google/wiki40b huggingface dataset:
Dblp

dblp (נכתב גם DBLP) הוא אתר אינטרנט המספק מידע ביבליוגרפי במדעי המחשב. האתר מאוחסן באוניברסיטת טריר שבגרמניה, ומנהלו הוא מיכאל ליי (Michael Ley), מרצה במחלקה למדעי המחשב שם. על פעילותו בתחזוקת האתר זכה ליי בציון לשבח מטעם ה-ACM.
באוגוסט 2014 הכיל האתר מידע על יותר מ-2.6 מיליון מאמרים במדעי המחשב, מאת יותר מ-1.4 מיליון מחברים. האתר מאנדקס את כל כתבי העת החשובים במדעי המחשב, ורבים מקובצי ההרצאות של כנסים במדעי המחשב. 
השם dblp היה בתחילת דרכו של האתר ראשי תיבות של  DataBase systems and Logic Programming (מערכות בסיס נתונים ותכנות לוגי) - תחומים שבהם התמקד האתר באותה עת. עם התרחבות תחומי העניין המסוקרים באתר שונה פירוש ראשי התיבות ל- Digital Bibliography & Library Project (מיזם ביבליוגרפיה וספרייה דיגיטליים), אך כיום dblp הוא פשוט שם האתר, ללא ייחוס משמעות, וכותרת האתר היא  dblp Computer Science Bibliography.
את המידע הביבליוגרפי ניתן לקבל לפי שם המחבר, לפי שם כתב עת - הצגת תוכן העניינים של כל גיליון, ולפי שם כנס - רשימת כל קובצי ההרצאות של הכנס.
Catechol-O-methyltransferase

Catechol-O-methyltransferase או COMT, הוא אנזים שמפרק תרכובות אורגניות מסוג קטכולאמין בנוזל החוץ-תאי.

מעורבות בתהליך ההעברה הסינפטית

בגוף האדם, ישנם מספר מוליכים עצביים מרכזיים המשתייכים לקבוצת הקטכולאמינים. העיקריים שבהם הם אדרנלין (אפינפרין), נוראדרנלין ודופמין. מוליכים עצביים אלו מושפעים מפעולתו של ה-COMT.
במהלך ההעברה הסינפטית שבאמצעותה תאי העצב במערכת העצבים מתקשרים עם תאים אחרים, ה-COMT מסייע בנטרול פעולתם של המוליכים העצביים הקטכולאמינים לאחר תהליך האקסוציטוזה ששחרר אותם למרווח הסינפטי.
הסרה מהירה של המוליכים העצביים מהמרווח הסינפטי מאפשרת העברה מדויקת של האות הקדם סינפטי לתא המטרה.
בנוסף ל-COMT גם נשא הדופמין DAT משתתף בפינוי הדופמין מהמרווח הבין תאי.

גן ה-COMT

בבני אדם, החלבון של Catechol-O-methyltransferase מקודד בגן ה-COMT.
גן ה-COMT מקושר לתפקודי הקשב ויכולת הויסות העצמי של האדם.
בהתאם לכך, אללים שונים בגן ה-COMT מקושרים להפרעת קשב.
גן ה-COMT משפיע גם על התגובה של אנשים שונים לאמפטמין. עבור חלק מהאנשים אמפטמין יכול להעלות את מצב הרוח ולשפר את התפקוד במטלות קוגניטיביות, עם זאת אצל אנשים אחרים הוא עלול ליצור תגובה הפוכה.
לה רושל

היסטוריה

העיר נוסדה במאה התשיעית לספירה. יש עדות לקיומו של יישוב בשם 'רופלה' (Rupella) במקום בו שוכנת כיום לה רושל. העיר התפתחה כעיר נמל שעיקר מסחרו הוא עם אנגליה. בין השנים 1360 ל־1453 הייתה העיר תחת שלטון אנגליה. עד למאה ה־15 הייתה הנמל של לה רושל הגדול שבנמלי צרפת. מסחרו של הנמל התבסס בעיקר על מלח ויין.
שלטונה של אנגליה בעיר הביא להיווצרותה של קהילה פרוטסטאנטית גדולה. עקב כך בסוף המאה ה־16 ותחילת המאה ה־17 הייתה העיר מרכז של הוגנוטים. צבא קתולי צר על העיר בשנת 1572 אך לא היה יכול לכובשה. מעמדה של רושל כעיר מקלט להוגנוטים אף אושר באדיקט של נאנט.
בשנת 1627 הורה ראש עיריית לה רושל לפתוח באש על הצי הצרפתי המלכותי. עקב כך הטילו המלך לואי ה-13 ושליחו הקרדינל רישלייה מצור בן ארבעה עשר חודשים על העיר. בסופו של המצור נכנעה העיר (30 באוקטובר 1628) ואיבדה את זכויות היתר שלה כעיר עצמאית אך שמרה את מעמדה כעיר מוגנת להוגנוטים.
מאז ואילך התרבו מעשי הדיכוי כנגד הוגנוטים. מעשי הדיכוי כנגד ההוגנטים הגיע לשיאם כשהאדיקט של פונטנבלו ביטל את האדיקט של נאנט, אותו המסמך שהעניק זכויות להוגנוטים בצרפת. הוגנוטים רבים מלה רושל הגרו מהעיר אל צפון אמריקה. חלקם הקימו את רושל החדשה שבמדינת ניו יורק.
'גילוי' אמריקה וההתיישבות הלבנה בצפונה הביאו לשגשוגה של העיר. העיר הייתה מעורבת בסחר עם המושבות הצרפתיות בצפון אמריקה, קנדה והאיים האנטילים. בנמל העיר נסחרו במיוחד סוכר (ממרכז אמריקה ומן האיים הקריביים) ועבדים (מאפריקה). בנוסף, נמל העיר שימש לייבוא פרוות מקנדה. אלו היו ימי הפיתוח של העיר ונבנו בה מבנים מפוארים.
אובדן המושבות הצרפתיות בצפון אמריקה במאה ה־18 וכן חוסר היציבות בימי המהפכה הצרפתית הביאו לאובדן מעמד הבכורה לו זכה נמלה של לה רושל. כמו כן גם ימי שלטונו של נפוליאון היו קשים ללה רושל שכן המסחר עם אנגליה נאסר. באתם שנים שקעה העיר מהבחינה הכלכלית
בשנת 1890 נבנה בסמוך לעיר נמל חדש ועמוק אשר אפשר לאוניות בעלות נפח גדול להיכנס אליו. במלחמת העולם השנייה, שמש נמלה של העיר כבסיס צוללות גרמני. לה רושל הייתה העיר האחרונה בצרפת ששוחררה מידי הנאצים, ב-7 וב-8 במאי 1945. העיר ואתריה לא סבלו מהרס משמעותי בזמן מלחמת העולם השנייה.
בשנות החמישים עברה העיר פיתוח מואץ. נבנו בה פרברים חדשים ואוכלוסייתה גדלה לכדי חמישים אלף נפש. כיום ממוקם בעיר נמל הנפט הגדול ביותר באוקיינוס האטלנטי. כמו כן ישנו בעיר רובע עתיק מעניין במיוחד. בעיר ממוקמות תעשיית מזון שונות וכן מרכז לתעשיות בתחום הספנות. בעיר מערכת תחבורה ציבורית ידידותית לסביבה הפועלת על חשמל.
אוברטין

תולדות העיירה

ב-22 באוגוסט 1531 נערך בסמוך לעיירה "קרב אוברטין", בין כוחותיהם של הנסיך המולדבי פטרו ררש ושל מלך פולין זיגמונט סטארי, אשר הסתיים בניצחון פולני ובכיבוש מחדש של חבל פוקוטיה.
במאה ה-18 הייתה העיירה בבעלות פרטית של האצולה, ונודעה בירידי השוורים שהתקיימו בה. במאות ה-19 וה-20 שימשה מרכז מסחר ומלאכה ליישובים החקלאיים שסביבה.
בעקבות הכיבוש הרוסי במלחמת העולם הראשונה נפגעה כלכלת העיירה ואוכלוסייתה הצטמצמה.

יהודי אוברטין

התיעוד הראשון לישיבת יהודים בעיירה הוא מסוף המאה ה-17. בשנת 1765 הוקם בעיירה בית ספר יהודי מיסודו של הרץ הומברג, ובשנת 1895 הוקם בית ספר מיסודו של הברון הירש.
במאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 כיהנו בעיירה רבנים לבית גרוס, אשר הראשון מבינם היה יצחק משה גרוס, שכיהן עד פטירתו בשנת 1865. בשנת 1920 מונה לכהן כרב העיירה אברהם שפירא.
על אף הצביון החרדי של תושבי העיירה, פעלו בה גם תנועות ציוניות, ובשנות השלושים פעל בה בית ספר עברי. טרם פרוץ מלחמת העולם השנייה התגוררו בעיירה קרוב ל-1,200 יהודים, כרבע מסך תושביה.

בשואה

ב-17 בספטמבר 1939 נכנסו לעיירה כוחות הצבא האדום, ועם כניסתם פורקו מוסדות הקהילה וארגוניה. לראש מועצת העיירה מונה משה רוזנשטוק. עם צאת הסובייטים מהעיירה ביוני 1941, החלו בסביבתה פרעות של האוקראינים ביהודים, ובהשפעת מספר אוקראינים בעיירה נמנע טבח שתוכנן גם בה.
ב- 2 ביולי 1941 נכנס לעיירה הצבא ההונגרי. בתקופה זו עברו דרכה אלפי עקורים יהודים מתחומי הונגריה אל מעבר לנהר דניסטר, שם נרצחו.
באוגוסט 1941 עבר השלטון בעיירה לידי הגרמנים, ועד מהרה פרסמו גזרות נגד היהודים, כגון חובת ענידת סרט מגן דוד על הזרוע, איסור מסחר ומלאכה, איסור יציאה מהעיירה ועבודות כפייה על כל הגברים בני 14 ומעלה.
הגרמנים השחיתו את בית הכנסת בעיירה, תוך שאילצו את רב העיירה ונכבדי הקהילה לרקוד מסביב למדורה בה שרפו את ספרי התורה.
בעיירה הוקם יודנרט, בראשותו הועמד מוניו ליטוואק, אשר עסק בהעברת רכוש וכסף לגרמנים ולאוקראינים, ובמסירת גברים לעבודות כפייה. החל מסתיו 1941 הוחמרו תנאי הקיום של היהודים בעיירה, ובמיוחד של כמה עשרות פליטים מהונגריה, שהצטופפו בבית המרחץ של העיירה ברעב ובקור.
בפברואר 1942 נלקחו מהעיירה כמה יהודים שהואשמו בקומוניזם לקולומיאה, ושם נרצחו, וביום 10 באפריל 1942 צוו כל יהודי העיירה לעבור בתוך ארבעה ימים לגטו קולומיאה. לאחר העקירה הוכרזה העיירה "נקייה מיהודים", והאוקראינים בזזו את רכוש היהודים שנותר בה.
כ-600 יהודים שהגיעו לעיירה עד אוגוסט 1942 צוו ביום 6 בספטמבר לעבור להורודנקה, ומשם שולחו למחנה ההשמדה בלז'ץ. כ- 120 יהודים הסתתרו בסביבת העיירה וביער חוצימיז', אך רבים מהם נתפסו, והוצאו להורג על ידי המשטרה האוקראינית.
ביום 30 במרץ 1944 שבו לעיירה כוחות הצבא האדום. היחידים ששרדו מהקהילה היהודית בעיירה הם 11 מבין המגויסים לצבא האדום, 28 יהודים שפנו לברית המועצות ו- 36 יהודים שהסתתרו בסביבת העיירה ולא נתפסו.
סעסע

היסטוריה

בשנת 1596 מנתה אוכלוסיית הכפר 457 איש, התושבים גרו בבתי בוץ ובתי אבן שהיו צמודים זה לזה, במרכז הכפר הייתה כיכר שוק קטנה ובתי ספר, מסביב לכפר נמצאים מספר מעיינות. תושבי הכפר התפרנסו מגידול דגנים.
הנוסע הצרפתי ויקטור גרן ביקר בכפר במחצית השנייה של המאה ה-19, הוא מתאר כפר עם הרבה בתים פרטיים שחציים חרבים. שרידי מתחם מבוצר, בריכה עגולה גדולה חצובה בסלע. לדבריו באותה עת התגוררו בכפר 350 מוסלמים. גרן מצטט בספרו את תיאורו של יצחק חילו נוסע יהודי שביקר בכפר בשנת 1334 ולדבריו התגוררה ביישוב קהילה יהודית והיה בו בית כנסת ובית מדרש. גרן מעלה השערה ששרידים של עמודים ואבני גזית נאות שראה בכפר הם שרידי המבנים מהתקופה אותה מתאר חילו.
על פי מפקד האוכלוסין של שנת 1931 היו בכפר 840 תושבים ו-154 בתים נושבים.
בתקופת מאורעות 1936–1939 הכפר שימש כבסיס לפעולות המרד הערבי בצפון.
בתקופת המנדט הבריטי הכפר היה שייך לנפת צפת. על פי סקר הכפרים שהתקיים בשנת 1945 בארץ ישראל, שטח הכפר היה 14,796 דונם טורקי, מתוכם 1,974 דונם שטחים ציבוריים. מספר התושבים הוערך כ-1,130.
ב-15 בפברואר 1948 פשט כוח מהגדוד השלישי של הפלמ"ח על הכפר במסגרת המדיניות של ערעור ביטחונם של הכוחות הערבים ואילוצם לרתק כוחות אבטחה על הכפר. במהלך הפשיטה פוצצו 20 בתים ונפגעו כ-60 מתושביו.
במלחמת העצמאות שימשה סעסע כבסיס ללוחמים ערבים שבאו מהכפר במלחמתם כנגד היהודים. בסעסע שכנה מפקדת "חטיבת ירמוכ השנייה" ואחת הפלוגות של החטיבה של צבא ההצלה.
ב-30 באוקטובר 1948 נכבש הכפר על ידי חטיבה 7 במבצע חירם. כיבוש סעסע הביא לנסיגה כוללת של צבא ההצלה של פאוזי קאוקג'י מהגליל ללבנון. תושבי הכפר נמלטו ללבנון.
קיבוץ סאסא הוקם בשנת 1949 על שרידי הכפר, מספר בתים עדיין עומדים על תילם ומשמשים את הקיבוץ, בניין שנפגע וננטש בשנת 1960, נקבע על ידי ארכאולוגים כי נבנה במאה הרביעית לספירה.
השירות הפדרלי לשליטה בסמים של רוסיה

היסטוריה

ב-1990 הוקם המינהל למאבק בתפוצה, השרשה וחשיפת פשעי הסמים של אם.וה.דה, שהפך למחלקה למאבק בסמים של משרד הפנים הרוסי (Управления по Незаконному Обороту Наркотиков МВД РФ). מיום הקמתה ועד פירוקה עמד בראשה הגנרל-לויטננט, אלכסנדר ניקולאייביץ' סרגייב שנחשב למומחה בינלאומי בענייני מאבק בסמים.
ב-2004, נשיא רוסיה ולדימיר פוטין הקים את השירות הפדרלי למלחמה בסמים כגוף עצמאי הכפוף לנשיא. ב-2008 הנשיא המכהן, דמיטרי מדבדב הורה להקים מחלקת ביטחון פנים לביעור השחיתות הציבורית. בנובמבר 2010 הארגון חתם על הסכם שיתוף פעולה ייחודי עם סין לשיתוף פעולה בנושאי המאבק בסמים. הסכם שהיה חתום עליו גם מול ארגונים דומים אחרים כדוגמת הסוכנות הטג'יקית למאבק בסמים. 
באפריל 2016 פוטין חתם על צו לפירוק הארגון והפיכתו לחלק ממשרד הפנים הרוסי.

המינהל הראשי לשליטה בסמים

המינהל הראשי לשליטה בסמים (ברוסית: Главное управление по контролю за оборотом наркотиков Министерства внутренних дел Российской Федерации, בראשי תיבות: ГУНК МВД России) היא הרשות הרוסית לאכיפת חוקי הסמים. היחידה מסונפת למשרד הפנים, מרבה לשתף פעולה עם הבולשת הפדרלית (FSB) ועוסקת גם ברישוי סמים אסורים, למטרות רפואיות או מדעיות.
ראש המחלקה ממונה על ידי שר הפנים של רוסיה, באישור הנשיא וראש המחלקה הנוכחי הוא אנדריי חראפוב. מטה המחלקה נמצא במוסקבה.
המחלקה הוקמה ב-5 באפריל 2016 בעקבות צו נשיאותי שולדימיר פוטין חתם עליו ולפיו השירות הפדרלי לשליטה בסמים יפורק ויהפוך למינהל הראשי לשליטה בסמים של משרד הפנים הרוסי.
קרל השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה

בצעירותו

קרל נולד ב-1 באוקטובר 1685 ללאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ואלאונורה מגדלנה מנויבורג, בתו של פיליפ וילהלם, הנסיך הבוחר מפפאלץ ורעייתו אליזבת אמליה, רוזנת הסן-דרמשטדט.
בעקבות מותו של קרלוס השני, מלך ספרד בשנת 1701, ללא כל יורש ישיר, הכריז קרל על עצמו כקרלוס השלישי, מלך ספרד, ובעקבות כך פרצה מלחמת הירושה הספרדית, שנמשכה עד לשנת 1714. במהלך המלחמה תמכו ממלכת אנגליה, ממלכת פרוסיה, הרפובליקה ההולנדית, נסיכות הבוחר מהנובר, רוב מדינות גרמניה, וכן ממשלות אראגון, ולנסיה וקטלוניה בקרל, לעומת ממלכת צרפת, ממלכת ספרד, נסיכות הבוחר מבוואריה ונסיכות הבוחר מקלן, שתמכו בפיליפ, דוכס אנז'ו.

שלטונו

ב-12 באוקטובר 1711 מת אחיו יוזף הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, וקרל עלה לשלטון במקומו. עם עלותו לשלטון דאג קרל להעביר את הסנקציה הפרגמטית של 1713, שהתירה לבנות לירש את נכסי האימפריה ההבסבורגית, והייתה מיועדת להבטיח את ירושתו לבתו מריה תרזה. במאמציו לקבל את הסכמת המעצמות על הסנקציה הפרגמטית, נאלץ קרל לוותר על שטחים נרחבים (במערב גרמניה ובאיטליה).
בעקבות עלייתו של קרל לשלטון באוסטריה, נטשוהו בעלות בריתו. קרל אמנם המשיך בלחימה עוד שנים אחדות, אך בשנת 1714 חתם על הסכם רשטדט, שבו ויתר על ממלכת ספרד, תמורת ארצות השפלה הדרומיות, דוכסות מילנו, נאפולי וסרדיניה.
בשנים 1716–1718 לחם קרל כנגד העות'מאנים בהצלחה רבה, וסיפח את הבאנאט לממלכת הונגריה, וכבש את סרביה ואולטניה. בשנים 1718–1720 לחם קרל במלחמת הברית המרובעת שהסתיימה בניצחון אוסטרי. באמנת האג (1720) שנחתמה לאחר המלחמה, החליף קרל את סרדיניה בסיציליה, שהייתה תחת שלטון בית סבויה.
בשנים 1733–1735 הסתבך קרל במלחמת הירושה הפולנית, ובמהלכה הפסיד את השליטה בממלכת נאפולי. בין השנים 1736–1739 לחם קרל יחד עם הרוסים במלחמה האוסטרית-רוסית-עות'מאנית (1735-1739), ובמהלכה הפסיד קרל כמעט את כל השטחים שכבש 20 שנה קודם לכן.
ב-20 באוקטובר 1740 נפטר קרל בווינה, ובתו מריה תרזה עלתה לשלטון באימפריה ההבסבורגית במקומו, אולם, על ירושת האימפריה הרומית הקדושה קמו לה מתנגדים רבים, ובעקבות כך פרצה מלחמת הירושה האוסטרית.

יחסו ליהודים

קרל גילה יחס עוין ליהודים, אם כי העניק לכמה מהם תפקידים חשובים בחצרו, ביניהם שמשון ורטהיימר ודייגו ד'אגילר. בשנת 1713 מינה קרל את ר' דוד אופנהיים לרבה הראשי של פראג ובוהמיה, ובשנת 1720 התיר את הדפסת התלמוד בגרמניה. בשנת 1722 נהרס בפקודתו של קרל בית הכנסת באוסוב.
בשנת 1723 חידש קרל את זכויות יהודי מוראביה, אך בשנת 1726 ציווה על הפרדה בין יהודים לנוצרים שם, ופרסם את "חוקי המשפחה" - שבהם הותר רק לבן הראשון לשאת אישה. לפי הסכמי השלום עם הטורקים, נאלץ קרל להעניק זכות ישיבה ליהודים עם נתינות טורקית בווינה, אך בשנת 1732 דחה את בקשת היהודים לבנות בית כנסת בווינה.
אנטיגונה מאפירוס

ביוגרפיה

תאריך הלידה של אנטיגונה אינו ידוע, אולם ברי שהיא נולדה לפני שנת 317 לפנה"ס. אביה היה מצביא בשם פיליפוס, ששרת בצבאו של אלכסנדר הגדול. אמה הייתה ברניקי הראשונה. היה לה אח גדול בשם מגאס ואחות קטנה בשם תיאוקסנה.
בשנת 318 לפנה"ס, מת אביה, ואמה ברניקי נסעה למצרים ביחד עם שלושת ילדיה כדי לשמש כבת לוויה לקרובת משפחתה אורידיקה בתו של אנטיפטרוס, שהייתה אשתו של תלמי הראשון. תלמי התאהב בברניקי ונשא אותה לאשה בשנת 316/317 לפנה"ס. היא הייתה אשתו הרביעית. תלמי אימץ את בניה של ברניקי, וכך הפכה אנטיגונה לנסיכה מצרית. בשנת 300 או 299 לפנה"ס, הגיע למצרים פירוס הראשון נסיך אפירוס, כבן ערובה מטעם דמטריוס פוליורקטס מלך מוקדון. פירוס מאוד מצא חן בעיני תלמי, והוא החליט להשיא לו את אנטיגונה. הם נישאו בשנת 299 לפנה"ס או 298 לפנה"ס. עבור שניהם היו אלו נישואים ראשונים.
הודות לקשריו עם תלמי, הצליח פירוס להשיג די כסף וחיילים כדי לכבוש מחדש את ממלכתו - ממלכת אפירוס. אנטיגונה הפכה איפוא למלכת אפירוס. טיב יחסיה עם פירוס אינו ידוע. היא ילדה לו בת בשם אולימפיאס השנייה, ומאוחר יותר בן בשם תלמי. ההערכה היא שמתה בלידתו של תלמי, בשנת 295 לפנה"ס. לאחר מותה נישא פירוס ללאנאסה מסיציליה, שילדה לו את אלכסנדר והלנוס.
גחן מצוייץ

תיאור

פרוותו של הגחן בצבע צהוב-אפרפר והוא מנומר בכתמים שחורים. כפי ששמו מרמז הוא בעל ציצת שיער מאחורי אוזניו הארוכות ולאורך עורפו. אורך הגוף מגיע ל 49 - 62 ס"מ ויש לו זנב כמעט באורכו של הגוף.
כמו רוב הגחנים הוא אוכל כל שניזון מיצורים קטנים ומצמחים. הוא עצמו עלול להיטרף על ידי נמרים, עופות דורסים, נחשים וצבועים.
מלוח קיפח

מאפיינים

גובה השיח 50-200 ס"מ, העלים ביצתיים ובשרניים מעט. צבע העלים ירוק אפרפר, ועליהם שערות דקיקות. 
הליבלוב באביב ובקיץ, הפריחה בסתיו. הפרחים הזכריים נפרדים מהנקביים. הפרחים קטנים מאד, ירקרקים, ומואבקים על ידי הרוח.

תפוצה

משרעת התפוצה ים-תיכונית וסהרו-ערבית. צומח בערוצי נחלים במדבר, ובמלחות. 
בישראל נפוץ בנגב, במדבר יהודה, בבקעת הירדן ובמישור החוף.

מנגנון הישרדות

הצמח עמיד ביותר למליחות הקרקע, בין היתר בזכות מנגנון המאפשר לו להוציא את עודפי המלח לשערות שעל פני העלה. לאחר זמן, מתות השערות, והמלח נשאר בהן. השערות המתות הנשארות על העלה, מגנות על הצמח מהתייבשות.

שימושים

עלי המלוח הקיפח משמשים כמאכל לדרי המדבר. העלים הטריים משמשים כמרכיב בסלטים, והמבושלים משמשים במרקים. ערכו התזונתי הרב, גרם למלוח שישמש אף כצמח מרעה חשוב, ולעיתים זורעים אותו במיוחד למטרה זו.
מייקל רוהאן

מייקל דניס רוהאן (באנגלית: Michael Dennis Rohan; ‏1 ביולי 1941 — 1995) היה אזרח אוסטרלי נוצרי שהצית את מסגד אל-אקצא ב-21 באוגוסט 1969, בעת ביקורו בירושלים, לאחר שניסיון הצתה קודם, כעשרה ימים קודם לכן, נכשל.

ביוגרפיה

רוהאן תואר על ידי אביו כילד עצמאי מאוד. בגיל 18 עזב את הבית, נדד ברחבי אוסטרליה ועבד בחקלאות בעיקר בטיפול בצאן. הוא היה ידוע כעובד שקדן ומסור, אך שתקן. הוא התחתן עם אשה קתולית ונולדו לו שני ילדים אולם הוא נטש את משפחתו, ניסה להתאבד ואושפז בבית חולים פסיכיאטרי. הוא הגיע לישראל באפריל 1969 ועבד בקיבוץ משמר השרון. בתחילת אוגוסט 1969 הוא ניסה להצית את מסגד אל אקצה, אך ללא הצלחה וסימני ההצתה שנמצאו על ידי שומרי הוואקף לא דווחו למשטרה. ב-21 באוגוסט הוא ביצע את הצתת מסגד אל-אקצא. רוהאן נעצר במשמר השרון יומיים אחרי ההצתה, נחקר, הודה ונחבש תחת שמירה מיוחדת בבית המעצר של משטרת ירושלים. השמירה המוגברת נועדה להכשיל פגיעות בו מצד מוסלמים זועמים או התאבדות, מחשש שמותו בנסיבות כאלה עלול להוביל לתאוריית קשר שתכתים את שמה של ישראל. 
נגד רוהאן הוגש כתב אישום ב-1 בספטמבר 1969. הוא הועמד לדין בבנייני האומה, ישוב בתא זכוכית, בפני הרכב של שלושה שופטים של בית המשפט המחוזי בירושלים, כדי לאפשר סיקור מקסימלי של המשפט שיגיע לעולם המוסלמי. בין השאר, הורחבו שידורי החדשות בערבית בימי המשפט. את התביעה ניהל היועץ המשפטי לממשלה, מאיר שמגר. על פי הוראות סנגורו, יצחק טוניק, בפתיחת המשפט כפר רוהאן באישומים נגדו, אולם למחרת שינה את טעמו והודה בעיקרי העובדות אך טען לאי שפיות. לאחר שבוע, עם סיום פרשת התביעה, הופסק המשפט ורוהאן נשלח להסתכלות פסיכיאטרית. בעדותו במשפט אמר רוהאן ששרף את המסגד כדי לבנות את בית המקדש. כן טען שהוא מלך שנשלח על ידי אלוהים לבנות את בית המקדש. חמישה רופאים, בהם פסיכיאטר מלונדון ורופא מבית החולים באר יעקב העידו שרוהאן חולה נפש. בפסק הדין, שפורסם ב-30 בדצמבר 1969 קבלו השופט צבי עלי בקר, ושני שותפיו להרכב, את טענת ההגנה שרוהאן לא היה אחראי למעשיו ודחו את דרישת התביעה להענישו. לאחר ההצתה אושפז לזמן מה בבית החולים טלביה, ובפברואר 1970 הועבר לבאר יעקב. משרד הבריאות ביקש להשיבו לאוסטרליה בגלל העלויות הכבדות של אשפוזו, אך הבקשה נדחתה על ידי היועץ המשפטי לממשלה. בראשית ספטמבר 1970 ברח רוהאן מבית החולים ואותר על ידי המשטרה כעבור כיממה בקיבוץ משמר השרון. בעקבות זאת, הועבר רוהאן למוסד אחר. באפריל 1974 הוא גורש מישראל בחזרה לאוסטרליה שם המשיך באשפוז פסיכיאטרי עד יום מותו. 
רוהאן, שלקה בסינדרום ירושלים (מחשבות שוא בעלות תוכן דתי-מיסטי ומחשבות גדלוּת), טען שעשה את המעשה בעקבות צו אלוהי ובהתאם לכתוב בספר זכריה. הוא חשב שהמעשה יסייע ליהודים לבנות מחדש את בית המקדש ובכך יאפשר לישו הנוצרי לשוב כמשיח ולשלוט בעולם במשך אלף שנה.
ביולה לואיז הנרי

ביולה לואיז הנרי (באנגלית: Beulah Louise Henry; ‏11 בפברואר 1887 - פברואר 1973) הייתה ממציאה ואשת עסקים אמריקאית. בשנת 1930 קיבלה את הכינוי "הגברת אדיסון" כהוקרה על המצאותיה הרבות. המצאותיה כוללות מכונת תפירה ללא כפתור הפעלה, מקפיא לגלידה המבוסס על ואקום ועוד. לאורך חייה רשמה 49 פטנטים, ולזכותה נזקפו כ-110 המצאות. ב-2006 הנרי נכנסה להיכל התהילה הלאומי לממציאים. חלק לא מבוטל מהמצאותיה נגעו לחייהן של נשים.

שנים ראשונות והשכלה

הנרי נולדה בצפון קרולינה, בתם של וולטר אר. וביולה הנרי, ונכדתו של מושל צפון קרולינה ויליאם וודס הולדן אשר היה צאצא ישיר של פטריק הנרי. מ-1909 עד 1912 למדה במכללת North Carolina Presbyterian College וכן במכללה לנשים אליזבת קולג', בשרלוט, צפון קרולניה. כבר במהלך לימודיה האקדמיים הוענקו לה פטנטים ראשונים עבור המצאותיה.
אחת מהמצאותיה הראשונות הייתה תיק יד שניתן לשנות את הכיסוי וכך מונע את הצורך להחזיק מספר תיקים.
הצלחותיה של הנרי הפתיעו מדענים ומאשרי פטנטים כאחד, לא רק בגלל המצאותיה הרבות ומספר הפטנטים שרשמה אלא בעקבות היצירתיות הטכנולוגית והמכנית של המצאותיה שלא היו מבוססות על ידע מדעי שנרכש בצורה מסודרת, אלא מתוך ניסוי וטעייה.

קריירה כממציאה בניו-יורק

ב- 1924 הנרי המציאה מנגנון סגירה למטריה שהיה להצלחה גדולה ופורסם ב- סיינטיפיק אמריקן. היא מכרה את הפטנט ב-50,000$, סכום שאפשר לה לבנות מעבדה. באותה השנה, הנרי עברה לניו יורק, והקימה שתי חברות ועבדה כממציאה גם בחברת Nicholas Machine Works משנת 1939 עד 1955.
שבשנות השלושים הנרי הקדישה את זמנה לשיפור במכונות תפירה ובמכונות כתיבה. היא המציאה את הפרוטוגרפ (Protograph) חיבור למכונת כתיבה שיצר ארבעה עותקים ללא צורך בנייר פחם ומכונת תפירה שיוצרת תפר כפול. כמו כן שימשה כיועצת עבור חברות רבות, אשר ייצרו והשתמשו בהמצאותיה. בין החברות להן תרמה מניסיונה ויכולתיה הייתה חברת ייצור הבובות הבינלאומית Mergenthaler Linotype. הנרי התגוררה בניו יורק, בבתי מלון, הייתה חברה במגוון רחב של מועדנים חברתיים ומדעיים, ומעולם לא נישאה.

הכרה

הנרי צורפה להיכל התהילה של הממציאים National Inventors Hall of Fame ב-2006.
מנדל אטיק

הרב מנדל אטיק (נולד בתרפ"ט, 1929) הוא ראש ישיבה חרדי ירושלמי.

ביוגרפיה

נולד בעיר העתיקה לר' שלמה צבי, חסיד קרלין ולחיה לאה בת ר' יהושע שמעון וינגרטן אף הוא מזקני חסידי קרלין. למד בתלמוד תורה ובישיבת עץ חיים אצל הרב איסר זלמן מלצר ובישיבת מיר אצל הרב אליעזר יהודה פינקל. היה מקורב לרבי יצחק זאב סולובייצ'יק, "הרב מבריסק", והיה משתתף בשיעורו השבועי. כמו כן נסע לחזון איש לדבר עמו בלימוד. נישא לשרה לאה, בת ר' שמעון הלל שלזינגר.
לאחר נישואיו למד בישיבת מיר עם הרב משה יהושע לנדא, מתלמידי החזון איש, והגה רבות בספרי החזון איש. בשנות ה-70 פתח כולל אברכים בירושלים. בין תלמידיו בכולל היו: הרב דוד מילר, ר"מ בישיבת פוניבז' ובישיבת חיי משה; הרב יהושע ארנברג ראש ישיבת "כנסת יצחק" בחדרה והרב חזקיהו יוסף שרייבר ראש ישיבת מהרי"ל.
בשנות ה-90 פתח בשכונת הבוכרים בירושלים את ישיבת ארץ צבי, אשר יועדה לבחורים מחו"ל שחשקו בלימוד עיוני ומעמיק. הישיבה התנהלה ללא משגיח, ובאווירה חופשית. בין צוות הר"מים היו בניו הרב דוד והרב יצחק זאב, אחיינו הרב יהושע קליקשטיין והרב אפרים זלזניק תלמידו של הרב יוסף דב סולובייצ'יק. הישיבה נסגרה בסוף העשור הראשון של המאה ה-21.
דרך לימודו משלבת את דרך הלימוד של החזון איש וישיבת מיר. הוא משתייך לחוג בריסק מבחינת החמרה הלכתית והשקפת עולם.
הרב אטיק לא מדפיס את חידושי תורתו, אך שיעוריו הודפסו על ידי תלמידיו בצורה לא רשמית.

משפחה

לרב אטיק שני בנים, בנו הרב יצחק זאב, היה ר"מ בישיבת ארץ צבי וחתן הרב חיים אורי פריינד.
אחד מאחיו הוא הרב אברהם אטיק, ראש ישיבת באר שלמה. גיסיו (חתני אביו) הם הרב משה קליקשטיין, הרב יעקב קוז'ליק, מחשובי חסידי גור בירושלים ורבי עקיבא רבינוביץ האדמו"ר מפוריסוב. גיסו, (חתן חמיו) היה הרב נטע פריינד, ר"מ בישיבת עץ חיים ובישיבת דושינסקי.
גיס

גַּיִס או קורפוס הוא יחידה צבאית רב-זרועית גדולה שכפופה לארמייה. גיס מורכב בדרך כלל משתיים עד ארבע אוגדות. גיס מודרני כולל, בדרך כלל, בין 30,000 ל-50,000 חיילים. גיס הוא יחידה בעלת יכולת פעולה עצמאית לחלוטין, וכולל יחידות מסתערות ויחידות מסייעות כגון תותחנים, תעופה, סיור, הנדסה, לוגיסטיקה ועוד.  גודלו משתנה בהתאם למדינה ולנסיבות. 
בצבאות העולם מפקד קורפוס הוא בדרך כלל קצין בדרגת לוטננט גנרל. 
הגיס המודרני נולד בראשית המאה ה-19 בגרנד ארמה של נפוליון בונפרטה. נפוליון כינס דיוויזיות שנוצרו עוד במאה ה-18 לגופים חזקים יותר בשם קורפוסים. הגייסות של נפוליון היו יחידות רב זרועיות שכללו חיל רגלים, פרשים ותותחים. הגיס הנפוליוני היה למעשה צבא בזעיר אנפין והיה מסוגל לפעול באופן עצמאי לחלוטין. המבנה היה מוצלח עד כדי כך שאומץ עד מהרה על ידי כל הצבאות האירופאים הגדולים.
אליזבת דול

תחילת דרכה

דול נולדה בקרוליינה הצפונית בשנת 1936. בשנת 1958 סיימה בהצטיינות תואר ראשון במדע המדינה באוניברסיטת דיוק. בזמן לימודיה, הייתה דול פעילה מאוד בארגונים ובאגודות הסטודנטים. בשנת 1959 החלה ללמוד לקראת תואר שני באוניברסיטת אוקספורד, תואר אותו סיימה באוניברסיטת הרווארד. בשנת 1965 סיימה את לימודי הדוקטורט במשפטים באוניברסיטת הרווארד. באביב 1972 פגשה לראשונה את בעלה לעתיד בוב דול. הם עברו להתגורר ביחד, והזוג התחתן ב-6 בדצמבר 1975 בקתדרלה הלאומית של וושינגטון שבוושינגטון די. סי. לזוג לא נולדו ילדים. מבחינה דתית, הזוג השתייך בתחילה לזרם המתודיסטי, אך לאחר מכן עברו לזה הפרסביטריאניסטי.

עשייה ציבורית

בצעירותה, דול תמכה במפלגה הדמוקרטית. בשנת 1960 הייתה דול מעורבת בקמפיין הבחירות הדמוקרטי של המועמד לנשיאות ג'ון פיצג'רלד קנדי ושל סגנו לינדון ג'ונסון. היא החלה לעבוד בבית הלבן בשנותיו של ג'ונסון כנשיא. בשנים 1969–1973 שימשה עוזרת לריצ'רד ניקסון בנושא צרכנות. בשנת 1973 מונתה על ידי ניקסון לכהונה בת 7 שנים בוועדת הסחר הפדרלית. היא הייתה מבין הדמוקרטים היחידים שלא עזבו את עבודתם בבית הלבן לאחר פרשת ווטרגייט. בשנת 1975 שינתה את עמדותיה ועברה אל המפלגה הרפובליקנית. באותה השנה עזבה את עבודתה למשך כמספר חודשים על מנת לעזור בקמפיין של בעלה בפריימריז הרפובליקאיים לקראת הבחירות לנשיאות שהתקיימו באותה השנה. בסופו של דבר, דול הפסיד לג'רלד פורד. היא עשתה את אותו הדבר לקראת הבחירות של שנת 1980. לאורך פעילותה הציבורית, תמכה דול ברעיונות פמיניסטיים. היא לקחה חלק בגל השני של הפמיניזם ופעלה למען התיקון לשוויון זכויות.
בשנים 1981–1983 עבדה דול כמנהלת משרד הקישור בבית הלבן. לאחר מכן הייתה האישה הראשונה שכיהנה כמזכירת התחבורה הפדרלית בקבינט של הנשיא הרפובליקני רונלד רייגן. היא גם כיהנה למשך פחות משנתיים כמזכירת הפדרלית בקבינט של ג'ורג' הרברט ווקר בוש. בשנים 1991–1999 שימשה כנשיאת הסניף האמריקאי של הצלב האדום. בשנת 1996 ליוותה את בעלה כשהיה המועמד הרפובליקני בבחירות לנשיאות ארצות הברית.
בשנת 1999 הכריזה על מועמדותה לנשיאות ארצות הברית. היא לבסוף פרשה באוקטובר, עוד לפני תחילת הפריימריז. זאת בגלל מחסור בכספים ופער גדול בסקרים מאחורי ג'ורג' ווקר בוש. לקראת הוועידה המפלגתית שהתקיימה ביולי 2000 אנשיו של בוש טענו כי דול אולי תהיה מועמדת לתפקיד סגן הנשיא. בסופו של דבר בוש הפתיע ובחר בדיק צ'ייני כסגנו.

בסנאט

בסוף דצמבר 2001 חזרה דול לגור בקרוליינה הצפונית, לאחר שהתגוררה במתחם ווטרגייט בוושינגטון די. סי. זאת על מנת שתוכל להתמודד לסנאט. היא זכתה בפריימריז המקומיים ברוב של למעלה מ-80%. דמוקרטים ביקרו את מועמדותה של דול, זאת מכיוון שלא התגוררה בצפון קרוליינה מאז שנת 1959. בבחירות אשר התקיימו בנובמבר, דול הביסה את ארסקין באולס, שהיה ראש סגל הבית הלבן של הנשיא היוצא ביל קלינטון בפער של כ-8%. זו הייתה הפעם הראשונה שבה בו זוגו של סנאטור לשעבר נבחר במדינה אחרת מזו של בן הזוג (בוב דול נבחר בקנזס). משנת 2004 ירדה פעילותה בסנאט. למרות זאת, היא כיהנה כשנתיים כיושבת ראש הוועדה הרפובליקנית בסנאט. היא האישה הראשונה שהחזיקה בתפקיד זה. בנוסף על כך, היא כיהנה בוועדת הביטחון, וועדת הדיור, הבנקאות ולעניינים אורבניים, ובוועדה לעסקים קטנים ויזמות.
בשנת 2008 הפסידה דול את מקומה למועמדת המפלגה הדמוקרטית קיי הייגן בהפרש של כ-8.5% (הפער הכי גדול שבו הפסיד סנאטור מכהן באותה השנה).

לאחר הפוליטיקה

בשנת 2012 הקימה קרן לטיפול בחיילים פצועים.