בקבוצה קטנה של חיילים וחיילות ארץ ישראלים, ששירתו בצבא הבריטי במצרים, שדאגו להכנת מחבואים זמניים, זיוף מסמכים צבאיים וסידורים אחרים להשגת נשק ותחמושת והעברתם לידי ההגנה. בשליחותו הסיע ישראל כרמי, ששירת כסמל בצבא הבריטי משאית שלל גרמנית ממצרים לארץ ישראל. בשלב מאוחר יותר הפך לנציג רשמי של ארגון ההגנה במטה הצבא הבריטי במצרים ומילא תפקיד זה מ-1943 עד 1946. ההוראות שקיבל אברהמי ממטה ההגנה היו להפעיל את חברי הארגון הציוני במצרים רק למטרת ביטחון והגנה על חיי היהודים. בפועל, שילב אברהמי את החברים בפעילויות חשאיות עבור הש"י והמחלקה המדינית של הסוכנות היהודית. חבר אחד של הארגון שימש כאלחוטאי בתחנת אלחוט שהוקמה במקום והתקשר לארץ פעם או פעמיים ביום. חברים אחרים עסקו בעבודה שוטפת עבור הש"י, באיסוף ידיעות או צילום חומר מודיעיני. אחרים ביצעו סיורי שטח וצילום בנמלי אלכסנדריה ופורט סעיד. שני חברים באלכסנדריה עסקו בזיוף ויזות ותעודות מעבר עבור עלייה ד'  - עלייתם של פליטים במסווה של משוחררי הבריגדה היהודית החוזרים הביתה, תוך ניצול זהותם של החיילים המשוחררים שנישארו לפעול באירופה במשימות ה'בריחה' ועליה ב'.

כקצין משטרה

בימי מלחמת העצמאות שירת כרב-סרן בצה"ל. לאחר תום המלחמה היה ממקימי משטרת ישראל, כיהן כמפקד מחוז ירושלים בשנים 1949–1958 בדרגת ניצב.
תפקיד קשה במיוחד מילא לוי אברהמי בפיזור הפגנות על רקע השילומים מגרמניה. ב-27 בספטמבר 1951 הכריז ראש ממשל גרמניה דאז, קונרד אדנאואר, כי ממשלתו מוכנה לשלם פיצויים לעם היהודי. ממשלת ישראל התלבטה שכן לא הייתה מעוניינת לקשור את השואה לשווה ערך כסף. לוי אברהמי קיבל לידיו מספר גדול של ידיעות על הפגנות אלימות שאנשי תנועת החרות עתידים לבצע בירושלים כנגד השילומים. מחוז ירושלים החל להיערך להפגנה שאושרה בכיכר ציון כאשר ידעו על כוונת המפגינים להגיע גם למשכן הכנסת. למחוז נשלחו כוחות תגבור וביניהם כל חניכי בית הספר הארצי ופלוגת משמר הגבול שהייתה כפופה למחוז ירושלים. במקביל לנאום ראש הממשלה דוד בן-גוריון על כי הוחלט לקבל את השילומים, ראש תנועת החירות מנחם בגין, נאם בכיכר ציון במהלך ההפגנה. בסיום הנאום, ההמון החל לנוע לעבר הכנסת והחלו עימותים קשים בין המפגינים ובין המשטרה. במסגרת העימותים נפצעו 140 שוטרים ו–200 מפגינים ונעצרו 395 אנשים ובשל מחסור במקום מעצר, חלקם הועבר לבתי מעצר בארץ.
בשנת 1959 עם פרישתו מהמשטרה התפרסמה בעיתון ידיעות אחרונות סדרה בה העלה לוי אברהמי את זכרונותיו מתקופת שירותו במשטרת ישראל בשם "אני פותח את התיקים שלי".
לאחר פרישתו מהמשטרה היה ממייסדי החברה הממשלתית למדליות ולמטבעות ומונה למנהלה.
לוי אברהמי נפטר בשנת 1997.