google/wiki40b huggingface dataset:
לילך אריאל

ביוגרפיה

אריאל התאמנה בקבוצת השחייה של הפועל העמקים, אצל המאמן אהרן בונה.

1976

באליפות ישראל בשחייה באוקטובר 1976 זכתה אריאל בתואר השחיינית המצטיינת של האליפות לפי טבלת הניקוד הבינלאומית לאחר שזכתה במדליית זהב, במשחה ל-100 מטר חופשי והשוותה את השיא הישראלי בתוצאה של 1:04.0 דקות, לפני איריס קרפ (1:04.48 דקות) ואסנת ארליך (1:04.5 דקות) שתיהן מהפועל חולון/בת ים.

1977

באליפות ישראל בשחייה הראשונה בבריכת 25 מטר, שנערכה בקיבוץ גבעת חיים איחוד במרץ 1977 זכתה אריאל במדליית זהב במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:04.2 דקות.
בתחרות שמונה האומות שנערכה באיסלנד ביולי 1977 קבעה אריאל ביחד עם ענת פרקש, איריס קרפ ואסנת ארליך במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי שיא ישראלי חדש של 4:22.0 דקות, שיפור לשיא שניקבע שבוע קודם לכן בקיאסו (4:24.2 דקות).
בתחרות השחייה של המכביה העשירית שנערכה בבריכת השחייה של אוניברסיטת תל אביב ביולי אותה שנה זכתה אריאל במדליית כסף במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי, ביחד עם נטע יוסף, איריס קרפ ואסנת ארליך בשיא ישראלי חדש של 4:17.16 דקות ובמדליית ארד במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב ביחד עם ליז בוכשטבר, ענת פרקש וקרפ בשיא ישראלי חדש של 4:49.36 דקות. נוסף לכך, היא סיימה במקום שישי במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:04.27 דקות. בשלב המקודמות היא קבעה במשחה ל-100 מטר חופשי תוצאה של 1:04.12 דקות. בשלב המוקדמות היא קבעה במשחה ל-200 מטר חופשי, שיא ישראלי חדש של 2:17.40 דקות ובמשחה ל-100 מטר פרפר תוצאה של 1:11.47 דקות.

משפחה

לילך אריאל נשואה למאמן ושופט השחייה ברי אבנר. אחותה הצעירה של אריאל היא קרן רגאל, אלופה ושיאנית ישראל בשחייה.
ג'רארד ויי

נעוריו ותחילת דרכו

ויי נולד בסאמיט שבניו ג'רזי, ארצות הברית. מוצאו הוא חצי איטלקי וחצי סקוטי.
ויי החל לשיר לראשונה בכיתה ד', כששיחק את פיטר פן בהצגה שהועלתה בבית ספרו. סבתו, הלנה לי ראש, לימדה אותו לשיר, להופיע ולצייר.
לאחר מכן, הוא התעניין יותר בקומיקס ובאמנות והניח לשירה. התעניינותו באמנות החלה מילדותו - הוא גדל בבית "אפל וגותי" למראה, ולא היה יכול לשחק הרבה בחוץ (מפני שהאזור היה מסוכן). בעקבות כך, הוא פיתח את דמיונו, והציור הפך למקלטו.
ב-1995, לאחר שסיים את לימודיו בתיכון, למד ויי בבית ספר לאומנויות בניו יורק, וקיבל את תואר בוגר ב-1999. הוא שאף להיות מאייר וסופר קומיקס וב-2001 ניסה למכור סדרה מצוירת שנקראה "The Breakfast Monkey", אך הוא לא הצליח בכך.

מיי כמיקל רומנס

ב-2001 עבד ויי בתעשיית הקומיקס בניו יורק. בעקבות פיגועי 11 בספטמבר, שהשפיעו עליו באופן משמעותי, הוא החליט שעליו לעשות מעשה, וכך הוקמה "מיי כמיקל רומנס". אחיו, מייקי ויי, היה זה שהציע את שם הלהקה - הוא חשב על השם בעקבות ספר ושמו "Three Tales of Chemical Romance". אל הלהקה צורפו גם פרנק איירו, ריי טורו ומאט פליסייר (שהוחלף בהמשך על ידי בוב בראייר). בין הלהקות שהשפיעו על סגנון הלהקה המיספיטס, הסטרוקס, Blur, איירון מיידן, קווין, הקיור, הסמית'ס, והמוזיקאי בילי ג'ו ארמסטרונג (גיטריסט וסולן להקת הרוק האלטרנטיבי גרין דיי).
ויי כתב שירים רבים שנכנסו לאלבומים של הלהקה: "I'm Not Okay ‏(I Promise)" שנכתב על חוויות מהתיכון שלו, "Demolition Lovers" שנכתב על חברתו לשעבר ועוד.
אחד השירים הבולטים שוויי כתב הוא "Helena". השיר נכתב על סבתו ששמה היה אלנה, אך כולם קראו לה הלנה. ויי כתב את השיר כששמע לראשונה על מות סבתו באמצע סיבוב ההופעות של הלהקה. הוא הרגיש שעליו לפרוק את רגשותיו, ושמח כשהודיעו לו שהשיר ייכנס לאלבום ה-2 של הלהקה (Three Cheers for Sweet Revenge), ואף יופץ כסינגל ויצולם לו קליפ. ויי אמר שהוא רצה לכתוב את השיר מנקודת המבט של סבתו, אך התוצאה הייתה מעין ערבוב בין פניית סבתו אליו לבין פנייתו לסבתו.

לאחר מיי כמיקל רומנס

בשנת 2014, שנה לאחר שהתפרקה מיי כמיקל רומנס, הוציא ג'רארד ווי אלבום סולו וקרא לו "Hesitant Alien". ללהקה שהקים לצורך ליווי הופעותיו כסולן קרא "Gerard Way and The Hormones", ובשם זה הוציא מספר סינגלים. בשנת 2018 ווי חזר עם שיר שנקרא baby, you're a hunted house. ובשנת 2019 הוציא שני שירים יחד עם ריי טורו בעקבות הסדרה The umbrella academy.

אמנות

ויי תמיד חיבב אמנות ולמד בבית ספר מקצועי לציור. בעקבות אהבתו לקומיקס ולציור, הוא הוציא חוברת קומיקס בשם "The Umbrella Academy".
בנוסף לקומיקס, הוא אייר גם את העטיפה של האלבום השני של מיי כמיקל רומנס, Three Cheers for Sweet Revenge, ויחד עם אחרים גם אייר את עטיפת האלבום השלישי, The Black Parade.

חיים אישיים

ווי התחתן בפעם הראשונה עם Lyn z, הבסיסטית של הלהקה Mindless Self Indulgence, ולזוג נולדה בת בשם בנדיט לי ויי בשנת 2009. הזוג גר בלוס אנג'לס, קליפורניה. אחיו הצעיר מייקי ויי הוא גם מוזיקאי הידוע בתור הבסיסט של "מיי כמיקל רומנס".
באזור הזמן הנקרא Revenge Era, בסביבות שנת 2004, סבל ווי מאלכוהוליזם ומהתמכרות לסמים (תרופות נגד דיכאון וקוקאין) ואף סיפר למנהל הלהקה כי הוא רוצה להתאבד. עם זאת, בעזרתם של חברי הלהקה הוא השתקם וכיום מספר שהוא מרגיש שמח יותר ובעל שליטה על חייו.]
אוטקם

תיאור הטיפוס

קטע הטיפוס מתחיל בעירייה הקטנה ארז'לס גזוסט (Argelès-Gazost) בת כ-3,000 התושבים שלמרגלות רכס ההפירנאים (ברום של 465 מטרים), כשמשם עולה דרך באורך כ-17.3 קילומטרים עד לכ-1,635 מטרים מעל גובה פני הים. הטיפוס המצטבר הוא כ-1,200 מטרים עם שיפוע ממוצע של 6.8% (שיפוע מקסימלי של 10%). בטור דה פראנס ב-2008 ו-2014 טיפסו רוכבי הטור דה פראנס עד לרום מרבי של 1,520 מטרים, ובשנים שלפני עד לגובה של 1,560 מטרים. הסיבה לכך היא שהטור דה פראנס מתחיל את הטיפוס בארוס ארבוקס (Ayros-Arbouix), ממנה יוצאת דרך באורך 13.6 קילומטרים עם שיפוע ממוצע של 7.8%.
קומפקטיפיקציה

בטופולוגיה, קומפקטיפיקציה של מרחב טופולוגי היא שיכון שלו בתוך מרחב קומפקטי באופן שהמרחב הראשון צפוף בשני. צעד זה מאפשר לֵהָנוֹת מהתכונות החזקות של המרחב הקומפקטי.
דוגמה: הקטע הסגור [0,1] מהווה קומפקטיפיקציה של הקטע הפתוח (0,1), וגם של הישר הממשי כולו: בשני המקרים הקומפקטיפיקציה כוללת "המצאה" יש-מאין של נקודה חדשה, והדבקתה לשני הקצוות של המרחב הטופולוגי (קצוות "אמיתיים" במקרה הראשון, ו"מדומים" במקרה השני).
המתמטיקאי הרוסי אלכסנדרוף הראה שלכל מרחב טופולוגי (לא קומפקטי) יש קומפקטיפיקציה על ידי הוספה של נקודה אחת. הרעיון הוא להעתיק אל המרחב החדש את הטופולוגיה של המרחב הישן, ולהוסיף לאוסף הקבוצות הפתוחות את כל הקבוצות מהצורה  {∞}G U כאשר G קבוצה פתוחה של  X ו X \ G קומפקטית.
כדוגמה נוספת, יש שתי דרכים טבעיות לשכן את המישור המרוכב במרחב קומפקטי. האחת, להוסיף לו את "הנקודה באינסוף", ולקבוע שכל סדרה שהערך המוחלט של איבריה שואף לאינסוף, מתכנסת אל הנקודה החדשה. זהו מקרה פרטי של הקומפקטיפיקציה של אלכסנדרוף, והמרחב המתקבל הוא הספירה של רימן. אפשרות שנייה היא להוסיף את "המעגל באינסוף", כלומר להוסיף למישור מעגל "מבחוץ", כשנקודות המעגל עומדות בהתאמה חד-חד-ערכית לזוויות של ישרים. בדוגמה זו, סדרה מתכנסת לנקודה המתאימה לזווית t אם הערך המוחלט של איבריה שואף לאינסוף, והיא אסימפטוטית לישר שהזווית שלו t. המרחב המתקבל הומיאומורפי למעגל היחידה הסגור.
תהליך דומה לקומפקטיפיקציה הוא השלמה של מרחבים מטריים. ההשלמה של מרחב מטרי חסום מהווה קומפקטיפיקציה שלו.
דניאל קרייג

ביוגרפיה

קרייג נולד בצ'סטר וגדל בפרסקוט הקרובה לעיר ליברפול למשפחה נוצרית. בגיל 16 עבר ללונדון והצטרף ל-National Youth Theatre, ואחר כך למד בבית ספר גילדהול למוזיקה ודרמה.
הקריירה הקולנועית שלו החלה ב-1992 כששיחק בסרט "כוחו של אחד", ב-1996 זכה להכרה נרחבת באנגליה כשכיכב בסדרת הטלוויזיה המצליחה של ה-BBC "ידידינו בצפון". להכרה בינלאומית זכה כשהופיע לצידה של אנג'לינה ג'ולי בסרט "לארה קרופט: טומב ריידר", ובסרטו של סם מנדס "הדרך לפרדישן" לצידו של טום הנקס. סרטים בולטים נוספים שלו היו "סילביה" בתפקיד המשורר האנגלי טד יוז בעלה של סילביה פלאת' בגילומה של גווינת' פאלטרו, ובסרט "אין סוף לאהבה" על פי ספרו של איאן מקיואן "אהבה עיקשת". ב-2005 גילם קרייג בסרטו של סטיבן ספילברג "מינכן" את דמות איש המוסד היהודי יליד דרום אפריקה.
בפברואר 2005 הוזכר שמו כמחליף אפשרי לפירס ברוסנן בתפקיד ג'יימס בונד. ב-14 באוקטובר 2005, הודיעה חברת EON Productions, המפיקה את סרטי ג'יימס בונד, במסיבת עיתונאים מיוחדת שקרייג יהיה השחקן השישי המגלם את הסוכן 007. קרייג חתם על חוזה לשלושה סרטים, הראשון שבהם "קזינו רויאל" יצא לאקרנים ב-14 בנובמבר 2006, השני "קוונטום של נחמה" יצא לאקרנים ב-6 בנובמבר 2008 והשלישי "סקייפול" יצא לאקרנים ב-9 בנובמבר 2012. קרייג הבלונדיני הוא השחקן הראשון שמגלם את בונד שאינו כהה שער, ובתקשורת כינו את הדמות "ג'יימס בלונד". קרייג הוא גם השחקן הראשון שמגלם את בונד שנולד אחרי תחילת סדרת סרטי ג'יימס בונד ואחרי מותו של איאן פלמינג.
בחירתו של קרייג כבונד עוררה מחאה בקרב מעריצי סדרת הסרטים. מתנגדיו העלו אתר אינטרנט craignotbond.com (קרייג אינו בונד) ואיימו להחרים את הסרטים. לעומתם הועלו להגנתו אתרים אחרים כגון craigasbond.com. שחקני קולנוע רבים ששיחקו לצידו או שהשתתפו בסרטי ג'יימס בונד טענו שקרייג הוא בחירה מוצלחת לתפקיד. חלק מהביקורת הייתה הטענה שהשחקן נמוך מכדי לשחק את סוכן 007, על אף שבגובה של 1.78 מ' קרייג הוא מעל הגובה הממוצע של גבר בריטי לבן.
ב-2009 לכבוד שבוע הגלדה הבריטי יצרה חברת דל מונטה שלגון קרח בדמותו.
בספטמבר 2012 פורסם כי קרייג חתם על חוזה לשני סרטי ג'יימס בונד נוספים. במרץ 2013 במאי סקייפול סם מנדז הכריז כי לא ישוב לביים סרט נוסף בסדרה, אך מאוחר יותר החליט לשוב לכיסא הבימוי. ביולי 2013 אישר גם ג'ון לוגאן כי ישוב לכיסא התסריטאי. אולפני MGM הצהירו כי הסרט הבא בסדרת ג'יימס בונד, שזכה לכינוי בונד 24 לפני שפורסם שמו הרשמי "ספקטר" ויציאתו לאקרנים מתוכננת לאוקטובר 2015. באוגוסט 2014 פורסם כי הושלמה העבודה על התסריט וכי מלאכת הליהוק עודנה בעיצומה. הסרט עלה לאקרנים בנובמבר 2015 כשצילומי הסרט החלו בדצמבר 2014 והתרחשו בכמה אתרים באירופה, לרבות גבול איטליה-אוסטריה, לצורך צילומי סצנות אקשן במזג אוויר חורפי. צילומי הסרט הושלמו ביוני 2015.
הפקת הסרט ה-25 בסדרת ג'יימס בונד יצאה לדרך בשנת 2016, הסרט צפוי להיות סרטו האחרון של דניאל קרייג בתפקיד ג'יימס בונד.

חיים אישיים

ביוני 2011 קרייג התחתן בשנית עם השחקנית רייצ'ל וייס. יש לו בת מנישואיו הקודמים לפיונה לודון. קרייג הוא אוהד של קבוצת הכדורגל האנגלית ליברפול.
שי טסו

מראה חיצוני

שי טסו הוא כלב מגזע קטן שמשקלו בממוצע 6 קילו וגובהו כ-30 ס"מ. פרוותו ארוכה וגולשת על פני כל גופו. צבע פרוותו משתנה מהגוונים: לבן, חום, אדמדם, שחור ובמקרים נדירים ג'ינג'י. זנבו מסולסל ומעט מורם, ואפו פחוס.

טיפול

בכלב שי טסו הטיפול הוא טיפול ארוך שדורש תשומת לב רבה. השי טסו קל מאוד לאילוף, אך בטיפול בו יש להשקיע זמן נכבד ביום במיוחד בהברשה וטיפוח פרוותו הזקוקה לכך.
סוכנות הביון הכללית של מונגוליה

היסטוריה

הארגון נוסד בשנת 1922 בשם השירות לביטחון פנים (Дотоодыг хамгаалах газар) תחת הנהגתו של דשאיין בלדאנדורג', שהיה ראש הארגון הראשון. 
ב-1936, הגוף הפך למינהל הראשי לביטחון הפנים (Дотоодыг хамгаалах ерөнхий газар), ב-1955 המשרד לביטחון הציבור והצבא. ב-1959 — המשרד לביטחון הציבור. 
לאחר קריסת הגוש הקומוניסטי הפכה ב-1990 לסוכנות הביון הכללית.

משימות

המשימות העיקריות של הסוכנות הן הגנה על ביטחון המדינה, איסוף והערכת מידע מודיעיני במספר תחומים, כגון הטרור הבינלאומי, פשע מאורגן, הלבנת הון וכו'.
ב-2005 הוקמה בתוך הסוכנות מועצה מתאמת למאבק בטרור, אשר אחראית על ארגון התיאום בין גופי אכיפת החוק והשירותים המיוחדים של מונגוליה ושיתוף פעולה בינלאומי במאבק נגד הטרור.
אמפיתיאטרון קסטרנסה

אמפיתיאטרון קסטרנסה (Amphitheatrum Castrense) הוא אמפיתיאטרון שנבנה ברומא העתיקה במאה השנייה. שרידי האמפיתיאטרון ממוקמים כיום בסמוך לבזיליקת סנטה קרוצ'ה אין ג'רוזלמה. ייחודו של מבנה אמפיתיאטרון זה - בשל העובדה שנבנה מלבנים ולא מאבנים חצובות.
שרידי התיאטרון שרדו בשל שילובם בתוך חומת אורליאנוס.

היסטוריה

אמפיתיאטרון זה היה שייך לחצר הקיסרי - ומכאן שמו "Castrense". על פי סגנון בנייתו, האמפיתיאטרון נבנה ככל הנראה בתקופת שלטונו של הקיסר טראיאנוס.
עם הקמת חומת אורליאנוס נעשה שימוש בקירות המבנה כחלק מהחומה - כאשר החומה קושרה על קיר המבנה ממזרח וממערב, והמבנה האליפטי, הפך למגדל שמירה בחומה. שערי המבנה נאטמו באבנים על מנת לבצרו.
איורים מהמאה ה-16 של המבנה מראים את קומתו השלישית, אולם זו נעלמה
מאוחר יותר, וכיום נותרו קירות מעטים מהקומה הראשונה והשנייה.

תיאור המבנה

האמפיתיאטרון היה בעל צורה אליפטי, אורכו 88.5 מטרים ורוחבו 78 מטרים. המבנה נבנה כולו מלבנים ומבטון מצופה לבנים. המבנה עוטר בתגליפי גבס וכותרות קורינתיות.
טור (עיר)

יהודי טור

עדות להתיישבות יהודים בטור קיימת עוד מהמאה השישית. אזור היהודים נקרא עד היום Rue De Maures (רחוב המורים) - כנראה עקב חוסר האבחנה של המקומיים בין היהודים לערבים.
בימי הביניים נודעו מספר חכמים שהתגוררו בטור (המכונה טוריי"ש בכתובים). במאה הארבע עשרה גורשו היהודים מספר פעמים מטור, עקב עלילות, ולבסוף גורשו ממנה סופית. 
לאחר המהפכה הצרפתית חזרו יהודים להתיישב בטור, והיום קיימת שם קהילה קטנה ובית כנסת.

ספורט

בעבר הייתה קיימת בעיר קבוצת כדורסל אספו טור, שזכתה פעמיים (1976, 1980) באליפות צרפת בכדורסל. ובנוסף הגיעה הקבוצה עד לגמר גביע ספורטה בשנת 1976.
פשע נגד האנושות

פשע נגד האנושות הוא מונח במשפט הבינלאומי הפומבי המתאר תקיפה רחבה או שיטתית של אוכלוסייה אזרחית, לרוב רצח המוני, הגלייה או שעבוד. 
פשע נגד האנושות נחשב לעבירה הפלילית החמורה ביותר. 
המונח הומצא על ידי המשפטן היהודי הרש לאוטרפכט (Hersch Lauterpacht)  והוגדר רשמית בכתבי אישום במשפטי נירנברג בשנת 1945, שבהם עמדו למשפט פושעים נאצים על חלקם בשואה ובפשעים נוספים.

היסודות המאפיינים "פשע נגד האנושות"

א. מדובר במעשים נפשעים במיוחד הפוגעים באופן חמור בכבוד האדם.
ב. המעשים מבוצעים כחלק ממדיניות ממשלתית או כחלק מפרקטיקה רחבה ושיטתית של מעשי זוועה הזוכים להסכמה מצד הרשויות. יש לציין כי יסוד ההסכמה אינו מתקיים או נחוץ בנסיבות בהן אין למדינה שליטה במצב, כגון מצב מרידה.
ג. איסור המעשים חל בין שהם מתבצעים בזמן מלחמה ובין שהם מתבצעים בעת שלום.
ד. הקורבנות המובהקים של פשעים נגד האנושות הם, בהכללה, אזרחים.

נקודות ציון מרכזיות בהתפתחות המונח

הצהרת סנט פטרבורג 1868 - מקור הרעיון בדבר קיומם של "דיני אנושות" במסגרת המשפט הבינלאומי מצוי בהצהרה זו שהגבילה את השימוש באמצעי לחימה שונים שנתפסו כסותרים את "דיני האנושות".
תקנות האג 1907 - 'פיסקת מרטנס' הכלולה במבוא לתקנות האג משנת 1907 כללה אף היא התייחסות למונח "דיני האנושות".
הצהרת ממשלות צרפת, בריטניה ורוסיה 1915 בדבר ביצוע "פשעים נגד האנושות" בהקשר טבח הארמנים - מציינת את השימוש הראשון במונח "פשע נגד האנושות". ההצהרה ראתה בממשל העות'מאני ובפקידיו הבכירים אחראים לפשעים נגד האנושות בגין טבח זה.
חוקת נירנברג 1945 - חוקה זו מהווה את האמנה הראשונה שבה נוסחה הקטגוריה של "פשעים נגד האנושות" כהוראה נורמטיבית שמבצעיה נושאים באחריות פלילית אישית. הצורך בקטגוריה זו נבע מהרצון להעמיד פושעים נאצים לדין בגין פשעים שביצעו במהלך המלחמה נגד אוכלוסייה אזרחית באשר היא, ובכללה נגד אזרחים גרמנים, ומהיעדר האפשרות להעמידם לדין בגין פשעי מלחמה, שכן אלה אינם עוסקים בחובות מדינה כלפי אזרחיה היא.
חוק מועצת השלטון מספר 10, 1945 - בחוק זה, שחוקקו בנות הברית על מנת  להסמיך את בתי המשפט הצבאיים והמדינתיים שלהם להעמיד לדין נאצים בגין הפשעים שהוגדרו בחוקת נירנברג, נותקה לראשונה זיקה בין פשעים נגד האנושות לפשעי מלחמה או פשעים נגד השלום והיעדר הצורך בהגדרה זו מאפיין את הגדרת פשעים נגד האנושות מאז. 
פסיקת  ה-ICTY בפרשת טאדיץ'  1995 - קבעה כי היעדר הזיקה בין פשעים נגד האנושות לבין סכסוך בינלאומי מזוין משקפת משפט בינלאומי מינהגי.
חוקת רומא, 1998 - סעיף 7 לחוקת רומא מגדיר את קטגוריית הפשעים נגד האנושות באופן עדכני ומפורט, הוראה זו משקפת בעיקרה - אף כי לא במלואה - דין מינהגי, והדיון ברכיבי העבירה יתבסס עליה.

לקריאה נוספת

ארנה בן-נפתלי ויובל שני המשפט הבינלאומי: בין מלחמה לשלום (הוצאת רמות, אוניברסיטת תל אביב, 2006) 267-269.
יניב ואקי ונעם וינר אמנת רומא והדין הפלילי הישראלי - משלימות והתאמה (הוצאת מרכז קונקורד לחקר קליטת המשפט הבינלאומי בישראל, 2011).
שפה רקורסיבית

שפה רקורסיבית, או שפה כריעה היא מונח במתמטיקה, לוגיקה ומדעי המחשב, המתאר שפה פורמלית (קבוצה של רצפים סופיים של סמלים שנלקחו  מאלף-בית מסוים) המהווה תת קבוצה רקורסיבית של הקבוצה של כל הרצפים הסופיים מעל האלפבית של השפה. באופן שקול, שפה רשמית היא רקורסיבית אם קיימת מכונת טיורינג טוטאלית (מכונת טיורינג העוצרת על כל קלט), אשר בהינתן רצף סופי של סימנים כקלט, מקבלת אם הרצף שייך לשפה ודוחה אחרת. שפות רקורסיבית שפות נקראות גם כְּרִיעׂות.
רעיון הכריעוּת ניתן להרחבה על ידי מודלים חישוביים אחרים. למשל, אפשר לדבר על שפות כריעות במכונת טיורינג לא-דטרמיניסטית. לכן, בכל פעם שיש אי-בהירות, "שפה רקורסיבית" בעלת משמעות זהה לשפה הניתנת להכרעה על ידי מכונת טיורינג.
המחלקה של כל השפות הרקורסיבית שפות נקראת בספרות R, אם כי שם זה משמש לעיתים גם עבור המחלקה RP.
סוג זה של שפה לא הוגדר בהיררכיה של חומסקי (Chomsky 1959). כל השפות הרקורסיבית גם ניתנות למנייה רקורסיבית (Recursively Enumerable). כל שפה רגולרית, שפה חפשית הקשר, ושפה תלוית הקשר היא גם רקורסיבית.
איוואן אנדרוניקשווילי

הנסיך איוואן אנדרוֹניקַשווילי (בגאורגית: ივანე ანდრონიკაშვილი, ברוסית: Иван Малхазович Андронников‏) (1798 1868) הידוע גם כ"קניאז" איוואן מלחזוביץ' אנדרוניקוב, היה אציל גאורגי וגנרל בשירות האימפריה הרוסית.

ייחוס

אנדרוֹניקַשווילי נולד בכפר כּוּדַר'לוֹ בממלכת כארתלי-קאחתי שהפכה ב-1801 לחלק מהאימפריה הרוסית. הוריו היו הנסיך מלחז אנדרוניקשווילי והנסיכה מרים בגרטיוני, אחותו של המלך האחרון לממלכת אימרתי, סולומון השני. בהיותו בן 19 הצטרף לגדוד הפרשים של סנקט פטרבורג מטעם משמר האימפריה הרוסית (Ле́йб-гва́рдия).

הקריירה הצבאית

בשנת 1824 הצטרף לגדוד דרקוני ניז'ני נובגורוד כמייג'ור, ובהמשך נטל חלק במלחמות נגד הפרסים (1826-1829) ובמלחמות כנגד הטורקים (1828-1829) בקווקז.
בשנת 1841 קודם לדרגת מייג'ור-גנרל, ושמונה שנים לאחר מכן מונה למושל הכללי של טביליסי. באותן שנים השתתף במלחמת קווקז והוביל משלחת צבאית כנגד המורדים האוסטים.
מלחמת קרים הייתה שיא הקריירה הצבאית של אנדרוֹניקַשווילי; ב-14 בנובמבר 1853 השתתף בקרב אחלציחה בו הביס בעזרת כוח קטן של 5,000 חיילים (רובם פרשים גאורגים לא סדירים) את צבאו האדיר של עלי פאשה (Tepedelenli Ali Paşa) שכלל 20,000 חיילים. ניצחון מזהיר נוסף נזקף לזכותו כנגד סינאן פאשה ו-36,000 חייליו בנהר הצ'לוכי, אותו הביס בעזרת כוח של 13,000 חיילים.
כמה חודשים לפני מותו ב-19 בנובמבר 1868 קודם אנדרוֹניקַשווילי לדרגת גנרל חיל הפרשים.
תומאס, רוזן פלנדריה

ביוגרפיה

טומאסו נולד בשנת 1199 במונמליאן, לטומאסו הראשון, רוזן סבויה ולמרגריט מז'נבה, בתם של גיום הראשון, רוזן ז'נבה ובאטריצ'ה דה פאוצ'יני. בצעירותו החל טומאסו בקריירה כנסייתית, אולם בשנת 1235 עזב אותה.
בשנת 1233 מת אביו טומאסו הראשון, רוזן סבויה, ואחיו אמדאו הרביעי, רוזן סבויה עלה לשלטון במקומו. אולם טומאסו ואחיו דרשו גם הם חלק בנחלות, ובשל כך נערך כנס משפחתי על ידי אחיו גוליילמו מסבויה ביולי 1234 בטירת שיון, ובו הוחלט שאמדאו יהיה שליט כל בנחלות, אולם טומאסו ואחיו קיבלו שליטה מסוימת בחלק מהנחלות, וטומאסו קיבל את נסיכות פיימונטה.
באותה שנה ליווה טומאסו יחד עם אחיו גוליילמו מסבויה את אחייניתם מרגריט מפרובאנס לחתונתה עם לואי התשיעי, מלך צרפת, אולם נאלצו על ידי אמו של לואי - בלנקה, נסיכת קסטיליה, עוד קודם החתונה לעזוב את צרפת.
בשנת 1237 התחתן טומאסו עם ז'אן, רוזנת פלנדריה, בתם של בולדווין הראשון, הקיסר הלטיני ומארי משמפאן, ומונה לשליט יחד עמה ברוזנות פלנדריה. נאמנותו של תומאס התחלקה בין צרפת לאנגליה, והוא קיבל בתמורה מענקים כספיים מהנרי השלישי, מלך אנגליה, וכן קיבל את חלק מאדמותיו של סימון החמישי דה מונפור. תומאס ואשתו היו נדיבים מאוד כלפי הכנסיות, ואף עשו רבות על מנת להקל על חיי הסוחרים.
ביולי 1243 סייעו אמדאו ואחיו לאנצו מסרדיניה במצור על ורצ'לי, ובתגובה הוחרמו על ידי האפיפיור אינוקנטיוס הרביעי, עד לאחר שביקשו את מחילתו. בשנת 1244 מתה אשתו ז'אן, רוזנת פלנדריה, וטומאסו חזר לאיטליה. בשנת 1248 התחתן טומאסו עם באטריצ'ה פיאסקי, בתם של תאודורו השלישי פיאסקי, רוזן לבאניה וסימונה דלה ווטה, ואחייניתו של האפיפיור אינוקנטיוס הרביעי, ואף קיבל אישור לכך מהאפיפיור.
בשנת 1255 טומאסו ניסה להגן על השטחים שלו באזור פיימונטה נגד העיר אסטי, ובקרב במונקאליירי הוא נלקח בשבי והוחזק בטורינו. שתי הערים ביקשו לאלץ את טומאסו להכיר בעצמאותן משליטת בית סבויה, אולם, האפיפיור אלכסנדר הרביעי פסק נגד טורינו ואסטי, והנרי השלישי, מלך אנגליה כלא את כל הלומברדים בממלכתו. בנוסף, לואי התשיעי, מלך צרפת עצר 150 סוחרים מאסטי על פי בקשת אשתו מרגריט מפרובאנס, שהייתה אחייניתו של טומאסו. האחים של טומאסו, פייטרו ופיליפו הובילו צבא מסבויה בשנת 1256, והצליחו לכפות הסדר מוסכם על הערים עד סוף השנה.על פי ההסכם, הערים הוכרו עצמאיות, אם כי הם לא השיגו את היתרונות הטריטוריאליים או הכלכליים שהם חיפשו.
בשנת 1253 מת אחיו אמדאו הרביעי, רוזן סבויה, וטומאסו מונה כעוצר לבנו - בוניפאצ'ו, רוזן סבויה, וב-7 בפברואר 1259 מת טומאסו בשיאמברי. לאחר מותו של בוניפאצ'ו לא ירשו בניו של טומאסו את הרוזנות, כי אם אחיו, ורק לאחר מותו של פיליפו הראשון, רוזן סבויה בשנת 1285 עלה בנו אמדאו החמישי, רוזן סבויה לשלטון.
בובה פראית

עלילה

העלילה עוקבת אחר מילגרוס "מילי" אספוסיטו, נערה רומנטית ורגשנית, אשר אמה מתה לאחר לידתה. בשל היותה יתומה, היא גדלה במנזר שבו נולדה בידיעה שאמה מתה משברון לב, ללא ידיעה מי הוא אביה. המנזר שופע בנזירות אוהבות וטובות לב ואב מנזר דואג, אך אהבתה הגדולה היא לכדורגל. בהגיעה לגיל 18, נאלצת מילי לעזוב את המנזר, ולחפש מקום אחר לחיות ולעבוד בו. היא מגיעה לבית משפחת "די-קרלו", המכונה "אחוזת הבדידות", כדי להיות המשרתת האמונה על הטיפול באנחליקה הזקנה - אם בעל האחוזה, פדריקו. במהלך הזמן סופגת מילי עלבונות רבים ויחס מבזה מבני משפחת די-קרלו. היא מתאהבת באיבו - בנם של פדריקו ולואיסה, שגם מתאהב בה, אך הקשר ביניהם עובר תלאות רבות, בעיקר בשל הבדלי המעמדות ביניהם. 
לעלילה קווים רבים, והיא עוקבת אחר דמויות משניות נוספות המוצאות אהבה. קו העלילה המרכזי עוסק ביחסי אהבה-שנאה ומריבות בין מילי ואיבו, בניסיונם לגשר על הבדלי המעמדות. קו העלילה המשני הוא חיפושה של אנחליקה אחר נכדה האובד, פרי רומן של בנה פדריקו עם רוסריו, משרתת שעבדה באחוזה שנים רבות קודם לכן. עם סירובו של פדריקו להינשא לה, כתוצאה מלחצו של אביו, היא ברחה מהאחוזה שבורת לב. אב המנזר, האב מנואל, אם המנזר והנזירה קטלינה "לחיים" מגלים כי מילי היא נכדתה של אנחליקה, והם דואגים מכך שהיא מאוהבת באיבו, שהוא למעשה אחיה למחצה.
בשלב מסוים מגלה מילי כי היא אחותו למחצה של איבו, ומנסה למצוא כל דרך אפשרית להתרחק ממנו, אך במהרה מתגלה סוד עמוק: איבו אינו בנו של פדריקו, לכן מילי ואיבו אינם אחים.
קווי עלילה נוספים: עסקיהם המפוקפקים של פדריקו ודמיאן (אחיה של לואיסה) בחברת הבנייה המשפחתית, הכוללים שחיתות, מתן שוחד, שימוש בחומרי בנייה סוג ב' ויחס משפיל לעובדים. הקשר הרומנטי המתפתח בין רמון, גנן באחוזה, לבין סוקורו, הטבחית באחוזה. הרומן בין דמיאן לבין מרתה (בתה של סוקורו) העובדת כמשרתת באחוזה. פבלו, בנו של דמיאן, המעמיד פני נכה, ואהבתו למילי. בובי, חברו הטוב של איבו המנסה לכבוש את ליבה של ויקטוריה, אחותו היפה וקרת הלב של איבו. רוקי (מורגן), נהגה האישי של ויקטוריה, המאוהב בה גם הוא, ומנסה להרשים אותה. לינה, משרתת נוספת באחוזה הלומדת עיצוב שיער, מאוהבת בבובי, חברו של איבו. אנדריאה, בת חסותה של אנחליקה, עובדת כמזכירה בחברת הבנייה וחברה לפרקים של איבו, המנסה להפריד בינו לבין מילי. ברנרדו, רב המשרתים באחוזה ואחיה של רוסריו, ולכן דודה של מילי. 
הטלנובלה מתובלת בחוש הומור, בדיחות ומעשי קונדס, כשברקע מתנגנים שיריה של נטליה אוריירו.
בעת שידור הסדרה בערוץ "ויוה", בתחילת דרכה, היא זכתה להצלחה מסחררת, והפכה את שחקניה הראשיים: נטליה ופקונדו (שהיה מוכר לקהל גם מ"קטנטנות") - לכוכבי ענק בישראל. רגע השיא היה במסגרת טקס ששידר הערוץ, "ויוה 2000", בו זכו השחקנים והטלנובלה עצמה בארבעה מתוך חמשת הפרסים שהוענקו באותו הערב: ארנה זכה בפרס השחקן הטוב ביותר, נטליה בפרס השחקנית, שיר הנושא אותו שרה זכה אף הוא בקטגוריית השירים - והסדרה "בובה פראית" עצמה זכתה בפרס טלנובלת השנה. שרית חדד אף הקליטה גרסה עברית לשיר הנושא בשם "קח את הכל", למילותיו של יוסי גיספן.
קרחון בולגראד

גילוי הקרחון

הקרחון מופה לראשונה על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית בשנת 1961, ומופה שנית בשנת 1988.

מקור השם

הקרחון נקרא על שם בית הספר התיכון הבולגרי בבולגארד, מרכז חינוך בולגרי במרכז אוקראינה שהוקם בשנת 1858.
חוויית משתמש

חוויית משתמש (מאנגלית: UX, קיצור של User Experience) היא החוויה שחווה משתמש קצה בזמן פעילותו במערכת (כגון אתר, תוכנה, אפליקציה), מוצר או שירות. חוויית המשתמש משיקה ומושפעת מממשק משתמש (UI).

רקע

את המונח "חוויית המשתמש" טבע לראשונה דונלד נורמן (Donald Norman) באמצע שנות ה-90. בעבר התייחסו בעיקר לממשק משתמש - UI, הממשק בין הטכנולוגיה לאדם לצורך השגת מטרה כלשהי, אך בשנים אלו חלחלה ההבנה כי ממשק המשתמש מהווה רק אספקט מסוים מתוך עולם חוויית המשתמש המתייחס גם לעיצוב, ארכיטקטורת המידע, אסטרטגיה, שיווק וטכנולוגיה וגם להיבטים רגשיים, אנושיים ותחושתיים. חוויית משתמש טובה יכולה לחסוך מאמצי הטמעה והשקעה בפעילות ניהול ידע לעידוד השימוש וניהול השינוי. בשנים האחרונות תחום חוויית המשתמש הפך למשמעותי בכל פתרון מחשובי בכלל, ופתרונות ניהול ידע בפרט, ונתפס כמרכיב קריטי והכרחי (Critical Success Factor).
אחד האנשים שתרם להכרת והבנת המושג "חוויית משתמש" ומשמעותו הוא סטיב ג'ובס, אשר התבסס על ממשק משתמש גרפי בעת פיתוח המחשב האישי "מקינטוש".
ציור איטלקי ברנסאנס

מוטיבים מרכזיים

רוב יצירות האמנות בתקופת הרנסאנס הוזמנו על ידי הכנסייה. יצירות אלו היו בדרך כלל בקנה מידה גדול וכללו סצנות מחיי הקדושים הנוצריים. היו גם ציורים אלגוריים רבים שהתייחסו לנושא הגאולה ולתפקיד הכנסייה בהשגתה. חוץ מיצירות גדולות עבור כנסיות נוצרו גם תמונות דתיות קטנות, לכנסיות וכן לאנשים פרטיים, שהשכיחות מביניהן תיארו את המדונה עם הילד. באותה התקופה גם הזמנות פרטיות היו חשובות. בנייני ממשלה מקומיים עוטרו בציורי קיר דתיים וכן חילוניים.
באמצע המאה ה-15 ציור הפורטרטים החל להיות פופולרי משהיה לפני. בתחילה היו מציירים בעיקר פרופילים רשמיים, אך במהרה הציורים גדלו וכללו גם את חצי הגוף העליון. פטרוני האמנות שהזמינו ציורי קיר גדולים תוארו לעיתים קרובות כאחת הדמויות בציור. ציור הפורטרטים הפך לנושא חשוב לציירי תקופת שיא הרנסאנס, כמו טיציאן ורפאל.
עם העלייה בפופולריות של פילוסופיית ההומניזם החדשה, האמנים השתמשו יותר ויותר בנושאים קלאסים, בעיקר ביצירות שהוזמנו במטרה לקשט את בתי האצולה. דוגמה טובה לכך היא היצירה הולדת ונוס, של סנדרו בוטיצ'לי, שהוזמנה על ידי משפחת מדיצ'י. ההומניזם השפיע גם על יצירות בעלות נושאים דתיים, כמו תקרת הקפלה הסיסטינית שצוירה על ידי מיכלאנג'לו. מוטיבים אחרים נלקחו מחיי היום יום, לעיתים עם משמעות אלגורית, ובהדרגה החלו לצייר גם טבע דומם וסצנות דקורטיביות גרידא. לעיתים צוירו אירועים היסטוריים חשובים ופסטיבלים דתיים מקומיים. דמויות ואירועים היסטוריים תוארו בדרך כלל בדרך ששיקפה את אירועי התקופה. לעיתים הדמויות ההיסטוריות היו בעצם דיוקנאות של אנשים מאותה התקופה.
בכל המוטיבים הללו, וביצירותיהם של כמעט כל ציירי הרנסאנס, ניתן לראות התפתחות של טכניקות חדשות: ההתבוננות בטבע, לימוד אנטומיה, לימוד טבעו של האור, וכן לימוד הפרספקטיבה.