google/wiki40b huggingface dataset:
לנולין

לנולין (באנגלית: Lanolin) הוא חומר צהוב ושומני, המופרש מבלוטות חלב שעל העור של בעלי חיים צמריריים, דוגמת כבשים, המונע מטיפות מים להצטבר בתוך הצמר שלהם.
לנולין משמש כחומר גלם עיקרי במשחות לעור, וכחומר דוחה ומגן מפני מים במגוון רחב של שימושים. החומר מופק ממספר זנים של כבשים אשר מפרישים כמות גדולה של החומר לצמר שלהם. על מנת למצות את החומר סוחטים את הצמר באמצעות מכבש.

הרכב כימי

לנולין מורכב מתערובת של כולסטרול ומספר אסטרים של חומצות שומן שונות. לנולין לא מעובד (לנולין לשימושים שונים שאינם פרמצבטיים) מכיל גם תרכובות כוהלים שונות אשר ידוע שהן גורם אלרגני לאנשים מסוימים. ישנם מחקרים המעידים על נוכחות חומרי אנטיביוטיקה מסוימים ואף קוטלי חרקים שונים בלנולין, שמקורם בתזונה ובתוספים שניתנו לכבשים. לנולין איננו מסיס במים אך יוצר במים אמולסיה.

שימושים

בתעשיית התרופות לנולין משמש כבסיס להכנת משחות שונות. לנולין בדרגת ניקיון רפואית ונגזרותיו נחשבים לחומרים בטוחים לשימוש חיצוני על ידי ה-FDA. בדרגת ניקיון רפואית לנולין הוא חומר היפואלרגני וסטרילי המשמש כחומר גלם למשחות עור, לריכוך ולהקלה במקרים של יובש או פגיעה בעור. כך, למשל, הוא משמש לריפוי נשים מיניקות שפטמותיהן נפצעו במהלך ההנקה.
בדרגת ניקיון זו משמש החומר גם לטיפול ביובש בשפתיים, תפרחת חיתולים, עור יבש או מגרד, לטיפול בעור כף הרגל, חתכים שטחיים, כוויות שטחיות ושפשופים בעור.
בתעשייה הקוסמטית הוא משמש לריכוך ולמניעת יובש בעור. במספר רב של מוצרים לגילוח משתמשים בלנולין לריכוך הזיפים והעור. השימוש בלנולין כחומר בסיס להכנת משחה נפוץ מאוד שכן הוא נספג במהירות ובקלות בעור ומאפשר העברה מהירה של החומר הפעיל אותו הוא נושא.
בתעשייה, לנולין משמש כחומר מונע קורוזיה שכן בנוכחותו מים נדחים מפני השטח של מתכות עליהן הוא נמרח ובכך נמנעת התפתחות קורוזיה. ללנולין גם יכולת חדירה, סיכוך והגנה על מתכות, עץ, גומי ומוצרי פלסטיק שונים והוא מיוצר לשם כך הן כנוזל והן כמוצק.
שימוש נוסף בלנולין הוא לריכוך מוצרי עור שונים, כך למשל שחקני כדור בסיס (בייסבול) נוהגים לרכך את הכפפות שלהם על ידי מריחתן בקרם גילוח המכיל לנולין. הוא משמש כמרכיב דוחה מים ומרכך במשחות נעליים.

תהליך הייצור של לנולין

מן הצמר של כבשה מזן מרינו ניתן להפיק כ 250-300 מיליליטר של לנולין. החומר מופק על ידי רחיצת הצמר במים חמים ובסבון מיוחד. התשטיפים של הצמר מופרדים באמצעות צנטריפוגה, ומתקבל חומר צהבהב, דמוי גריז, בעל ריח אופייני ונקודת התכה הנעה סביב 38 מעלות צלזיוס.
טאיוואן (פרובינציה)

היסטוריה

הפרובינציה הוקמה ב-1945, עם החזרת טאיוואן לרפובליקה הסינית בעקבות הפסד האימפריה היפנית במלחמת העולם השנייה. הפרובינציה כללה את כל שטחי האי טאיוואן והיא המשיכה להתקיים גם כש-1949 ממשלת הרפובליקה הסינית עברה לטאיפיי בעקבות ההפסד שלה במלחמת האזרחים הסינית. ב-1956 בירת הפרובינציה הועברה מטאיפיי לג'ונגשינג.
ב-1967 טאיפיי הפכה לרשות מקומית מיוחדת נפרדת מהפרובינציה. בתהליכים דומים עד 2014 הופרדו מהפרובינציה גאושיונג, ניו טאיפיי, טאינאן, טאיג'ונג וטאויואן וגם הן הפכו לרשויות מקומיות מיוחדות.
בעקבות תיקונים בחוקת טאיוואן ב-1997, החל מ-1998 הועברו מרבית הסמכויות של הפרובינציות בטאיוואן (פרובינציית טאיוואן ופרובינציית פוג'יין) לידי הממשלה המרכזית של טאיוואן.
אלישבע רבל-נהר

אלישבע רבל-נהר היא חוקרת של אמנות יהודית מימי הביניים ופרופסור בחוג לתולדות האמנות באוניברסיטה העברית בירושלים. מחקרה עוסק בקשרים שבין האמנות היהודית ואמנות הנוצרית והפירושים השונים שכל דת נותנות לסמלים שונים.

תולדות חיים

רבל-נהר נולדה בצרפת עת משפחתה התחבאה מפני הנאצים. היא באה ממשפחה בעלת מסורת יהודית ואמנותית רחבה.  דודה הוא אנדרה נהר, פילוסוף יהודי מפורסם, אביה היה לימים שופט בבית המשפט העליון בצרפת.

לימודים

החלה את לימודיה האקדמאים בלימודי תולדות האמנות בשטרסבורג, שם התמחתה באמנות של ימי הביניים תחת לואי גרודקי. אחר כך למדה אמנות ביזנטית וסיימה תואר שני בנושא ההשפעה של טקסטים רבניים על האיורים הראשונים בימי הביניים של ספר בראשית. החלה לעבוד על דוקטורט בנושא "ארון הברית באמנות". ב-1974, היגרה למדינת ישראל עם בעלה, הפיזקאי דניאל רבל, ושני בניה. בישראל הייתה לתלמידתו של בצלאל נרקיס באוניברסיטה העברית. נרקיס וסוזי דופרן (Suzi Dufrenne) הנחו אותה בעבודת הדוקטורט, אותה סיימה בהצטיינות באוניברסיטה העברית ב-1980.

עבודה

ב-1976 החלה ללמד במחלקה לתולדות האומנות באוניברסיטה העברית, ושם לימדה עד שיצאה לגמלאות בשנת 2005. שימשה פעמיים כראש החוג להיסטוריה של האמנות ושימשה גם כראש החוג ללימודים כללים.
לימדה ופיתחה קורסים שונים בהם: "מבוא לאמנות יהודית מזמנים עתיקים לימינו", "דמות היהודי באמנות", "איקונוגרפיה תנ"כ"ית באמנות יהודית, נוצרית ומוסלמית".
ב-2009 יצא ספר מאמרים לכבודה בהוצאת בריל, בשם " Between Judaism and Christianity Art Historical Essays in Honor of Elisheva (Elisabeth) Revel-Neher".
Network Time Protocol

Network Time Protocol (בראשי תיבות: NTP) הוא פרוטוקול תקשורת המאפשר סנכרון שעונים המתבסס על תקשורת TCP/IP.
הפרוטוקול מתבסס על service או daemon שרץ על שרת המחובר לשעון אטומי, מקלט GPS או התקן זמן מדויק אחר, השרת עצמו נקרא לרוב שרת זמן (time server).
כל מחשב המעוניין (ומורשה, במקרים מסוימים) להסתנכרן מול אותו התקן זמן מזדהה מול השרת בעזרת פרוטוקולים מוכרים או באופן אנונימי, אם הדבר מאופשר, ואז הוא יכול להסתנכרן מולו.
בין השאר מתמודד הפרוטוקול עם השבתה של שרתי הזמן, חלוקת עומסים, שיפור הדרגתי של דיוק, תעדוף שרתים ועוד.

התמודדות עם העברת המידע ברשת

לשדר העובר ברשת לוקח זמן להגיע מקצה לקצה ולכן אחד מהאתגרים שהפרוטוקול הציב כיעד הוא התמודדות עם בעיה זו.
כאשר מחשב מבקש להסתנכרן מול שרת זמן הוא שולח לשרת הזמן את הבקשה ואת השעה המקומית אצלו. כאשר חוזר משרת הזמן שדר המכיל את השעה הנכונה יחד עם השעה שנשלחה על ידי השרת המבקש, מושווה השעה המקומית הנוכחית לשעה שנשלחה בשדר המקורי הקיימת גם בשדר שהוחזר ואז מבוצע חישוב של הזמן הממוצע שלוקח לשדר לעשות את המרחק משרת אחד למשנהו. הממוצע מתקבל לאחר שליחת בקשה לסנכרון מספר פעמים (לרוב 4).

תקשורת

התקשורת עצמה נעשית בפורט 123 UDP מועבר בה מידע על השעון על-גבי מבנה נתונים המכיל 32 ביט המתארים את השניות, ועוד 32 ביט לתיאור חלקי השניות מה שמאפשר בתאורייה דיוק של עשיריות-ננו שניות, הדיוק הממשי הוא של כ-10 מיליוניות השנייה.

תעדוף שרתים

לכל שעון בדיוק גבוה מספיק מוגדר ערך מיוחד הנקרא Stratum, הנע בין 0-16 כאשר ככל שמספרו נמוך יותר כך הדיוק גדל. לפי הגדרת הפרוטוקול, אין יכולת להסתנכרן מול מקור זמן בעל stratum השווה ל-16 וכך נשמרת היררכיה של עד 16 רמות.
לרוב שרתים אינם מקבלים את הערך 0 אלא את הערך 1 מכיוון שהם מסתנכרנים מול התקן הזמן.

כיוון השעון

במחשבים לא קיים שעון קוורץ ולכן הם מודדים את הזמן בעזרת פסיקות שעון (Clock Interrupts) אשר מוגדרות להתרחש במרחקים קצובים וקצרים ובאותן פסיקות השעון מכוון, רוב מערכות ההפעלה מכילות קריאת מערכת (System call) המאפשרת האטה או האצה של השעון על ידי אי שינוי השעון בחלק מהמקרים שבהם מופעלות פסיקות אלה או על ידי הוספה של שינויים באופן מואץ, בהתאם לכיוון השינוי הנדרש.

התמודדות עם השבתה

בכל פעם שבה מחשב מבצע סנכרון בעזרת הפרוטוקול, הוא שומר אצלו (בזיכרון או בתוך קובץ) את הסטייה של שעונו הפנימי לעומת שעון הייחוס בשרת הזמן, לאחר בדיקת ממוצע הסטיות והתעלמות ממקרי קצה, המחשב מסוגל לשמור על שעון פנימי יחסית מדויק גם ללא תלות בשרת הזמן.

גלובליזציה

מכיוון שבכל אזור זמן בעולם השעה היא שונה, הפרוטוקול מתבסס על הסבת השעון לזמן אוניברסלי מתואם.

המאגר העולמי

הכתובת pool.ntp.org מצביעה לשרת NTP אקראי מבין קבוצה של אלפי שרתי זמן אמינים. ישנן כתובות משנה, כגון fr.pool.ntp.org לשרתים מצרפת. נכון ל-2016 קיים שרת אחד בישראל (il.pool.ntp.org). השם הראשי וכל אחד משמות המשנה מחזיר באקראי שם אחד מבין השמות המופיעים בו. לכן אפשר להשתמש בשם זה להגדרת שרת NTP למחשב שמיקומו בעולם לא ידוע (מחשב נייד, או ברירת מחדל לתצורה למערכת תוכנה).
יהדות פזארו

יהדות פזארו הייתה קהילה יהודית שהתגבשה בסוף המאה ה-15 בעיר פזארו שבאיטליה. כיום לא נותרה בעיר קהילה יהודית.

תולדות הקהילה

יהודים הגיעו לפזארו בשנת 1300. קיימות מספר עדויות מהשנים 1367–1499 לקיומו של בית כנסת בעיר, בקומה העליונה של בית מגורים ברובע סן טרנציו. היהודים התגוררו ברחבי העיר ועד המאה ה-17 לא הוקם בה רובע יהודי נפרד. בית הקברות היהודי (Campo dei Giudei) שכן מחוץ לעיר, כמקובל ביתר ערי איטליה באותם הימים.
הקהילה היהודית קמה לאחר ששליטי העיר הזמינו יהודים להתיישב בה ולעסוק במקצועות שהיו נפוצים אצל יהודי ימי הביניים, כלומר, הלוואה בריבית וסחר במשכונות ומוצרי יד-שנייה. גם בתום ימי הביניים ועד שנת 1700 לערך היו עיסוקים אלו נפוצים אצל יהודי הקהילה. 
כמו בקהילות יהודיות אחרות בימי הביניים היו גבולות העיסוק של היהודים מוגדרים ומוכתבים על ידי משטר הגילדות. הקהילה נדרשה לשלם מס מיוחד לתחזוקת העיר אך התאפשר לה חופש דת והותר לה להחיל על חבריה שיפוט עצמי. חלו עליהם הגבלות שונות, בהן איסור תנועה ברשות הרבים בעת החגים הנוצריים ואיסור עבודה במועדים אלה. יהודים לא יכלו לשמש כעדים בהליכים משפטיים ובימי שלטון בית ספורצה נדרשו לשאת טלאי צהוב ולנוע עם אבוקה בשעות הלילה. עוד נאסר עליהם לקבל שירותי מין מזונות נוצריות.
בשנת 1631, כאשר השליטה בעיר עברה לרשות מדינת האפיפיור, הועלתה דרישה להגביל את תחום מגוריהם של היהודים לגטו. הועלו שלושה מקומות אפשריים למיקומו של הרובע היהודי, והוא הוקם לבסוף בשנת 1634. בתחום הגטו התגוררו בתחילה כ-600 איש, ופעלו בו בית כנסת איטלקי ששירת את רוב הקהילה, ובית כנסת ספרדי. לאחר הקמת הגטו הלכה האוכלוסייה היהודית בעיר והצטמצמה, עקב ירידת חשיבותה הכלכלית של העיר. ב-1938 התגוררו בה 55 יהודים בלבד. 
כיבוש פזארו בידי נפוליאון ב-1793 הביא להשוואת מעמדם של היהודים ליתר האוכלוסייה, אך ב-1846 הם חויבו פעם נוספת להתגורר בגטו והוטלו עליהם הגבלות נוספות למשך מספר שנים. במהלך התגבשות המדינה האיטלקית כחלק מאיחוד איטליה הוסרו כל ההגבלות, עד מלחמת העולם השנייה.
סאלווה קיר מאיארדיט

ביוגרפיה

קיר נולד בצפון-מערב חבל בחר אל-ע'זאל. כקודמו בתפקיד, ג'ון גראנג, אף הוא משתייך לקבוצה האתנית דינקה, אך הוא מגיע משבט אחר. 
בסוף שנות ה-60 של המאה ה-20 הצטרף לקבוצת המורדים של אניאניה (Anyanya) במלחמת האזרחים הסודאנית הראשונה. לאחר הסכמי אדיס אבבה ב-1972 בין מנהיגי המורדים לממשלה הצטרף לצבא סודאן ושירת בדרגת סמל. ב-1983 התחדשה מלחמת האזרחים וקיר שמצא עצמו תחת פיקודו של גראנג ערק יחד איתו מהצבא וסייע לו בהקמת צבא השחרור העממי של סודאן (SPLM) במלחמת האזרחים הסודאנית השנייה. גראנג, שהיה בעל ניסיון צבאי מועט יחסית, הסתמך על לוחמי האניאניה הוותיקים, בהם קיר, שמונה ב-1990 למפקד הזרוע הצבאית של צבא המורדים. ניסיון להעביר את קיר מתפקידו בשנת 2004 הביא כמעט להתפצלות הארגון.
בינואר 2005 נחתמו הסכמי השלום ששמו קץ למלחמת האזרחים הארוכה שגבתה את חייהם של למעלה משני מיליון איש. בדרום סודאן הוקמה ממשלה אוטונומית, וקיר התמנה לסגן הנשיא. בעקבות מותו של גראנג בהתרסקות מסוק ב-30 ביולי 2005 התמנה קיר גם לנשיא החבל, ומאז הוביל את מהלך ההינתקות מצפון המדינה. 
ב-2009 אמר ביחס למשאל העם בנוגע לשאלת עצמאות דרום סודאן, כי "משאל העם המתקרב הוא בחירה בין להיות סוג ב' במדינה שלך, לבין להיות אדם חופשי במדינה העצמאית שלך". בבחירות לנשיאות שנערכו ב-2010 זכה קיר ברוב סוחף של 93% והפך לנשיאה הרשמי של דרום סודאן. בהתאם לחוקה הזמנית מונה קיר על ידי נשיא סודאן, עומר אל-בשיר, לסגנו.
מבקריו טוענים שחסרה לו היכולת האינטלקטואלית והראייה הפוליטית שהייתה לגראנג, וכן כי אינו מצטיין בתורת הנאום. למרות זאת, נחשב קיר פופולרי בקרב אנשי הזרוע הצבאית של ה-SPLM בשל הצלחותיו הצבאיות, ובקרב האוכלוסייה האזרחית עקב עמדותיו החד-משמעיות ביחס לפרישת דרום סודאן מצפון המדינה. קיר הוא נוצרי אדוק ומשתתף בקביעות בדרשות בקתדרלה הרומית-קתולית בבירת דרום סודאן, ג'ובה. 
בהתאם להסכמי השלום מ-2005, נערך בינואר 2011 משאל עם בו תמכו 99% מתושבי דרום סודאן בהיפרדות החבל מצפון המדינה ובהקמת מדינה עצמאית.
ב-9 ביולי 2011 הכריזה דרום סודאן על עצמאותה וקיר הושבע כנשיא המדינה החדשה.
מותק, הילדים התכווצו

תקציר העלילה

ויין סלינסקי (ריק מוראניס) עובד כממציא ובונה מכונה שמכווצת עצמים באופן משמעותי ביותר (אדם שכווץ בה יכול לרכב על נמלה). ויין חושב שבניית המכונה נכשלה אבל בהיעדרו, בנם של השכנים משליך כדור דרך חלון החדר על המכונה וזו מתחילה לעבוד. שני ילדיו של ויין ושני הבנים של השכנים מגיעים לחדר, מתכווצים והולכים לאיבוד בין גרגרי האבק. הם מושלכים לפח האשפה ועם שקית האשפה אל הרחוב.
מרבית הסרט היא סיפור מסעם של הילדים חזרה הביתה דרך המדשאה שבחצר הקדמית. כיוון שהם כה קטנים, המסע הביתה מלא בהרפתקאות ומכשולים הכוללים חרקים ענקיים ומכסחת דשא אימתנית. בקטע זה של הסרט מוצג לצופים עולם החרקים והצומח העירוני מנקודת מבטם של יצורים זעירים עד מאוד.
לקראת סוף הסרט חוזרים הילדים לביתם על ידי כלב המשפחה, והוריהם מוצאים אותם כאשר הבן הצעיר, ניק, נופל לצלוחית של דגני הבוקר של אביו אשר בטעות כמעט אוכל אותו. ואז ויין הופך את המכונה למגדילה, ומחזיר את הילדים לגודלם המקורי.

המשכים

לסרט יצאו שני סרטי המשך, "מותק, הילד התנפח" ו"מותק, ההורים התכווצו", שזכו שניהם לביקורות טובות פחות מהסרט המקורי. הסרט השלישי יצא ישירות לווידאו.
למת הנחש

למת הנחש הוא משפט באלגברה הומולוגית העוסק בזוג סדרות קצרות מדויקות עם העתקות ביניהן, שיוצרות דיאגרמה מתחלפת. המשפט קושר בין הגרעינים והקו-גרעינים של ההעתקות הנתונות, באופן המאפשר לקבל סדרה מדויקת חדשה.
ללמת הנחש תפקיד מרכזי בהוכחת הדיוק של סדרת מאייר-ויאטוריס המקשרת בין ההומולוגיה של מרחב טופולוגי לבין ההומולוגיה של כיסוי פתוח שלו.

בניית ההעתקות של הסדרה המדויקת

ההעתקות בין הגרעינים והקו-גרעינים מושרות באופן טבעי. לכן גם הדיוק של חלקה הראשון של הסדרה והדיוק של חלקה השני מתקבלים מההנחה כי הסדרות המקוריות מדויקות. האתגר המרכזי הוא בניית ההעתקה .
נתאר את בניית ההעתקה  עבור המקרה של חבורות אבליות או מודולים מעל חוג:
יהי .
נתבונן בשיכון הטבעי , ונשתמש בכך ש- העתקה על. אז יש  שעבורו .
מהתחלפות הדיאגרמה נובע כי , כאשר השוויון האחרון הוא כי .
מהיות השורה התחתונה מדויקת, נובע שקיים  המקיים , והוא יחיד מההנחה כי  חח"ע.
נגדיר אם כך .
ניתן להראות כי  אכן מוגדרת היטב, כי היא הומומורפיזם וכי אכן מתקבלת סדרה מדויקת.
יגר (חייל)

יגר (בגרמנית: Jäger - "צייד") הם סוג יחידות חיל רגלים קלות אשר התקיימו לאורך ההיסטוריה במספר צבאות בעיקר בארצות דוברות גרמנית ובאימפריה הרוסית. בשונה מיחידות חיל רגלים קל אחרות, יחידות היגר נחשבו ליחידות עילית אשר במהלך המאה ה-18 וה-19 עשו לרוב שימוש ברובים בעלי קנים מחורקים (Rifle) בעלי טווח רב יותר מרובי המוסקט הנפוצים.

היסטוריה

שם זה אומץ לראשונה בשנת 1631 בצבא הסן (Hesse) כאשר גויסו ציידים בעלי יכולות לחימה וצליפה ייחודיות. לאחר מכן ובמיוחד לאורך המאה ה-18, יחידות אלו הפכו לנפוצות בצבאות דוברי גרמנית, אם כי תפקידם ויעודם התרחב והשתנה עם הזמן. מתוך המסורת של יחידות היגר, הוקמו בתקופות מאוחרות יותר יחידות המשאילות את השם יגר; בהם 'פלדיגר' (שליחים וסיירים) בצבא פרוסיה, גבירגסייגר (לוחמים הרריים) בצבאות דוברי גרמנית ופאלשירמייגר (צנחנים) בצבא גרמניה הנאצית ובצבא גרמניה המערבית.
חיילי היגר במובן המסורתי של חיל רגלים קל ואיכותי, דומים למונח רובאים (Rifleman) הנפוץ בעיקר בצבא הבריטי מאז תחילת המאה ה-19 (לדוגמה רגימנט הרובאים) והמונח הנפוץ בעיקר בצפון אמריקה סיירים (Rangers) הנפוץ מאז תקופת הקולוניות (לדוגמה יחידת הריינג'רס). בדומה לרובאים והסיירים הנהוגים בצבאות רבים אחרים, חיילי היגר מזוהים גם הם עם מדים בגוון ירוק כהה, מה שהעניק להם הסוואה טובה יותר לעומת שאר היחידות. 
בעוד שיחידות חיל רגלים קלות נועדו להתקדם לפני הכוח העיקרי ולהלחם ביחידות מקבילות של האויב, חיילי יחידות היגר התפרסו באופן נרחב יותר ולרוב נלחמו בזוגות, כשהם יורים בטווחים גבוהים יותר (הודות לשימוש ברובה מחורץ) במטרות איכות של האויב (מפקדים וכדומה). גם כיום מזוהה הצבע הירוק עם יחידות היגר וגם השתמר מעמדן כיחידות עילית בעלות עצמאות רבה.

גרמניה

לאורך ההיסטוריה של הבונדסוור לאחר מלחמת העולם השנייה, מספר יחידות חיל רגלים קלות כונו יחידות יגר. חיילים אלו לבשו כומתה ירוקה עם סמל היגר בצבע מוזהב, בנוסף לסמן דומה שנתפר לאורך שרוול המדים (בדומה למסורת שהונהגה בוורמאכט). בנוסף, הוחלט לכנות את המשטרה הצבאית בגרמניה 'פלדיגר' כמחווה למסורת הצבא הפרוסי.
כיום ישנו רגימנט יגר אחד ('יגררגימנט הראשון'; רגימנט תקיפה אווירית רגלי), בנוסף לשני גדודים ('יגרבטליון ה-291' ו-'יגרבטליון ה-292', שניהם בחטיבה הצרפתית-גרמנית) ופלוגת יגר אחת בגדוד המשמר 'ואכבטליון' (Wachbataillon). יחידות הצנחנים בגרמניה נקראות פלשירמיאגר (ציידים מוצנחים), היחידות ההרריות נקראות גבירגסייגר (ציידים הרריים) וכאמור המשטרה הצבאית נקראת פלדיגר (ציידי השדה\שטח).

אוסטריה

המונח יגר בצבא אוסטריה הוא נרחב הרבה וכולל את כלל יחידות חיל הרגלים, הנקראות באוסטריה יחידות יגר. יוצאים מהכלל הם יחידות חיל הרגלים הממוכן אשר בדומה לצבא הגרמני, נקראים פאנצרגרנדירים. גם יחידות הקומנדו באוסטריה עושות שימוש במונח יגר ונקראות 'יגדקומנדו'.

נורווגיה

בצבא הנורווגי המונח יגר משמש לציון כוחות מיוחדים; מרין יגר (קומנדו ימי), פרשוט יגר (קומנדו מוצנח), אינפנטרי יגר (קומנדו רגלי). בנוסף, היחידה האמונה על שמירה לאורך הגבול עם רוסיה, נקראת גרנסאיגר (grensejegere; סיירי גבול).

האימפריה הרוסית

גם בצבא האימפריה הרוסית היו יחידות יגר. גדוד היגר הראשון נוצר בשנת 1765 ובהמשך גדל מספר היחידות ומספר היגרים בצבא הרוסי היה רב.
אטלן

האָטֵלָן הוא תיאטרון רומאי עתיק בו השתמשו במסכות אופי. מאוחר יותר, בימי הרנסאנס, התבססה על האטלן הקומדיה דל'ארטה האיטלקית.

על האטלן

האטלן היה סוג של קומדיה, כמו רוב התאטראות הרומיים, שבה היו ארבע מסכות אופי מָקוּס, בּוּקוֹ, פָּפּוּס ומַנְדּוּקוֹס (או דוֹסֵנוּס). באטלן היה הקהל נותן סיטואציה למחזה, והשחקנים היו מאלתרים את העלילה בהתאם לסיטואציה ובהתאם לאופי הדמויות.
שמואל גרוס

ביוגרפיה

גרוס נולד בשנת 1946 ברומניה. בגיל 4 עלה לישראל עם הוריו שרה ושמעון גרוס ועם שלושת אחיו משה, דוד ואהרון. בנעוריו למד בישיבת הדרום ברחובות במגמה הפדגוגית. כבר בצעירותו התבלט גרוס במנהיגותו ובתרומתו לקהילה, הוא עסק בהדרכה והנחיה של בני נוער וריכז קייטנות עירוניות של העיר תל אביב-יפו. במסגרת שירותו הצבאי הוא השתתף במלחמות ישראל החל ממלחמת ששת הימים (1967) עד תום מבצע ליטני (1981) כחלק ממערך הנ.מ. של צה"ל.

השכלה

גרוס הוא בעל תעודת מוסמך לחינוך היסודי והעל יסודי, בעל תואר ראשון במנהל החינוך מאוניברסיטת בר-אילן ותואר שני בהיסטוריה יהודית. 
גרוס גם מוסמך כמגשר מטעם האוניברסיטה הפתוחה והנהלת בתי המשפט. גרוס מופיע ברשימת "לשכת המגשרים בישראל".

עשייה חינוכית

גרוס החל את עבודתו בחינוך בשנת 1965 כמורה ומחנך בבית הספר יסודי. בשנת 1970 התמנה למנהל בית הספר עוזיאל בבני ברק וכיהן בתפקיד זה למעלה מעשור. משנת 1980 שימש כמורה בישיבת הדרום ברחובות ובישיבה התיכונית בבני ברק במשך אחת עשרה שנים. לאורך השנים שימש גרוס גם כמרצה להיסטוריה במכללת אורות, כמרצה אורח ביחידה להשתלמויות מורים באוניברסיטת בר-אילן, כמרצה ללימודי ארץ ישראל במכללת תלפיות, וכמרצה ביהדות ותולדות עם ישראל בבית הספר לתיירות מטעם משרד התיירות ואוניברסיטת חיפה. בין השנים 1977–1979 שימש גרוס כחוקר במכון לחקר יהדות המזרח באוניברסיטת בר-אילן.
בשנת 1981 מונה גרוס כמפקח כולל בחינוך היסודי הממלכתי דתי. לאחר 17 שנים בתפקיד נבחר גרוס לכהן כמפקח מחוז תל אביב, עד לפרישתו. החל משנת 2008 משמש גרוס כדיין בביה"ד הארצי למשמעת של עובדי המדינה. מינוי זה ניתן על ידי שר המשפטים. ומשנת 2011 משמש שמואל, כדיין בביה"ד של הסתדרות המורים. בין השנים 2008–2013 שימש גרוס כסגן יו"ר ועדת מחוז תל אביב והמרכז במסגרת הוועדה הציבורית לבדיקת מצבם של ילדים ונוער בסיכון ובמצוקה (ועדת שמיד). בשנים אלו שימש לסירוגין, מספר חודשים, כמנהל מחוז תל אביב במינוי.
ב 15.8.2013, פרש גרוס לגמלאות ממשרד החינוך.
ב 18.8.2013, עם צאתו לגמלאות ממשרד החינוך, גרוס התחיל לעבוד במכון 'יעדים' בניהולה של דליה שטנצלר בתפקיד "מנהל פדגוגי ואחראי קשרי ממשל'.
בנובמבר 2013 זכה שמואל גרוס בתעודת הערכה על "מפעל חיים" בהוקרה על שליחותו החינוכית רבת השנים לקידום מערכת החינוך.

משנתו החינוכית

דגש מרכזי בעשייתו כמפקח מחוז, הוא הכשרה וליווי של מנהלים חדשים. גרוס רואה בתפקיד המנהל את הציר המרכזי של מערכת החינוך בארץ, ועל כן שוקד על ליווי מקצועי של המנהלים והערכתם החל משלב המינוי עד למתן הקביעות. במסגרת עבודתו החינוכית מדגיש גרוס את תהליכי קבלת ההחלטות על בסיס מקצועיות, הנתמכים בנימוקים ועוגנים עובדתיים. כמי שעוסק בגישור שנים רבות, המוטו בהתנהלותו הוא שאין האמת מצויה לעולם רק בעמדה אחת, ומשך השנים שאף ליישב סכסוכים ולפתור בעיות בשיטת "win win".
טאיג'ונג

היסטוריה

עוד לפני בואם של הסינים במאות ה-16 וה-17 לאזור היו בו התיישבויות ילידיות.
ב-1682 שושלת צ'ינג השתלטה על האזור. ב-1705 טאיג'ונג נוסדה תחת השם דאדון (大墩). ב-1721 נבנה בקרבתה מוצב צבאי.
ב-1885 נוצר באי מחוז טאיוואן אשר חולק לשלוש נציבויות. דאדון הפכה לבירת נציבות טאיוואן. בתחילה דאדון הייתה גם בירת המחוז, אך כעבור זמן קצר הבירה הועברה לטאיפיי.
ב-1895 נחתם הסכם שימונוסקי שסיים את מלחמת סין-יפן הראשונה. במסגרת ההסכם האי טאיוואן הועבר לשליטת יפן. כשהיפנים הגיעו לאי הם שינו את שמה של דאדון לשם הנוכחי, או בהגייתו היפנית "טאיצ'ו". היפנים השקיעו רבות באזור העיר בניסיון להפוך אותה לעיר המודרנית הראשונה בטאיוואן. ב-1917 נבנתה תחנת רכבת בקרבת טאיצ'ו וב-1920 היא קיבלה מהיפנים מעמד רשמי של עיר.
ההשקעה היפנית ירדה לטמיון עם העברת המשאבים לצורך מאמצי המלחמה של יפן במלחמת סין-יפן השנייה שהתחוללה בין 1937 ו-1945. עם סיום המלחמה, טאיוואן חזרה לשליטת סין.
ב-2010 העיר טאיג'ונג אוחדה עם מחוז טאיג'ונג לכדי רשות מקומית מיוחדת.

ממשל

מבחינה מנהלית הרשות המקומית המיוחדת של טאינאן מחולקת ל-29 נפות (בסינית: 區) אשר כל אחת מהן מחולקת לתת-נפות עירוניות (בסינית: 里). הנפה שִׂיטוּן (西屯區) היא המרכז השלטוני של הרשות המקומית המיוחדת.

כלכלה

כלכלת טאיג'ונג מסתמכת בעיקר על תעשייה וברחבי הרשות המקומית נמצאים מספר פארקים תעשייתיים גדולים.
בנפת ווצ'י (梧棲區) במערב הרשות המקומית נמצא נמל טאיג'ונג, שהוא אחד הגדולים בטאיוואן.

חינוך

בטאיג'ונג נמצאות מספר אוניברסיטאות, בהן אוניברסיטת טאיג'ונג הלאומית למדע וטכנולוגיה, האוניברסיטה הלאומית ג'ונגשינג (國立中興大學), אוניברסיטת פנגג'יה (逢甲大學) ואוניברסיטת דונגהאי (東海大學).

תחבורה

את העיר משרת נמל התעופה טאיג'ונג, שנמצא במרחק של כ-20 קילומטרים ממרכז העיר. הנמל מציע טיסות ליעדים בטאיוואן ובשאר מזרח אסיה.
בטאיג'ונג עוברים מספר קווי רכבת שמקשרים את הרשות לערים הצפוניות והדרומיות לאורך החוף המערבי של האי טאיוואן.
צ'ארלס קינגסלי

צ'ארלס קינגסלי (Charles Kingsley;‏ 12 ביולי 1819, דבונשייר - 23 בינואר 1875) כומר וסופר אנגלי.
קינגסלי למד במכללת מודליין בקיימברידג', והחל מ-1844 היה כומר הקהילה באוורסלי בהמפשייר. ב-1859 הוא התמנה לכומר האישי של המלכה ויקטוריה. שנה אחת לאחר מכן הוא התמנה לתפקיד פרופסור להיסטוריה מודרנית באוניברסיטת קיימברידג'.
קינגסלי ביטא את תמיכתו בתנועת 'הסוציאליזם הנוצרי' ברבות מיצירותיו, ולחם למען רפורמות חברתיות שונות. יצירותיו כוללות את ספר הילדים הפופולרי ילדי המים (1863), רומנסות היסטוריות וספר הרצאות על היסטוריה, 'הרומאי והטבטוני' (1864).
ב-1873 התמנה קינגסלי לכומר בכנסיית וסטמינסטר.
אדית הינקלי קווימבי

ראשית חייה וחינוך

היא נולדה ב-10 ביולי 1891 ברוקפורד אילינוי. ב-1912, היא סיימה תואר ראשון במתמטיקה ובפיזיקה במכללת וויטמן בוושינגטון. לאחר תקופה קצרה בה לימדה בתיכון בניסה, אורגון, הוענק לה מענק מחקר עבור לימודי תואר שני באוניברסיטת קליפורניה.

קריירה ומורשת

ב-1919 היא עברה לגור בניו יורק, שם היא עבדה בבית החולים לסרטן כעוזרת פיזיקאי לג'ואקיני פאילה, דבר שנחשב נדיר מאוד עבור אישה באותה תקופת זמן; היא הפכה לפיזיקאית-שותפה שם ב-1932.קשרי העבודה שלה עם פאילה נמשכו ארבעים שנים נוספות. ב-1919 היא הצטרפה למרכז למחקר רדיולוגי, ונותרה בבית הספר לרפואה של קולומביה עד 1978. המחקר שלה בבית-החולים לסרטן התעמק במינונים בטוחים של קרינה לצרכים רפואיים, על ידי התבוננות באנרגיה הנפלטת על ידי חומרים פוטנציאליים לרפואה גרעינית, כמו גם את כמות הקרינה הנספגת על ידי הגוף ממקורות שונים. היא גם חקרה את הפוטנציאל של חומרים מסונתזים רדיואקטיבית לטיפול בסרטן וליישומי מחקר רפואי אחרים.
בשנת 1941 הצטרפה לפקולטה של אוניברסיטת קורנל לרפואה בתור עוזרת פרופסור לרדיולוגיה. בשנה שלאחר מכן, היא הפכה פרופסור מן המנין של פיזיקה גרעינית בבית הספר לרופאים ומנתחים באוניברסיטת קולומביה. היא קודמה לדרגת פרופסור בשנת 1954 ופרשה ב-1960.
קווימבי זכתה בפרסים רבים על עבודתה לאורך הקריירה שלה ולקחה חלק במספר אגודות מדעיות. בשנת 1940, היא הייתה האשה הראשונה שזכתה במדליית ג'נוואי מהחברה האמריקאית רדיום. בשנה שלאחר מכן, היא זכתה במדליית זהב של האגודה הרדיולוגית של צפון אמריקה, עבור עבודתה אשר "שמה כל רדיולוג בחוב". היא נבחר כנשיאת החברה האמריקאית רדיום בשנת 1954. ב-1963, המכללה האמריקאית לרדיולוגיה העניקה לה מדליית זהב של כבוד. היא הייתה אחד מהחברים הראשונים של האגודה האמריקאית של פיזיקאים ברפואה.

מחקר

ב- 1962 היא פרסמה מאמר שכותרתו "השפעות אחרונות של קרינת רנטגן לטיפול בלוטת התריס" בו הציעה להפסיק עם כל רנטגן הטיפולים (טיפול בקרינה) עד שנדע טוב יותר כיצד סוג של טיפול משפיע על חולים בטווח הארוך.
בנוסף, הייתה שותפה לכתיבת מאמר שכותרתו "היסודות הפיזיים של הרדיולוגיה".

חיים אישיים

היא הייתה אחת משלושת ילדיו של ארתור .ס. הינקלי, חקלאי ואדריכל, והארייט הינקלי. היא נישאה לפיזיקאי שירלי ליאון קווימבי בשנת 1915.