google/wiki40b huggingface dataset:
ויליאם סליס

חייו ועבודתו

ויליאם סליס נולד ב-18 ביולי 1933 בנפת פאביה. הוא החל לעבוד בפררו בשנת 1960. במשך הזמן הפך להיות משתף פעולה קרוב של הבעלים של פררו.
הוא חשב על הרעיון של ביצת הפתעה בשנות השישים המאוחרות, כאשר חשב על אלטרנטיבה לשימוש בפס יצור של ביצי פסחא שעשויות משוקולד, פס יצור שעמד שומם במשך רוב השנה. למרות זאת, הוא התעקש לקרוא למיכאל פררו "ממציא ביצת ההפתעה" עם הטענה שהוא הוציא לפועל את הרעיון. ביצי קינדר שווקו לראשונה בחנויות בשנת 1974.
סליס נטל חלק גם בייצור של עוד מוצרי פררו כגון פררו רושה.
לאחר יציאתו לגמלאות סליס הקים ביחד עם היזם אנריקו גספריני את העמותה "צבע את חייך" שנותנת קורסים חינם ליזמים צעירים.
סליס הלך לעולמו ב-29 בדצמבר 2016 בעיר פאביה, לאחר שחטף שבץ מוחי, בגיל 83.
אאוג'ן רלג'יס

אֵאוּגֵ'ן רֶלְגִ'יס (ברומנית: Eugen Relgis; ‏2 במרץ 1895 - 22 במרץ 1987) היה שם העט של אֵאוּגֵ'ן זִיגְלֶר, סופר, משורר, מתרגם ופילוסוף, אנרכיסט ופציפיסט יהודי רומני.

חייו

רלג'יס נולד כנראה ביאשי שברומניה, בשם Eisig D. Sigler (אייזיג זיגלר) ולמד בבית הספר התיכון בפיאטרה ניאמץ ובפקולטה לאדריכלות של אוניברסיטת בוקרשט. ב-1912 כתב את מאמרו העיתונאי הראשון בעיתון "הבוקר" והמשיך והשתתף בעיתון "רמפה" עם מאמרים ופואמות בפרוזה ובעיתון "הדעה" עם מאמרים ספרותיים. שנה לאחר מכן כתב את ספרו הראשון, "ניצחון האי-קיום". באוניברסיטת בוקרשט לקח גם קורסים בפילוסופיה מ-1914 עד 1916. 
ב-1916, לאחר שדרום רומניה נכבשה בידי הקיסרות הגרמנית במלחמת העולם הראשונה, נסע לקונסטנטינופול, לאיים בים השיש, לאסיה הקטנה ולאתונה. ב-1920 ייסד וניהל את העיתון "אנושות", אשר צונזר.
רלג'יס הושפע מתורתו של הפציפיסט ההודי רבינדרנת טאגור שאותו העריץ, וגם היה חבר של הסופרים הפציפיסטים הגולים בשווייץ: רומן רולן הצרפתי ושטפן צווייג האוסטרי-יהודי. כמו כן, הוא הושפע רבות מהיצירה "הביולוגיה של המלחמה" (1917) של גאורג ניקולאי, והעביר את הרעיונות המוצגים בה מהמישור הביולוגי למישור החברתי כאשר ב-1922 פרסם ברומנית את הספר "עקרונות הומניטריסטיים".
ב-1923 ארגן רלג'יס בבוקרשט את מה שהוא כינה "הקבוצה ההומניטריסטית הראשונה" והפיץ את "קריאה לאינטלקטואלים ולעובדים הנאורים" (Llamamiento a los intelectuales y a los trabajadores iluminados), שתורגם לספרדית, צרפתית, גרמנית, בולגרית, איטלקית, שוודית, הונגרית, אנגלית ואספרנטו. על המהדורה השנייה של הספר בשפה הספרדית (1932) חתומים הנרי ברבוסה, האנרכיסט הצרפתי מנואל דבלדה, שטפן צווייג, האנרכיסט האוסטרי רודולף גרוסמן (המוכר תחת שם העט פייר רמוס), הסופר הסוציאליסטי האמריקאי אפטון סינקלר, רבינדרנת טאגור, הרופא האנרכיסטי הברזילאי פביו לוס, האנרכיסט הארגנטינאי קמפיו קרפיו ואחרים.
הפעילות של רלג'יס כללה, בין היתר, השתתפות בכנסים פציפיסטיים בלונדון, וכן בזונטגסברג שבאוסטריה ביולי 1928, עריכת העיתונים "Cugetul liber" (מחשבה חופשית, 1928-1929) ו-Umanitarrismul (הומניטריזם, 1929-1930) ומסעים ברחבי אירופה בניסיון ליצור "אינטרנציונל של אינטלקטואלים". בסופו של דבר, האידיאליזם הפציפיסטי וההומניטריסטי של רלג'יס נתקל במציאות האכזרית של מלחמת העולם השנייה.
אחרי מלחמת העולם השנייה, ב-1947, היגר יחד עם אשתו לפריז ואז לאיטליה, ולאחר מכן לבואנוס איירס. לבסוף השתקע במונטווידאו. ב-1962 נסע מטעם אוניברסיטת אורוגוואי לשווייץ, לאיטליה ולישראל. הוא קיבל תואר כבוד מהאוניברסיטה העברית ב-1972.
רלג'יס נפטר במונטווידאו ב-22 במאי 1987.
פאביו לואיזי

חייו

לואיזי למד בקונסרבטוריון ניקולו פגניני אצל ממי סקיאווינה. אחרי קבלת התואר בלימודי פסנתר, המשיך ללמוד הוראת פסנתר אצל אלדו צ'יקוליני ואנטוניו באקלי.
לואיזי החל להתעניין בניצוח כשעבד בפסנתרן מלווה ונרשם ללימודי ניצוח בקונסרבטוריון של גראץ, אצל מילאן הורוואט. הוא עבד באופרה של גראץ כמלווה ומנצח. הופעתו הראשונה כמנצח הייתה באיטליה בשנת 1984. משנת 1990 עד 1995 כיהן כמנצח ראשי של התזמורת הסימפונית של גראץ. משנת 1995 עד 2000 היה מנהל אמנותי ומנצח ראשי של תזמורת אמני הצליל בווינה. בשנים 1996-99 היה אחד משלושה מנצחים ראשיים (Hauptdirigenten) של תזמורת הרדיו של מרכז גרמניה בלייפציג, יחד עם מרצ'לו ויוטי ומנפרד הונק. משנת 1999 עד 2007 היה מנצח ראשי יחיד של תזמורת זו. כן היה מנצח ראשי של תזמורת שווייץ המערבית בשנים 1997 עד 2002. משנת 2005 ועד שנת 2013 כיהן לואיזי כמנצח ראשי של התזמורת הסימפונית של וינה.
משנת 2007 ועד שנת 2010 כיהן לואיזי כמנצח הראשי של התזמורת הסקסונית הממלכתית של דרזדן ושל הזמפר-אופרה בדרזדן.
במרץ 2005 ניצח לואיזי לראשונה במטרופוליטן אופרה, על הצגה של דון קרלוס מאת ורדי .
לואיזי ניצח על כמה הקלטות אופרה, בהן "ארולדו", "ירושלים" ו"אלזירה" של ורדי, ווילהלם טל של רוסיני.
בפו לוי

צעירותו וחייו באיטליה

בפו לוי נולד ב-14 במאי 1875 בטורינו שבאיטליה, הרביעי מעשרת ילדיהם של דיאמנטינה פולייזה וג'וליו ג'אקומו לוי. אאוג'ניו אליה לוי, אחיו הצעיר, גם היה מתמטיקאי. לאחר שקיבל את הדוקטורט שלו במתמטיקה בגיל 21 מטעם אוניברסיטת טורינו, הוא התמנה כפרופסור כעבור שלושה חודשים ותוך זמן קצר היה לפרופסור במשרה מלאה. בהמשך מונה לוי כפרופסור באוניברסיטת פיאצ'נצה ב-1901 ובאוניברסיטת קליארי בשנת 1906, אוניברסיטת פארמה ב-1910 ולבסוף לאוניברסיטת בולוניה בשנת 1928. בהמשך, בעקבות עליית כוחו של בניטו מוסוליני והפאשיזם והאנטישמיות באיטליה, לוי, בהיותו יהודי, סולק ממשרתו באוניברסיטת בולוניה והיגר לארגנטינה.

חייו בארגנטינה.

לוי בחר להגר לארגנטינה בעקבות הזמנתו של המהנדס קורטס פּלהָ, דקאן של פקולטה למדעי המתמטיקה, פיזיקה-כימיה וטבע ב Universidad Nacional del Litoral (כיום Facultad de Ciencias Exactas, Ingeniería y Agrimensura ב אוניברסיטה הלאומית רוסאריו) בעיר רוסאריו. קורטס הזמינו לבוא רוסאריו ולעמוד בראש מכון למתמטיקה שנוסד באותם ימים. שם ערך לוי את רוב המחקר שלו מ-1939 עד מותו ב-1961.
בעודו חיי ברוסאריו, לוי הצטרף לקבוצה של מתמטיקאים שכללה את לואיס סאנטאלו, סימון רובינשטיין, חואן אולגין, אנריקה פרארי, פרננדו ואנריקה גספר, מריו קסטניניו ואדמונדו רופמן. ב-1940 יסד  את Mathematicae Notae, המגזין המתמטי הראשון בארגנטינה. ב-1956 קיבל את הפרס האיטלקי Premio Feltrinelli.
נפטר ב-8 באוגוסט 1961 ברוסאריו, ארגנטינה ונקבר בבית הקברות היהודי שם.

תרומותיו למתמטיקה

עבודותיו המוקדמות חקרו סינגולריות על העקומים האלגבריים ועל המשטחים האלגבריים. בפרט, הוא סיפק הוכחה (מפוקפקת, לדעת מספר מתמטיקאים אחרים) כי פתרון סינגולריות  על המשטחים האלגבריים מסתיים במספר צעדים סופי. מאוחר יותר הוא הוכיח כמה הנחות יסוד בתוצאות הנוגעות לאינטגרל לבג, כולל הטענה המופיעה גם היום תחת השם "למת בפו לוי".
הוא גם חקר את האריתמטיקה של עקומים אליפטיים וסיווג אותם – עד כדי איזומורפיזם – לא רק מעל שדה המרוכבים (C), אלא גם מעל שדה הרציונליים (Q). בהמשך הוא גם חקר מה במינוחים המודרני יהיה תת-קבוצה של נקודות פיתול רציונליות על עקום אליפטי על Q: שם הוכיח כי קבוצות מסוימות ניתנות למימוש, והאחרות - לא. הוא בעצם ניסח השערה מה צריכה להיות הרשימה המלאה של אפשרויות, השערה שנעשתה עצמאית על ידי אנדרו אוג 60 שנה מאוחר יותר והוכחה סופית על ידי בארי מזור.
אורי ברנר (מלחין)

ביוגרפיה

אורי ברנר נולד למשפחת מוזיקאים: אמו היא כנרת שניגנה באופרה, ואביו נגן בסון שהיה חבר בתזמורת הסימפונית של ברית המועצות לשעבר.
את לימודי המוזיקה החל בגיל צעיר ביותר. בשנת 1980 התקבל כתלמיד בבית הספר המרכזי למוזיקה של הקונסרבטוריון ע"ש צ`ייקובסקי במוסקבה, שם למד נגינה בפסנתר ובבסון ומאוחר יותר גם הלחנה. בשנת 1991, אחרי שנתיים במכללת המוזיקה "גנסין" במוסקבה, במגמות פסנתר, בסון והלחנה, היגר לגרמניה שם המשיך להשתלם בבית הספר הגבוה למוזיקה בקלן ואחר כך בקונסרבטוריון "סווילינק" באמסטרדם, אצל הפרופ' דאן מאנקה. בהמשך למד קומפוזיציה בבית הספר הגבוה למוזיקה ע"ש רוברט שומאן בדיסילדורף, בהדרכת פרופ' מנפרד טרויאן. בשנת 1996 עלה עם רעייתו ארצה.
במהלך תקופת לימודיו בגרמניה והולנד היה פעיל כנגן מבצע בקונצרטים, שכללו הופעות באולם וינטגשטיין, תיאטרון דיסלדורף ועוד, וכן בהופעות ג'אז, ביג בנד וכלייזמר. בנוסף היה נגן הבסון הראשון בתזמורת הסימפונית הצעירה של העיר אאכן בגרמניה.
אורי ברנר לקח חלק בכיתות אמן עם מלחינים חשובים כדיטר דאלמוט, דטלב גלארנט ואחרים. הוא כתב מוזיקה לסרט קצר של ראלף ריוקהואר, שהוקרן פעמים רבות בערוץ הראשון של הטלוויזיה הגרמנית, בפסטיבלים שהתקיימו ברחבי גרמניה ובפסטיבל הקולנוע הבינלאומי בירושלים.
יצירותיו של אורי ברנר יצאו לאור על ידי מרכז המוזיקה הישראלי והמכון למוזיקה ישראלית ובוצעו במסגרות קונצרטים, פסטיבלים וסדנאות ברחבי הארץ, אירופה, ארצות הברית וקנדה. הוא כתב למעלה מ-50 יצירות למגוון הרכבים וסגנונות ובהם: סונטות לפסנתר, מוזיקה קאמרית הכוללת שתי רביעיות מיתרים, יצירות לתזמורת גדולה ותזמורת מיתרים, פרקי תהילים למקהלה ולתזמורת, סימפוניה קונצ'רטנטה לויולה ותזמורת סימפונית ועוד.
זכה בפרסים יוקרתיים ובמלגות הצטיינות מטעם קרן התרבות אמריקה-ישראל, בפרס "קלון" למלחינים צעירים, הוכר כמלחין מצטיין מטעם משרד התרבות, במלגת הנשיא לדוקטורנטים מצטיינים בלימודי הדוקטורט לקומפוזיציה, אותם הוא משלים באוניברסיטת בר-אילן. בשנת 2006 זכה בפרס ראש הממשלה למלחינים.
בשנים האחרונות יצאו לאור שני תקליטורים הכוללים מיצירותיו ובימים אלה רואה אור אלבום הבכורה שלו שהוקלט בחברת "הליקון".
אורי ברנר מקדיש את רוב הופעותיו לשילובים של אלתורים חופשיים עם מוזיקה כתובה ומשתף פעולה עם אמנים ידועים מהארץ ומחו"ל. על בסיס פעילות זו ייסד בשנת 2004 את קבוצת "טאבולה ראסה", שהופיעה ברחבי הארץ וביצעה הקלטות רדיו רבות.
ב-2008 התמנה ברנר למלחין הבית של הסינפונייטה הישראלית באר שבע והרבה מיצירותיו זכו לביצועים של התזמורת תחת מאסטרו דורון סלומון כמנצח ואחרים.
ב-2016 התמנה אורי למנהל המוזיקלי של תיאטרון "מיקרו" בירושלים. כיום מנהל את קונסרבטוריון רון שולמית.
סנופו דיאולה

הסנופו דיאולה או הדיאולה לבד, הוא שבט המתגורר בדרום סנגל ובמדינות הסמוכות.
מיכאיל איפוליטוב-איבנוב

חייו

איפוליטוב-איבנוב נולד בגאטצ'ינה, סמוך לסנקט פטרבורג, לאב מכונאי מעובדי ארמון הצאר. איפוליטוב-איבנוב למד מוזיקה בבית והיה נער מקהלה בקתדרלה, שם המשיך בלימודי המוזיקה לפני שנכנס בשנת 1875 לקונסרבטוריון של סנקט פטרבורג. בשנת 1882 השלים את לימודי ההלחנה אצל ניקולאי רימסקי-קורסקוב, שהשפעתו ניכרת ביצירותיו.
משרתו הראשונה של איפוליטוב-איבנוב הייתה כמנהל הקונסרבטוריון הממלכתי של טביליסי, גאורגיה ומנצח תזמורת העיר. במשרה זו התמיד בשבע השנים הבאות. העניין שפיתח בתקופה זו במוזיקה של האזור משקף את העניין הכללי במוזיקה של מיעוטים שאינם סלאביים ושכנים אקזוטיים יותר, שהיה ברוסיה בשנים ההן וקיבל עידוד רשמי גלוי, מסיבות אחרות, לאחר המהפכה.
בשנת 1893 התמנה איפוליטוב-איבנוב לפרופסור בקונסרבטוריון במוסקבה וניהל אותו משנת 1905 עד 1924. 
הוא היה מנצחן של האגודה הכוראלית הרוסית ושל להקות האופרה של מאמונטוב ושל זימין ואחרי 1925 ניצח גם על תיאטרון בולשוי. איפוליטוב-איבנוב נודע כתורם לשידורי מוזיקה ולעיתונאות מוזיקלית.
מבחינה פוליטית, איפוליטוב-איבנוב שימר מידה של עצמאות. הוא היה נשיא אגודת הסופרים והמלחינים בשנת 1922, אבל לא היה שותף למריבות בין מוזיקאים, שרצו לעודד התפתחויות חדשות לבין אלה, שרצו לטפח אמנות פרוליטרית. סגנונו הוא נוצר בשנות ה-80' של המאה ה-19 בהדרכת רימסקי-קורסקוב, ואליו צירף עניין דומה במוזיקה עממית, בעיקר של גאורגיה, לשם חזר ב-1924 לשנה אחת לארגן מחדש את הקונסרבטוריון בטיביליסי. איפוליטוב-איבנוב מת במוסקבה בגיל 75.

יצירותיו

הסוויטה "רישומים קווקזיים", שנכתבה בשנת 1894, גם היא דוגמה למורשת רימסקי-קורסקוב, כמו גם להשפעת שיר העם, במקרה זה המוזיקה של גאורגיה, במוזיקה של איפוליטוב-איבנוב. יסוד זה ניכר ב"פתיחה אביבית" משנת 1882 ובסצינות התנכ"יות היוצרות את האופרה "רות".
יצירותיו של איפוליטוב-איבנוב כוללות אופרות, מוזיקה קאמרית ומספר רב של שירים. סגנונו דומה לזה של מורו, רימסקי-קורסקוב. פרט לסוויטה "רישומים קווקזיים" (1894), הכוללת את "תהלוכת הסרדר", קטע שמרבים להשמיע בנפרד, כמעט אין משמיעים את המוזיקה שלו כיום.
נוסף ליצירותיו המקוריות, השלים איפוליטוב-איבנוב את האופרה של מודסט מוסורגסקי, "הכלולות".
עמרי לוי

ביוגרפיה

עמרי לוי נולד בברקלי שבקליפורניה, ארצות הברית ב-1970. גדל ומתגורר בירושלים. בוגר בהצטיינות של בית הספר לקולנוע סם שפיגל. סרט הגמר שלו "חול" נבחר כאחד מעשרת הסרטים הטובים ביותר של בית הספר.
לאחר לימודיו בשנת 2000, כתב וביים את סדרת הדרמה "הסודות של כנרת" בהפקת מיכה שגריר עבור "שידורי קשת" (שתי עונות). הסדרה זכתה בפרס הראשון בפסטיבל סן פרנסיסקו 2000 ובפסטיבל מינכן. באותה שנה גם כתב וביים את דרמת הטלוויזיה "איש השלג" עבור "קשת", בהפקת מיכה שגריר.
בשנים 2003–2002 ביים את סרטו העלילתי הראשון באורך מלא - "מיס אנטבה", בהפקה משותפת עם בית הספר סם שפיגל. הסרט הוקרן בבתי הקולנוע בארץ וזכה בפרסים בישראל ובעולם, ובהם ציון לשבח בפסטיבל ברלין ובפסטיבל ירושלים, ובפרס הסרט הטוב ביותר בפסטיבלים של בואנס איירס, טיוואן, זלין צ'כיה ועוד.
לוי ביים את הסרטים הקצרים: "רומי וירושלים" (2005, דוקומנטרי), "רגע לפני המראה" (2010, עלילתי), ו"התיק השחור" (2012, עלילתי, על פי סיפור קצר מאת יהושע קנז).
יזם וניהל את הפסטיבל הבינלאומי לסרטי ילדים ונוער בסינמטק ירושלים בין 2007 ל-2012.
לוי הוא המנהל האקדמי של בית הספר "מעלה" לקולנוע בירושלים מאז שנת 2007 ועד היום. בתקופה זו ליווה לוי את יצירתם והפקתם של למעלה מ-200 סרטים קצרים של תלמידי שנים ב ו ג בבית הספר. חלק גדול מסרטים אלו הוקרנו בפסטיבלים יוקרתיים ברחבי העולם וזכו בפרסים רבים.
בשנת 2016 כתב וביים את הסרט "ארמונות בחול" על פי הסיפור הקצר "עצם התהליך" מאת הסופרת בלה שייר. הסרט הוקרן בסינמטקים ברחבי הארץ בקיץ 2016 כחלק מפרויקט "החצר האחורית" במימון קרן גשר, קרן רבינוביץ', והרשות השנייה. הסרט הוקרן גם בערוץ 10.
באוקטובר 2016 ביים את הסרט הקצר "התנגשות" על פי תסריט של דקלה קידר. בסרט משתתפים השחקנים רננה רז ודן שפירא. הסרט נקנה להפצה בינלאומית על ידי חברת Shorts.tv הבריטית.
בשנים 2016–2017 כתב את הסרט באורך מלא "איזה ילד יפה" בתמיכת קרן רבינוביץ.
ב-2018 יזם, מפיק ובמאי שותף של סרט הקולנוע "הביקור", בשיתוף ארבעה בוגרים מצטיינים של בית ספר לקולנוע מעלה.
עמרי הוא בנו של פרופ' חיים לוי, כלכלן וחתן פרס ישראל.
טטיאנה טומשובה

ביוגרפיה

טומשובה נולדה בפרם. 
באולימפיאדת סידני (2000) סיימה טומשובה במקום 13 בריצת 5000 מטר בתוצאה של 15:01.28 דקות.
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה באדמונטון, קנדה סיימה טומשובה במקום עשירי בריצת 5000 מטר בתוצאה של 15:23.83 דקות.
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה במינכן, גרמניה זכתה טומשובה במדליית ארד בריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:01.28 דקות, אחרי סורייה אייהן קופ מטורקיה (3:58.79 דקות) וגבריאלה סאבו מרומניה (3:58.81 דקות).

אלופת עולם

באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בפריז, צרפת זכתה טומשובה במדליית זהב בריצת 1500 מטר בשיא תחרות חדש של 3:58.52 דקות, לפני סורייה אייהן קופ (3:59.04 דקות) והיילי טאלט מבריטניה בשיא אישי חדש של 3:59.95 דקות.

סגנית אלופה אולימפית

באולימפיאדת אתונה (2004) זכתה טומשובה במדליית כסף בריצת 1500 מטר בשיא אישי חדש של 3:58.12 דקות, אחרי קלי הולמס מבריטניה (3:57.90 דקות) ולפני מריה צ'יונקן מרומניה (3:58.39 דקות). 
באליפות העולם שנערכה בהלסינקי, פינלנד בשנת 2005 זכתה טומשובה במדליית זהב בריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:00.35 דקות, לפני בת ארצה אולגה יגורובה (4:01.46 דקות) ובושרה אל ע'זאל מצרפת (4:02.45 דקות).

אלופת אירופה

באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בגטבורג, שוודיה זכתה טומשובה במדליית זהב בריצת 1500 מטר בשיא אישי ושיא תחרות חדש של 3:56.91 דקות, לפני בת ארצה יוליה צ'יז'נקו (3:57.61 דקות) ודניאלה יורדנובה מבולגריה (3:59.37 דקות).
ב-31 ביולי 2008 הושעתה טומשובה ביחד עם עוד שישה אתלטים מרוסיה לאחר שהחליפו את דגימות השתן שלהם. ב-20 באוקטובר אותה שנה היא וששת הספורטאים קיבלו עונש של הרחקה לשנתיים מהשתתפות בתחרויות בשל המניפולציה בבדיקת הסמים שעשו.
באולימפיאדת לונדון (2012) סיימה טומשובה במקום רביעי בריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:10.90 דקות, 16 מאיות השנייה איטי ממדליית ארד. בשלב חצי הגמר היא קבעה תוצאה של 4:02.10 דקות. באוגוסט 2015 היא קיבלה את מדליית הארד לאחר שאסלי צ'קיר אלפטקין שזכתה במדליית הזהב ניכשלה בבדיקת סמים והמדליה נשללה ממנה.
ספרטק צ'וקוטקה

היסטוריה

הקבוצה נוסדה בשנת 1998 ביוזמה של המאמן ונשיא "ספרטק" אולג רומנצב ואנטולי שלסט (שכיהן במקביל גם כנשיא הקבוצה וגם כמאמן בשנה הראשונה לקיומה) ומושל צ'וקוטקה אלכסנדר נזרוב. בתום העונה הקבוצה עלתה לליגה השנייה. ב-1999 זכתה במקום הראשון ב"אזור מרכז" והעפילה לליגת המשנה. הישג השיא של הקבוצה בגביע הרוסי היה שלב שמינית גמר הגביע בעונת 1999/2000.
ב-2 באוגוסט 2000 המועדון סירב להמשיך להשתתף בתחרותיות מקצועניות בשל היעדר בכספים הדרושים. בסוף העונה סיימה במקום ה-19 ופורקה.
פרנסס טומלטי

ביוגרפיה

טומלטי נולדה בבלפסט שבצפון אירלנד. היא בתו של השחקן ג'וזף טומלטי (1911–1995).
היא שיחקה בסדרות טלוויזיה שונות בהן "ברז'ראק", "המפקח מורס", "לוסי סאליבן מתחתנת", "Strangers", "רציחות במידסומר", "קורוניישן סטריט", ו"המפצח". בנוסף השתתפה בסרטים רבים בהם "Bellman and True", "מונקו דוסון" ו"השדה". בתיאטרון הופיעה בתפקיד ליידי מקבת' בהפקה של האולד ויק משנת 1980 של המחזה "מקבת'" בכיכובו של פיטר או'טול בתפקיד הראשי.
עוד בטלוויזיה הופיעה טומלטי בסדרות דרמה כגון "ספוקס", "חדר מיון", "גברתי ראש הממשלה", "הולבי סיטי", "חוק וסדר: UK", הדרמה הרפואית "The Royal", "להעיר את המתים", "עדות אילמת", "בלתי נשכח", "קטסטרופה". כמו כן השתתפה בסדרות עתירות תקציב כגון "אטלנטיס", "מרלין", "מלכה לבנה", "מרגל מושלם" וכן בסרט "שרי".

חיים אישיים

ב-1 במאי 1976 התחתנה טומלטי עם המוזיקאי סטינג אחרי היכרות של שנתיים. הם נפגשו בסט של מחזמר רוק בשם "Rock Nativity". היא שיחקה בתפקיד מרים הבתולה, והוא ניגן עם הלהקה. לבני הזוג נולדו שני ילדים: ג'וזף נולד ב-23 בנובמבר 1976, ופוקסיה קתרין (קייט) נולדה ב-17 באפריל 1982. זמן קצר לאחר שנולדה בתם, עזב סטינג את טומלטי ועבר לגור עם אשתו הנוכחית טרודי סטיילר, וב-1984 הם התגרשו.
גז הסינתיזה

גז הסינתיזה, (או סינגז) הוא השם המקובל לתערובת גזים של מימן ופחמן חד-חמצני. מקור השם הוא בכך שהסינגז הוא תוצר ביניים בייצור של גז טבעי סינתטי (SNG) ודלקים סינתטיים. הסינגז הוא חומר ביניים בייצור מתאנול ודלקים סינתטיים למשל בתהליך פישר-טרופש שהגרמנים עשו בו שימוש במלחמת העולם השנייה לייצור בנזין סינתטי מפחם. חשיבותו של גז הסינתיזה כמקור אנרגיה עלתה רבות כאשר אחד הגורמים המשמעותיים לעליה זו הוא הידלדלות מקורות הנפט.
ישנם מספר תהליכים נפוצים לייצור סינגז, ביניהם איוד פחם או חומרים פחמניים (כמו פסולת או בוצה), פירוק של פחמן דו-חמצני, רפורמינג בקיטור של גז טבעי או פחמימנים אחרים.
מרקיזות מורביה

היסטוריה

לאחר הבסת מורביה הגדולה בשנת 907 על ידי בית ארפאד ההונגרי, סופחה סלובקיה לנסיכות הונגריה כהונגריה העליונה, ואילו מורביה סופחה לדוכסות בוהמיה. בשנת 955 הביסו הכוחות הגרמנים והבוהמים את הכוחות המדיארים בקרב על הנהר לך, ובעקבות כך אישר אוטו הראשון, מלך גרמניה את שליטתו של בולסלאב הראשון, דוכס בוהמיה בבוהמיה ובמורביה. בין השנים 999–1019 הייתה מורביה תחת שלטון פולין, אולם לאחר מכן נכבשה בחזרה על ידי אולדריך, דוכס בוהמיה.
בשנת 1182 אוחדו נסיכויות ברנו, אולומואוץ וזנוימו בידי פרידריך הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ונמסרו לקונרד השני, דוכס בוהמיה כמרקיזות מורביה. במהלך השנים לאחר מכן, התואר ניתן ליורש העצר של ממלכת בוהמיה.
בשנת 1310 תפס בית לוקסמבורג את השליטה בבוהמיה, ובמהלך המלחמות ההוסיטיות תמכו אצילי מורביה בזיגיסמונד, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. בשנת 1469 נכבשה מורביה על ידי מתיאש הראשון, מלך הונגריה אשר טען לתואר "מלך בוהמיה" כנגד ייז'י מפודבראדי, מלך בוהמיה, והמלחמה נמשכה אף לאחר מותו של ייז'י מפודבראדי בזמן שלטונו של ולדיסלב השני, מלך בוהמיה, והסתיימה בשלום אולומואוץ בשנת 1479, ובו ויתר מתיאש על התואר מלך בוהמיה, אך המשיך להחזיק באדמות מורביה.
בשנת 1526 נהרג לאיוש השני, מלך בוהמיה והונגריה בקרב מוהאץ', ובעקבות כך הוכתר פרדיננד, ארכידוכס אוסטריה מבית הבסבורג למלך בוהמיה. שלטון בית הבסבורג בבוהמיה נמשך עד לתבוסת האימפריה האוסטרו-הונגרית במלחמת העולם הראשונה בשנת 1918 והקמת צ'כוסלובקיה.
איך לקרוא ספר

סקירה כללית של המהדורה האחרונה

הספר "איך לקרוא ספר" מחולק לארבעה חלקים,  בכל אחד מהם מספר פרקים.

חלק 2: השלב השלישי של הקריאה: קריאה אנליטית

כאן אדלר מציג את שיטתו לקריאת ספרות לא-בדויה על מנת להגיע להבנתה. הוא טוען שיש לנקוט בשלוש גישות נפרדות של קריאה על מנת להוציא את המיטב מספר, אבל אין הכוונה שלצורך ביצוע שלוש רמות אלו של קריאה יש לקרוא אותו הספר שלוש פעמים, מכיוון שהקורא המנוסה יהיה מסוגל לבצע את כל השלוש במהלך קריאה בודדת של הספר. אדלר מכנה את סוגי הקריאות, "מבנית", "פרשנית" ו"ביקורתית".
השלב הראשון של הרמה השלישית של הקריאה הוא הבנת המבנה והמטרה של הספר. הוא פותח בקביעת הנושא הבסיסי וסוג הספר שנקרא, זאת על מנת לחזות טוב יותר את התכנים ולהבין את הספר מראשיתו. אדלר כותב שהקורא חייב להבחין בין הספרים המעשיים לספרים התאורטיים, כמו גם לקבוע את תחום המחקר שהספר משתמש בו. כמו כן, אדלר כותב שהקורא צריך לציין כל חלוקה שקיימת בספר ושהללו אינן מוגבלות לחלוקה לפרקים. לבסוף, על הקורא למצוא אילו בעיות מנסה המחבר לפתור.
בשלב השני של הרמה השלישית של הקריאה, מנחה אדלר את הקורא כיצד לקרוא את  הספר קריאה ביקורתית. הוא טוען שכעת כשהקורא מבין את מטרותיו  וטיעוניו של המחבר, הקורא הועלה לדרגת הבנה של הספר, וכעת הוא מסוגל (וחייב) לשפוט את מעלותיו ודיוקו של הספר. אדלר סבור שהדרך שבה יש לשפוט את הספר היא באמצעות  בדיקת תקפות הטיעונים שלו. הקורא יכול למצוא כשלים בדרך הסקת המסקנות, הדיוק בעובדות, ביסוס ההנחות, אם כי הוא חופשי לאהוב את הספר או לא לאהוב אותו בכל מקרה. 
השיטה המוצגת מכונה לעיתים שיטת מבנה-תוכנית-הערכה (Structure-Proposition-Evaluation (SPE) method), אם כי אין משתמשים במונח בספר.

חלק 3: גישות לסוגים שונים של קריאת החומר

הספר דן בקצרה בגישות לקריאת ספרות בדויה ושירה, ומציע ספרים נוספים להיעזר בהם. הוא מסביר את השיטה של קריאת ספרים גדולים – יש לקרוא את הספר שהשפיע על הסופר לפני שקוראים את עבודותיו של הסופר – ונותן מספר דוגמאות לשיטה זו.

חלק 4: המטרות העליונות של הקריאה

רשימת קריאה (מהדורת 1972)
רפאל ענתבי

הרב רפאל יצחק ענתבי טבוש (1853 – 1919) (ה'תרי"ד - ג' כסליו ה'תרע"ט). היה רב ומשורר, מגדולי פייטני ארם צובא.

קורות חייו

נולד בשנת 1853 ליצחק ענתבי בעיר חלב שבסוריה. שם משפחתו "ענתבי" הוא שם ניסבה, הנגזר משם העיר הטורקית גזיאנטפ הנקראת בערבית 'עין תאב' או 'ענתאב', מקום מוצאו של אחד מאבות המשפחה.
בצעירותו התעוור ונעזר בתלמידיו מבית המדרש "עבוד הררי", לשם העלאת שיריו על הכתב. על אף המגבלה הזאת, היה רבי רפאל בקי בנגלה ובנסתר, וידיעותיו ולמדנותו מצאו את ביטויין במאות השירים שחיבר.
בשנת 1893 ביקר בירושלים לרגל טקס הכתרתו של הרב יעקב שאול אלישר לתפקיד הראשון לציון, והוא כתב שיר מיוחד עבור האירוע והכשיר שתי מקהלות לשיר אותו. שם השיר הוא "ישא ברכה" כשם ספרו וכינויו של הרב אלישר. בסוף ימיו עבר להתגורר בקהיר שבמצרים שם נפטר בג' בכסלו תרע"ט (1919).

פיוט ושירה

הרב ענתבי היה משורר פורה במיוחד שחיבר למעלה מ-400 פיוטים. מסופר עליו שאף בעת שהיה משוחח שיחת חולין עם אנשים היה מתבל דבריו בחרוזים ולעיתים אף היה כותב שיר על השיחה. לאחר עלייתו ארצה לירושלים היה בין ראשי המפיצים את מסורת שירת הבקשות של יהודי אר"ץ, ועד יומו האחרון הוסיף עוד לחבר פיוטים.
פיוטיו התפרסמו מאוד בקרב יהודי עירו והפכו לחלק מרכזי ברפרטואר השירה החלבית. חלק משיריו נכנסו גם לסדר שירת הבקשות בליל שבת של יהודי חלב. פרסומו חרג מגבולות עירו ועם הזמן הפכו פיוטיו פופולריים מאוד באירועי שמחה כמו חתונות, בר מצווה וכדומה גם אצל יהודי מרוקו ועדן שבתימן. בין פיוטיו מפורסמים השירים "מעוזי אז כלה קץ", "רפא צירי", "עזרני אל חי", "אתה אל כביר", "יחיד רם לעולם", "אני לשמך אהלל", "היכלו היכלו" (פיוט לחנוכה), "יחיד נורא נפש כל חי" (פיוט לפסח), "רנו גילו" (פיוט לפורים), "למה הקץ נסתם נא" ועוד רבים.
לחנים רבים שחיבר ענתבי מיוסדים על מנגינות ערביות מקובלות לשירי חול. מנהגו היה להאזין לשירים הערביים בחתונות, בבתי קפה ובאירועים חברתיים ולהעתיק את המנגינה לשיר יהודי שחיבר, וכך "לגייר" את המנגינה ולצקת בה תוכן קדוש. בהקשר לכך כתב: "על כן בכל ניגון חדש שיצא מגויים, צריך לייסד לו דברים מפי ספרים וסופרים, דברי קדושה. כדי להמשיך הניצוץ מסיטרא אחרא לסיטרא דקודשא". בשל מנהגו זה מכונה ענתבי בחיבה בקרב יהודי חלב בברוקלין ה"גנב".
מהקדשותיהם של רבים משיריו ניכר שנוצרו לפי הזמנה של בעלי השמחה ומשפחותיהם, תמורת תשלום או בהתנדבות. בשירים אלו הכליל רמזים אישיים רבים.
ספר שיריו הראשון, "שירה חדשה", יצא לאור בחלב בשנת תרמ"ח (1888). בשנת 1905 נעתקו כל פיוטיו ושולבו בספר "שיר ושבחה" שפורסם בירושלים על ידי רבי רפאל חיים כהן. ב-1921 הדפיס כהן את השירים במהדורה מורחבת עם תוספות מעזבונו בספר נפרד.

תלמידיו

הרב ענתבי נהג ללמד במדרש עבוד הררי והוא ביקר בתלמוד תורה לעיתים קרובות כדי לבחון את הבנים, שלדעתו היו בעלי יכולת בחזנות ובפזמונים.
אחד מתלמידיו הנודעים היה ר' משה אשקר הכהן. אביו של אשקר נפטר כשהיה בן שש, ומתוך תקווה לטפח ולכוון את כשרונו הטבעי בשירה התנדב הרב ענתבי לשמש כאפוטרופוס של הנער. אשקר הפך לתלמידו הקרוב, וענתבי הנחיל לו את רזי המוזיקה הערבית והכתיבה הפיוטית בלשון העברית. כביטוי לחיבתו כלפי אשקר הלחין עבורו את הפזמון 'מלך רחמן' לרגל חתונת התלמיד ובו מוזכרים תלמידו משה, ואבי הכלה יעקב: "כַּלַּת מֹשֶׁה הִיא בַּת יַעֲקֹב אִישׁ תָּם". אשקר אף היה זה שהעלה על הכתב רבם מפיוטיו של רבו שהיה עיוור.
תלמידים ידועים אחרים של ענתבי היו הרב אליהו חמווי, הרב חיים שאול עבוד, מרדכי (מוראד) הררי, אפרים כהן, ועוד.
אודי מנבר

ביוגרפיה

מנבר סיים תואר ראשון ב-1975 ותואר שני ב-1978, שניהם במתמטיקה מהטכניון בחיפה. הוא קיבל תואר שני נוסף ב-1981, ודוקטורט במדעי המחשב ב-1982 מאוניברסיטת וושינגטון.
מנבר היה פרופסור באוניברסיטת אריזונה וכתב מספר מאמרים כשעבד שם. הוא כתב את "Introduction to Algorithms -- A Creative Approach" (בתרגום חופשי: "הקדמה לאלגוריתמים -- גישה יצירתית"), ספר על אלגוריתמים.
ב-1998 מונה למדען ראשי ביאהו!.
ב-2002, הצטרף מנבר לאמזון, שם עבד בתפקיד "מנהל האלגוריתמים" וסגן הנשיא. לאחר מכן מונה למנכ"ל של חברת בת של אמזון, A9.com, ועמד מאחורי פיתוח של מנוע חיפוש. הוא הגיש פטנט בשמם של אמזון.
החל מה-8 בפברואר 2006, הוא מכהן כאחד מסגני הנשיא של גוגל והאחראי על התחום ההנדסי. החל מאוקטובר 2010 הוא גם האחראי על כל מוצרי החיפוש של גוגל.
בדצמבר 2007 היה מנבר זה שהכריז על הפיתוח של "Knol", מאגר המאמרים של גוגל. הפרויקט נסגר ב-2012.
נאקוטו לאב, קיסר אתיופיה

נאקוטו לאב היה קיסר אתיופיה וחבר בשושלת זאגווה. על פי טאדסה טמרת הוא היה בנו של הקיסר קאדוס חארב.
המסורת גורסת שהקיסרית מסקל קיברה שיכנעה את בעלה הקיסר לליבלה לוותר על הכתר ולהכתיר את נאקוטו לאב לקיסר אך 18 היא התחרטה ושיכנעה אותו להפך. טאדסה טמרת גורס שלליבלה הופל בהפיכה צבאית על ידי נאקוטו לאב. 
טאדסה טמרת כותב בספרו ששלטונו של נאקוטו לאב הייתה קצרה ומלאת מלחמת אזרחים עד אשר בנו של קיסר זה יטברק הצליח לעלות לשלטון.
יחסי אירלנד–מרוקו

יחסים כלכליים

בשנת 2015 ייצאה אירלנד למרוקו סחורה בשווי 111 מיליון דולר אמריקאי. המוצרים העיקריים שנסחרו היו בשמים ומוצרי חלב. באותה השנה, ייצרה מרוקו לאירלנד סחורה בשווי 88.3 מיליון דולר אמריקאי. המוצרים העיקריים שנסחרו היו חולצות, סוודרים, בגדים בכלליות ומכוניות.