google/wiki40b huggingface dataset:
שירלי סטרונג

ביוגרפיה

סטרונג נולדה וגדלה בכפר קודינגטון שבמחוז צ'שייר.

1978

במשחקי חבר העמים שנערכו באדמונטון, אלברטה, קנדה באוגוסט 1978 זכתה סטרונג במדליית כסף בריצת 100 מטר משוכות בתוצאה של 13.08 שניות.

1980

באולימפיאדת מוסקבה (1980) סיימה סטרונג במקום תשיעי בריצת 100 מטר משוכות בתוצאה של 13.12 שניות.

1982

באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה באתונה, יוון בספטמבר 1982 סיימה סטרונג במקום 11 בתוצאה של 13.24 שניות. חודש לאחר מכן, במשחקי חבר העמים שנערכו בבריזביין, קווינסלנד, אוסטרליה באוקטובר היא זכתה במדליית זהב בריצת 100 מטר משוכות בתוצאה של 12.78 שניות, תוצאה טובה יותר מהשיא הלאומי אך בסיוע של רוח גבית של 4.5 מטר/שנייה.

1983

באליפות העולם שנערכה בהלסינקי, פינלנד בשנת 1983 סיימה סטרונג במקום חמישי בריצת 100 מטר משוכות בתוצאה של 12.78 שניות, ובסיוע של רוח גבית של 2.4 מטר/שנייה. בשלב רבע הגמר היא קבעה שיא לאומי חדש של 12.91 שניות. 11 ימים לאחר מכן, בתחרות שנערכה בציריך, שווייץ היא קבעה בריצת 100 מטר משוכות שיא לאומי חדש של 12.87 שניות. שיא זה החזיק מעמד עד לשנת 1988.

סגנית אלופה אולמפית

באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) זכתה סטרונג במדליית כסף בריצת 100 מטר משוכות בתוצאה של 12.88 שניות, אחרי בניטה פיצג'רלד-בראון מארצות הברית  (12.84 שניות) ולפני מישל שרדונה מצרפת וקים טרנר מארצות הברית (13.06 שניות).
בשנים שלאחר מכן, התגוררה סטרונג בלוס אנג'לס, קליפורניה. בתקופה זו, עקב בעיות בגיד אכילס שלה, היא לא הצליחה להעפיל למשחקי חבר העמים הבריטי בשנת 1986. 
סטרונג פרשה מאתלטיקה תחרותית בשנת 1987.

חייה האישיים

סטרונג נשואה לרונאלד הולווי ולהם שתי בנות. נכון ל-2017, הם מתגוררים בקפלה הולמס, צ'שייר, בריטניה.
פארק המפטון קורט

פארק המפטון קורט או פארק האמפטון קורט (באנגלית: Hampton Court Park ), המכונה גם פארק הום או פארק הואום (באנגלית: Home Park ) הוא פארק המצוי בסמוך לארמון המפטון קורט בדרום מערב לונדון.
הפארק היה במקורו פארק צביים ושטחו 2.8 קמ"ר. הפארק הפך לשטח ציבורי פתוח בשנת 1894.
הפארק נמצא בין כביש A308 ונהר התמזה צפונית לכביש A308 מצוי פארק בושי.

יריד הפרחים השנתי

מאז שנת 1990 נערכת בפארק מדי שנה בפארק תערוכת הפרחים של האמפטון קורט המאורגנת על ידי ה- Royal Horticultural Society. התערוכה היא הידועה בעולם בתחומה בשל מספר זני הצמחים הייחודיים הרב המוצגים ונמכרים בה. התערוכה ספגה ביקורת בשל החשש מהנזקים שיגרמו הקמת התערוכה ומתקניה וכן מספר המבקרים הרב למתקני הפארק ולצמחי הפארק.
פרנץ ון דר הורן

פרנץ ון דר הורן (Franz Van der Horn) (מאי 1891 האג, הולנד - 1946 כפר גלעדי) היה נוצרי הולנדי שהגיע לארץ ישראל לטיול בתקופת העלייה השנייה והשתקע בה. גר בכפר גלעדי ובמטולה והשתתף בקרב על הגנת תל חי. בנה את התשתית הראשונה לשמורת הטבע מפל התנור.

ביוגרפיה

פרנץ ון דר הורן נולד בשנת 1891 בשם פרנציסקוס יעקובס מרינוס ון דר הורן. הוא נולד בהאג שבהולנד כילד שני מתוך שמונת ילדיהם של וילהלמוס (שהיה ירקן) ומריה מגדלנה ון דר הורן. בנעוריו התחבר לשני הולנדים בשם חרארד פרפורס ואברהם מוסל (שהיה יהודי) ושלושתם היו חברים בתנועת האספרנטו ודגלו בצמחונות ובסוציאליזם.
ב-1911 החליטו השלושה לצאת למסע רגלי לארץ ישראל וצרפו אליהם את מארי זוארץ (חברתו של חרארד). מסעם, שנמשך כשנתיים, עבר דרך וינה, קונסטנצה, איסטנבול, פורט סעיד, סודאן, ביירות ודמשק. בכל מקום שהו תקופה מסוימת והתפרנסו ממכירת תצלומים שהודפסו כגלויות, מהרצאות ומכתיבה עיתונאית. בסוף מרץ 1913 יצאו מדמשק דרומה, חצו את הירדן וב 2-באפריל הגיעו לצפת. מצפת החל מסעם דרומה דרך נצרת, ג'נין, שכם, ירושלים, יפו, רמלה עד הגיעם לרחובות שם גרו 5 חודשים ועבדו במושבה ובישובי הסביבה. בתקופת שהותו ברחובות היה פרנץ מעורב בתקרית זרנוגה בה כמעט נהרג כשניסה לפשר בין אנשי השומר במושבה לבין ערביי הכפר זרנוגה.
ב-1914 עזב חברו של פרנץ, אברהם מוסל, את הארץ וחזר להולנד ופרנץ עבר מרחובות לבאר יעקב שם השתכן אצל משפחת יצקר. בתקופת שהותו אצל משפחת זו התאהב בבת המשפחה רבקה יצקר. בדצמבר 1914 עייף פרנץ מקשיי החיים ומיחס השלטון העות'מאני ליהודים והחליט לחזור להולנד אולם זמן קצר לפני שעזב את הארץ נחסמו הגבולות על פי צו טורקי ופרנץ חזר למשפחת יצקר. יחד עם רבקה הגיע פרנץ למושבה מגדל שם פגשה רבקה את בעלה לעתיד צבי שץ ואילו פרנץ פגש שם את אשתו לעתיד צילה רוז'שנסקי בת מטולה.
לאחר נישואיהם של פרנץ וצילה עברה המשפחה לכפר גלעדי. ב-1920 השתתף פרנץ בקרב על תל חי שלאחריו ננטשו ונהרסו היישובים תל חי, מטולה וכפר גלעדי והמשפחה נדדה לאיילת השחר. ב-1921 חזר פרנץ ומשפחתו לכפר גלעדי ובסיועו האישי של אלכסנדר זייד חידש את המשק החקלאי במקום. בין השאר הקים רפת (אליה הביא, אישית, פרות מהולנד כדי להשביח את הגזע המקומי), הקים משתלה ושתל בוסתן עצי פרי שנקרא "הגן הצרפתי". בתקופה זו החל לעבוד בפיק"א שם הועסק כמדריך חקלאי בישובי האזור.
ב-1924 החליט פרנץ לעזוב את כפר גלעדי ועבר עם משפחתו למטולה. הסיבה העיקרית להחלטה הייתה אי הסכמתו לחובבנות שבה נוהל כפר גלעדי. במטולה רכש בית וקרקע עליה גידל גפנים ועצי פרי בעזרת הידע שרכש בזמן הקמת "הגן הצרפתי" בכפר גלעדי.
על קיר ביתו הציבה המועצה המקומית שלט: כאן עמד ביתו של פרנץ ואן דר הורן, הולנדי שהגיע לארץ כתרמילאי בשנת 1913, נשבה בקסמיה ונשאר. פרנץ שהיה אחראי על הכרם של פיק"א במטולה, שלח לברון רוטשילד ממיטב ענבי הכרם של כל שנה. הוא פיתח את אתר "התנור" וחצב במו ידיו את המדרגות המובילות למפל.

משפחתו

לפרנץ וצילה נולדו, במטולה, 5 ילדים. לבת הבכורה קראו ז'אן, ע"ש אהובת נעוריו של פרנץ, והיא נפטרה זמן קצר לאחר הלידה. ארבעת הילדים האחרים נקראו ניצה, צבי, יונתן ויפדה. פרנץ נפטר ב-1946 כשהוא בן 55 ואשתו צילה נפטרה ב-1960. שניהם נקברו בבית הקברות של כפר גלעדי.

מפל התנור

ב-1929, בתקופת מגוריו במטולה, ייסד פרנץ אגודה של בני נוער בשם "למען האשד". חברי האגודה הכשירו את שביל הגישה אל מפל התנור, חצבו מדרגות באבן ונטעו כ-700 עצי צפצפה שנתרמו על ידי פיק"א. אגודה זו היוותה, לאחר שנים, את הבסיס להקמת החברה להגנת הטבע.
מרלון ג'קסון

קריירת סולו

ב-1987, מרלון הוציא אלבום סולו ראשון בשם "Baby Tonight", אלבום שהוא כתב, והפיק בעצמו. השיר מהאלבום "Don't Go" זכה במקום השני במצעד הרית'ם אנד בלוז, בנוסף מרלון ביצע את השיר בתוכנית האירוח "The Late Show" באירוחו של ארסניו הול. במהלך התוכנית אמר מרלון:
"תמיד רציתי להוציא אלבום סולו ותמיד רציתי קריירת סולו. אני מרגיש שלאלוהים יש זמן לכולם ואני חושב שעכשיו זה הזמן שלי"

כמה שנים לאחר מכן

לעומת אחיו, אחרי שהוציא אלבום סולו, מרלון עזב את עולם הבידור, והתחיל לעבוד כסוכן ב"Southern California".
הוא גם הפך לחלק מ"Black Family Channel", רשת כבלים שנועדה להביא תוכניות ידידותיות-משפחתיות, לקהילת האפרו-אמריקאים.
מרלון הצטרף לאחיו על הבמה כאשר "חמישיית הג'קסונים" נכנסו להיכל התהילה של הרוק אנד רול ב-1997. ב-2001 הוא וכל אחיו הופיעו באירוע שנועד ליום הולדתו השלושים של מייקל ג'קסון, מופע שנערך ב"מדיסון סקוור גארדן". הוא ואחיו הם עכשיו המפיקים של התוכנית
" The Jacksons: A Family Dynasty"

חייו האישיים

מרלון נולד בגארי, אינדיאנה לג'וזף וקתרינה ג'קסון כילד השישי למשפחת ג'קסון. אחיו התאום של מרלון נפטר 24 שעות לאחר שנולד.
מרלון ואחיו התאום נולדו מספר שבועות לפני מועד הלידה הצפוי.
מרלון נשוי לקרול אן פארקר ולהם שלושה ילדים: ולנסיה (נולדה ב-19 בנובמבר 1976), בריטני (נולדה ב-1978) ומרלון דייוויד ג'וניור (נולד ב-23 בספטמבר 1981). למרלון שלושה נכדים נח (נולד ב-19 באוגוסט 2006) לולנסיה ג'קסון, סופיה (נולדה ב-13 בנובמבר 2007) לולנסיה ג'קסון, ופניקס (נולד ב-27 ביולי 2010) לבריטני ג'קסון.
מרלון ורבי אחותו הם הג'קסונים היחידים שלא התגרשו.

זכרונות ממייקל

ב-7 ביולי 2009, מרלון ומשפחתו נאמו את ההספד האחרון בטקס הלוויה שנועד למייקל, בהספד הם טענו כי מייקל היה "הנשמה" של המשפחה.
בבכי רב אמר מרלון: "אולי עכשיו מייקל, הם יעזבו אותך בשקט" הוא הוסיף ואמר: "אשמח שתביא לאח שלנו, אח תאום שלי, ברנדון, חיבוק ממני" מרלון נלחם בדמעות ואמר: "אני אוהב אותך מייקל ואני מתגעגע אליך".
יחידת הבט

יחידת הבט היא יחידת פיתוח ההדרכה של מפקדת זרוע היבשה. היחידה היא חלק ממחלקת תורה והדרכה של הזרוע. כוח האדם ביחידה מורכב מחיילים, מאזרחים עובדי צה"ל ומאזרחים. היחידה ממוקמת בבסיס צריפין (מחנה ידין).

היסטוריה

יחידת הבט (ר״ת - הדרכה באמצעות טכנולוגיה) הוקמה בשנת 2000, לאחר איחוד של מדור הדב"ם (הדרכה באמצעות מחשב) ויחידת ההסרטה של זרוע היבשה. תחילה מוקמה היחידה באחד מהבסיסים במחנות גלילות ובשנת 2001 עברה לצריפין (מחנה ידין).

ייעוד היחידה

הייעוד של יחידת הבט הוא טיוב איכות ההדרכה בצה"ל, באמצעות פיתוח אמצעי הדרכה מתוקשבים, מבוססי טכנולוגיה.
היחידה מפתחת הדרכה בתחומי האימונים, ההכשרות, קליטת אמצעי לחימה, השתלמויות, למידה מבצעית ושחזור אירועי בטיחות, בהתאם לנדרש ביחידות זרוע היבשה וביחידות נוספות. בנוסף, משמשת היחידה סמכות מקצועית להכשרת מפיקי וידאו צבאיים.

תהליך פיתוח מוצר ביחידה

היחידה מפתחת את המוצרים על פי מודל ADDIE. המודל מורכב מחמישה שלבים: ניתוח ואפיון הבעיה, תכנון הפתרון, פיתוח תסריט, יישום והערכה.
אניטה סקורגן

חייה האישיים

מ-1984 ועד 1987 הייתה נשואה סקורגן לזמר יאן טייגן ונולדה להם בת, האמנית שרה סקורגן טייגן.
מייקל קיטון

ביוגרפיה

נולד בשם מייקל דאגלס בפנסילבניה. למד רטוריקה (תורת הנאום) באוניברסיטה, אולם נשר לאחר שנתיים, ועבר לפיטסבורג. לאחר ניסיון כושל בסטנד-אפ, עבר קיטון לעבוד כצלם טלוויזיה, אז הבין שהוא רוצה להיות לפני המצלמה ולא מאחוריה.

קריירה

קיטון עזב את פיטסבורג ועבר ללוס אנג'לס, שם החל לעבור מבחני בד למגוון תפקידים בטלוויזיה. הוא הופיע לראשונה בטלוויזיה בשלושה פרקים בסדרת הילדים האמריקאית "השכונה של מר רוג'רס" (1975). במהלך החצי השני של שנות השבעים הופיע במספר סדרות בתפקידים מינוריים, והחליט לשנות את שם משפחתו ל"קיטון", כדי להימנע מבלבול בינו לבין השחקן המוכר מייקל דאגלס.
את תפקידו הראשון בקולנוע עשה בקומדיה של רון הווארד, "משמרת לילה", ומאז במהלך שנות השמונים הופיע בשורה של קומדיות. הופעתו בקומדיית הפנטזיה והאימה "ביטלג'וס" (1988), של טים ברטון הפכה אותו לכוכב מן השורה הראשונה. בסרט גילם קיטון את ביטלג'וס, וברטון התרשם ממנו וליהק אותו לתפקיד ברוס ויין בסרט שובר הקופות "באטמן" (1989), הסרט הראשון שבו גילם קיטון דמות רצינית. מעריצי הקומיקס חששו בקשר לליהוק קיטון לתפקיד, בשל היותו מזוהה כשחקן קומי, אולם מרביתם השתכנעו שהוא עשה תפקיד מצוין ונחשב עד היום לשחקן שגילם את באטמן הטוב ביותר. קיטון המשיך לגלם את הדמות גם בסרט ההמשך "באטמן חוזר" (1992), שגם אותו ביים ברטון. אולם בסרט השלישי בסדרה, "באטמן לנצח", הוא הוחלף בשחקן ואל קילמר. קיטון דחה את ההצעה לככב פעם שלישית כבאטמן בעיקר כי לא היה מרוצה מהתסריט וגם מחוסר שביעות רצונו מהכיוון אותו לקח הבמאי ג'ואל שומאכר את הסרט.
בתום עידן באטמן שיחק במספר קומדיות שנחלו כישלון אחת אחרי השנייה. תפקידו הבולט בחצי השני של שנות התשעים היה בסרטו של קוונטין טרנטינו, "ג'קי בראון". לאחריו התמקד בהופעות בסרטים עצמאיים וסרטי טלוויזיה, בהן "שידור חי מבגדד" (2002), שהביא לו מועמדות לגלובוס הזהב כשחקן הראשי הטוב ביותר בסרט טלוויזיה. משנת 2004 חזר להפקות הוליוודיות, כשכיכב בקומדיה "בת הנשיא", בה גילם קיטון את נשיא ארצות הברית. לאחר מכן כיכב במותחן המצליח "רעש לבן" ובשובר הקופות "מכוניות", בו תרם את קולו. 
ב-2014 היה קיטון מועמד לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר וזכה בפרס גלובוס הזהב, בקטגוריית השחקן הטוב ביותר בסרט קומי/מוזיקלי, על גילום התפקיד הראשי בסרט "בירדמן". באותה שנה כיכב גם בסרט "הצורך במהירות".
בשנת 2016 הצטלם לדרמה הביוגרפית "המייסד", לצד לורה דרן וג'ון קרול לינץ'. הסרט יצא לאקרנים בינואר 2017. ב-2017 שיחק גם בסרט "מתנקש אמריקאי".
בשנת 2017 כיכב בסרט "ספיידרמן: השיבה הביתה" בתור אדריאן טומס.
מרשל (ספורט מוטורי)

מרשל הוא תפקיד בעולם הספורט המוטורי. המרשלים דואגים לבטיחותם של המתחרים והקהל בעת קיום מרוצי מכוניות, מרוצי אופנועים וכדומה, הנערכים לרוב לאורך מסלול מפותל הכולל סכנות רבות. בנוסף, הם אחראים על קיום הנהלים במסלול ובמרוץ.
תפקידי המרשלים מתחלקים לשתי קבוצות עיקריות. במסלול עצמו דואגים המרשלים לסיוע פיזי בקיום המרוץ ומחוץ למסלול הם מסייעים בקיום תקנות המרוץ.

מחוץ למסלול

מרשלים אלו יושבים בדרך כלל במשרדי המסלול. בזמן המרוץ הם מבצעים רישום מלא של זמני המתחרים והניקוד, לעיתים בסיוע מערכת מחשב, ועוקבים אחר התקדמות המתמודדים בתחרות.
מרשלים נוספים עוסקים בכל הרישומים בטרם החל המרוץ. הם הראשונים שנפגשים עם הנהגים, העובדים והפקידים, ואחראים לאישורים השונים של התחרות מבחינת בטיחות ותקנות.
לעיתים, עוסקים מרשלים ברישום עוצמות הקול כדי לוודא שאינן עוברות את הסף המותר במסלול מסוים. רכבי מרוץ נוטים להפיק עוצמות קול גבוהות עקב מערכות פליטה פתוחות ולכן עובדים אלו חמושים במכשירים אשר מודדים את עוצמת הקול ומוודאים כי עוצמת הקול במהלך המרוץ אינה חורגת מהמותר.

במסלול

המרשלים מוצבים בצידי המסלול בזמן סבבי האימונים והמרוץ. במקרה של תאונות או התנגשויות, הם דואגים לפינוי המסלול מעצמים המסכנים מתמודדים אחרים ועוזרים למעורבים בתאונה לחזור בזריזות לתחרות אם הדבר אפשרי. הם גם דואגים להכנת רכבי הביטחון וציוד החירום שיהיו נגישים ודרוכים לפעילות בהתרעה מיידית. למרשלים יש גם הכשרה למתן טיפול רפואי, כיבוי אש וטיפול ברכב.
תפקיד נוסף במהלך המרוץ הוא העברת מסרים למתחרים על ידי דגלים, ושלטים. הודעה על מספר הסיבובים שנותרו, על שינויים שמתחוללים בתחרות ועוד מידע רלוונטי למתחרים.
מרשלים העובדים במסגרת חברה, מקבלים את כל הציוד הנדרש לעבודה זו. ואילו המתנדבים לתפקיד, לרוב יאלצו להוציא מכיסם כסף, עבור רכישת ציוד מתאים.
מרשלים על המסלול נאלצים לבצע את עבודתם גם במצבי מזג האוויר קשים כגון קור עז וגשם. בליגות המרוצים העליונות הם לבושים בדרך כלל בסרבלים, לרוב בצבע לבן או כתום, מבד המעכב התפשטות להבת אש. צבעים אלו נבחרו כדי שהנהגים יזהו את המרשלים, ואת הדגלים המתנוססים בקלות. כמו כן, הם מצוידים בנעלי הליכה או נעלי בטיחות, מכיוון שרוב עבודתם נעשית בהליכה או עמידה. הם מצוידים בכפפות רתכים, שעמידות בטמפרטורות גבוהות, למקרים שבהם הם צריכים לדחוף רכב חם, או לנקות את המסלול משברי רכב לוהטים. הדגלנים יכולים להצטייד בכפפות להגנה על הידיים מפני הקור.
המרשלים אף מצוידים באביזרים נוספים כמו משרוקית למשיכת תשומת הלב, וסכינים וחבלים, בין היתר לחילוץ הנהגים ומשיכת הרכבים מהמסלול.
חיה תומא

חיה תוֹמָא (1931 – יוני 2009) הייתה אמנית קרמיקה יהודייה ישראלית. יצירות קרמיקה שלה מעטרות חזיתות בתים ורחובות בעיר חיפה, בעיקר בשכונת ואדי ניסנאס.

קורות חייה

חיה תומא נולדה כחיה קרברג בעיירה הקטנה אורגייב הקרובה לקישיניב (אז ברומניה, כיום ברפובליקת מולדובה). ב-1934 עלתה לארץ ישראל עם משפחתה. ב-1941 עברה המשפחה מחדרה לחיפה. עד 1945 למדה חיה בבית הספר היסודי זיכרון יוסף באחוזה בחיפה, בשנים 48–1945 חייתה ולמדה בקיבוץ שער העמקים ובשנים 51–1949 שירתה במחלקת התרבות חיל הים.
החל בשנת 1954 חייתה עם אמיל תומא, שהיה פעיל מרכזי במפלגה הקומוניסטית הישראלית. השניים הכירו בוואדי ניסנאס. הקשר ביניהם - יהודייה ופלסטיני נוצרי אזרח ישראל - היה נושא לכתבות רבות בתקשורת הישראלית. בגלל חוקי הנישואים הדתיים בישראל, יכלו השניים להתחתן רק ב-1962 במוסקבה.
בשנים 1955–1972 רקדה תומא בסטודיו של ירדנה כהן. ב-1963 הדריכה קבוצת מחול של נוער ערבי-יהודי לרגל השתתפות בפסטיבל הנוער הבינלאומי בהלסינקי, פינלנד.
מ-1965 עד 1968 שהתה משפחת תומא במוסקבה, שם למדה חיה תסריטאות באולפני הקולנוע "מוספילם". עם שובה של המשפחה לישראל עבדה זמן מה כתסריטאית.
בשנים 1971–1974 למדה קרמיקה באוניברסיטת חיפה בהנחיית פרופ' חנה זונט והאמנית רעיה רדליך. בשנים 1975–1980 למדה אמנות במכללת אורנים בהנחיית האמנית ורדה יתום. בשנים 1989–2004 לימדה את אמנות הקרמיקה ב"בית חסד" בחיפה. בצד אלה, בשנים 1971–1996 ניהלה אחד מסניפי רשת הספרים סטימצקי בחיפה.
תומא נפטרה ב-2009 והובאה לקבורה בטקס חילוני ליד קבר בעלה, בבית העלמין הנוצרי-אורתודוקסי בחיפה.

מורשתה

לזכרה של תומא הוקם "מסלול חיה תומא" שהוא חלק מפסטיבל החג של החגים.
במשכן לתרבות ואמנויות נגלר הוצגה תערוכה בהשתתפות כ-50 אמנים ערבים ויהודים לזכרה. כמו כן הוקם קיר קרמיקה המוקדש לזכרה מטעם סדנת הקרמיקה של נשי ואדי ניסנאס, בהדרכתם של נטליה דיאטלוב ועבד עאבדי.
עבד עאבדי אמר על פועלה כי "בכל יצירותיה של חיה בא לידי ביטוי העיסוק ביצירת דיאלוג חזותי עם קהל נטול ידע על הסכסוך היהודי-ערבי ועל מאבק האוכלוסייה הערבית למען שוויון, למען שלום והצדק החברתי."
נחל סנסן

נַחַל סַנְסַן הוא נחל אכזב שמסלולו מתחיל מערבית ליישוב הקהילתי צור הדסה, 150 מטר מתחת להר סנסן (ג'בל סנאסין) - פסגה בגובה 733 מעל פני הים - ממנה נשקף מלוא נופו של  הנחל. משיפולי הר סנסן הנחל  נמשך דרום-מערב, בין שלוחת מטע לבין שלוחת סנסן.
הנחל  עובר דרך "שמורת רכס סנסן", בה שרידים קדומים באתר "חרבת סנסן" וריכוזי חורש אלון מצוי ואלון התולע. הנחל עובר ברובו בנוף של טרשי אבן גיר. כקילומטר דרומית למושב מטע מתחבר לנחל סנסן יובל בשם "נחל גרס" בו יש שני מעיינות "עין גרס עילית" ו"עין גרס תחתית" (כ-400 מטר מדרום מזרח למושב מטע) מי המעיין נובעים מחפירה שנעשתה על ידי האדם. במסלול הזרימה הקצר שלו צמחייה הכוללת נענה משובלת וטיון דביק.
אורך הנחל בתחום הרי ירושלים מגיע ל-14 ק"מ, מסלול הנחל מסתיים בחיבורו לנחל האלה בעמק האלה דרומית לקיבוץ נתיב הל"ה, נחל האלה הוא יובל של נחל לכיש המגיע אל הים ליד נמל אשדוד.
לחזור

לה מנצ'ה

חלק מרכזי מעלילת הסרט מתרחש בכפר במחוז לה מנצ'ה, שבו נולדו וגדלו ריימונדה וסולה, ובו מתגוררות דודה פאולה ואגוסטינה. זהו גם אזור הולדתו של אלמודובר. את פרסומו קנה המחוז בזכות "דון קיחוטה איש לה מנצ'ה". את טחנות הרוח שבהן נלחם דון קיחוטה מחליפות בסרט טורבינות רוח, הנראות בו פעמים אחדות, בעת נסיעתן של גיבורות הסרט ממדריד ללה מנצ'ה ובחזרה. לעומת התחדשות זו, אמונתם של בני הכפר ברוחות רפאים ממשיכה להיות נטועה בעבר.
הכפר שבסרט קרוי אלקנפור דה לאס אינפאנטאס, והסצנות המתרחשות בו צולמו בעיירה אלמגרו שבקסטיליה-לה מנצ'ה. עיירה זו שימשה את אלמודובר גם לצילומי סצנות הכפר בסרטו "פרח הסוד שלי".

נשים וגברים

ברבים מסרטיו של אלמודובר, כגון "נשים על סף התמוטטות עצבים" ו"הכל אודות אמא", לנשים מקום בולט ביותר. "לחזור" הגיע לשיא מבחינה זו. לגברים מקום זניח למדי בסרט, והמעטים שמופיעים בו נעלמים תוך דקות מעטות מרגע שהופיעו. עם זאת, הגברים מהווים רקע לעלילה, העוסקת בשלושה דורות של נשים שסבלו משוביניזם גברי והתמודדו אתו, כל אחת בדרכה. כן עוסק הסרט ביחסי אם-בת: יחסיה של אירנה עם בנותיה ריימונדה וסולה, ויחסיה של ריימונדה עם בתה פאולה.
טה אל-האשמי

ביוגרפיה

האשמי נולד בבגדאד ב-1888 וקיבל חינוך צבאי. הוא שירת בצבא האימפריה העות'מאנית. לאחר מלחמת העולם הראשונה שהה בסוריה ובטורקיה. ב-1922 שב לבגדאד, ולצד אחיו יאסין, שהיה מדינאי מוביל בעיראק בשנות ה-20 וה-30, ושימש כראש ממשלה מספר פעמים, פתח בקריירה פוליטית, ונשא במספר משרות בכירות. בשנת 1929 מונה למפקד צבא עיראק. אל-האשמי היה הראשון ששימש כראש המטה הכללי בצבא עיראק, שכן עד 1929 פיקד על הצבא העיראקי "מפקח כללי" בריטי, הגנרל דיילי (Daily)..
בשנת 1936 שימש כמפקד הצבא כאשר התחוללה הפיכת בכר סדקי. אל-האשמי, מפקד הצבא, שהה בטורקיה, בעוד שאחיו ששימש כראש הממשלה נשאר בבגדאד. סדקי, גנרל בצבא ששימש כמפקד הצבא בפועל בהיעדרו של אל-האשמי, שלח מברק לאל-האשמי המורה לו להישאר בטורקיה, הזרים כוחות צבא לבגדאד, הטיל מן האוויר כרוזים הדורשים את פיטורי ראש הממשלה יאסין אל-האשמי, ורצח את שר ההגנה ג'עפר אל-עסכרי. לאחר אירועים אלו היה סדקי האיש החזק בעיראק, החליף את ראש הממשלה בעושה דברו, ופיקד על הצבא. הייתה זו ההפיכה הצבאית הראשונה בתולדות מדינות ערב בעידן המודרני. משטרו של סדקי החזיק מעמד כשנה, עד לרציחתו.
לאחר רצח סדקי ב-1937 שב אל-האשמי לעיראק, ושב והשתלב בפוליטיקה העיראקית. הוא מונה לתפקיד שר ההגנה ב-1938 ונאלץ לתמרן בין הגורמים השונים בפוליטיקה העיראקית, שבה הלך וגבר כוחה של חבורת קצינים שכונתה "המרובע המוזהב". ב-1 בפברואר 1941 מונה לכהונת ראש הממשלה על ידי העוצר עבד אל-אילה כמועמד של פשרה בין הסיעות השונות, והחליף את המדינאי הפרו-נאצי רשיד עאלי אל-כילאני (על אף שגם אל-האשמי נחשב לאישיות פרו-נאצית ואנטי-בריטית מובהקת).
על אף שמונה בהסכמת אנשי "המרובע המוזהב", מצא עצמו אל-האשמי בין הפטיש לסדן, כאשר עמד בלחץ בריטי כבד לנתק את היחסים עם איטליה הפאשיסטית, לעצור את פעילות ההסתה של המופתי הירושלמי חאג' אמין אל-חוסייני שמצא מקלט בבגדאד, ולנקוט במדיניות התומכת במלחמתה של בריטניה בנאצים.
ב-2 באפריל 1941 שב אל-כילאני לשלטון, בהפיכה צבאית שבוצעה בתמיכת קציני "הריבוע המוזהב", ובראשם הקולונל סלאח א-דין א-סבאע'. משטרם של קצינים אלו היה דיקטטורי, ולא היה אפילו בעל מראית עין פרלמנטרית. הקצינים הדיחו את העוצר עבד אל-אילה, החליפו את אל-האשמי באל-כילאני, והחלו במדיניות פרו-נאצית ואנטי-בריטית מוצהרת, שהביאה לפריצת המלחמה האנגלו-עיראקית ולכיבוש עיראק על ידי הבריטים.
לאחר הכיבוש הבריטי שהה אל-האשמי בתחילה בטורקיה ולאחר מכן בסוריה. ב-1948 מונה לכהונת המפקח הכללי על המתנדבים של צבא ההצלה, שנשלח להתערב במלחמת העצמאות. במהלך המתקפה על קיבוץ משמר העמק, באפריל 1948 נדרש להמציא לפאוזי אל-קאוקג'י תגבורת ואספקה, ודרש במברק כי קאוקג'י יפסיק את המתקפה עד שיצליח להמציא לו תגבורת. בסופו של דבר נכשל צבא ההצלה במתקפה, ומסע המלחמה של קאוקג'י נחשב לכישלון חרוץ.
לאחר כישלון צבא ההצלה במלחמת העצמאות שב לעיראק, והיה פעיל במפלגה המכונה "החזית העממית המאוחדת". במסגרת זו התמנה לראש מועצת הפיתוח הממשלתית, והיה אחראי לעבודות בינוי רבות היקף. ב-1961 מת בטורקיה, וגופתו הוטסה לבגדאד ונטמנה שם. אל-האשמי היה גם סופר פורה, ופרסם מספר רב של ספרים בנוגע להיסטוריה, צבא, גאוגרפיה, ואף יומנים אישיים.
ארי שטרנפלד

ארי אברמוביץ' שטרנפלד (ברוסית: Ари Абрамович Штернфельд; ‏ 14 במאי 1905, שייראדז, מחוז קאליש, רוסיה - 5 ביולי 1980, מוסקבה, ברית המועצות) היה מדען סובייטי ממוצא יהודי, מחלוצי תחום חקר החלל.

השנים הראשונות

בשנת 1923 הוא התחיל ללמוד באוניברסיטה היגלונית בקרקוב, כבר לאחר השנה הראשונה של הלימודים שטרנפלד נסע לצרפת במטרה ללמוד הנדסה. עם סיום הלימודים וקבלת תואר מהנדס מכונות שטרנפלד עבר לפריז ובשנת 1928 החל לימודי תואר שלישי. גם אשתו שהגיע איתו לצרפת מפולין למדה בסורבון. במקביל היא הייתה פעילה במפלגה הקומוניסטית. בשנת 1929 שטרנפלד הכיר עבודות של קונסטנטין ציאולקובסקי והחל להתכתב איתו.
בשנת 1932 שטרנפלד חזר ללודז' והמשיך את מחקריו בתחום החלל. בדצמבר 1933 הוא הציג את תוצאות מחקריו באוניברסיטת ורשה, אך ללא הצלחה גדולה.
הוא חקר אפשרויות למימוש טיסות אנושיות לחלל והיה הראשון שהשתמש במילים "קוסמודרום" (נמל חלל) ו"קוסמונאוטיקה" שפורסמו לראשונה בספרו "מבוא לחלל" מ-1934. לאור כך הוא חזר לפריז. ב-6 ביוני 1934 הוא קיבל פרס על עבותות בתחום החלל. אף על פי שהוא קיבל הכרה והיה יכול להמשיך את מחקריו שטרנפלד החליט לעבור לברית המועצות. בשנת 1935 הוא מתיישב בברית המועצות. רוב קרובי משפחתו ומשפחת אשתו נותרו בפולין ונספו בשואה. גם הארכיון שלו שנותר בלודז' הושמד.

ברית המועצות

במוסקבה הוא התחיל לעבור ב"מכון הריאקטיבי" לצד ולנטין גלושקו, סרגיי קורוליוב ומיכאיל טיכונראבוב. בשנות ה-30 המאוחרות ראשי המכון הוצאו להורג ורוב המהנדסים הוגלו לסיביר. שטרנפלד לא נעצר אך פוטר מעבודתו ולא היה יכול למצוא עבודה חלופית.
לאחר תחילת מלחמת העולם השנייה שטרנפלד ביקש להתגייס לצבא האדום אך סורב. הוא הועבר להרי אורל והחל ללמד בבית הספר לטכנאים.
רק בשנות ה-50, עבודות שלו קיבלו הכרה בברית המועצות. בשנת 1962 הוא זכה בפרס על עבודתו. בשנת 1965 הוא קיבל תואר דוקטור ללא הכנת עבודת הדוקטורט, מקרה חריג מאוד בברית המועצות. בהגיעו לגיל הגמלאות התקשה לקבל פנסיה מהמדינה, כיוון שתקופות ארוכות בחייו היה מחוסר עבודה. רק בזכות התערבות של מסטיסלב קלדיש נמצא פתרון לנושא זה.
הוא נפטר במוסקבה ונטמן בבית העלמין נובודוויצ'יה.
בשנת 1991 נקרא על שמו מכתש שטרנפלד  על ירח.
אנרגומאש

תאגיד המחקר והפיתוח אנרגומאש על שם ולנטין פטרוביץ גלושקו (ברוסית: НПО Энергомаш имени академика В.П.Глушко) הוא גוף מחקר, פיתוח וייצור של מנועים רקטיים, משגרי לוויינים וחלליות ורכיבי חלל, הפועל ברוסיה מאז 1929. מטה החברה ממוקם בחימקי שבמוסקבה, ומתקני פיתוח ויצור נמצאים בערים סמרה, פרם וסנקט פטרבורג. החברה מעסיקה היום כ-5,500 עובדים. בשנת 1991 התאגיד נקרא ע"ש המהנדס הראשי הראשון שלה ולנטין גלושקו שהיה בראש הצוות הטכני החל משנת 1946.

פרויקטים מרכזיים בתקופת ברית המועצות

ב-1929 המהנדס ולנטי גולושקו הקים את משרד התכנון הניסויי OKB 456, שפעל כגוף תכנון ממשלתי לאורך כל תקופת ברית המועצות, המשרד התמקד בתכנון מנועים רקטיים המונעים בדלקים נוזליים, ששימשו את כלי השיגור לחלל של ברית המועצות. קו המוצרים של אנרגומאש בתקופה זו, כלל מנועים רקטיים למשגרי הלוויינים R-7, פרוטון, סויוז ואנרגיה.
מפעל התעופה של החברה מוקם עוד מלכתחילה בעיר חימקי, שאז הייתה בפאתי העיר מוסקבה, וכיום בשל התפשטות העיר, ממוקם בצפון העיר.

פעילות עכשווית

אנרגומאש ממשיכה בייצור מנועים רקטיים למשגרי לוויינים שונים, חלקם מתקופת ברית המועצות. בד בבד עוסקת החברה בפיתוח מנועים רקטיים מתקדמים וחדשים, שישמשו כטילי העתיד של רוסיה. המנוע החדש ביותר של החברה, RD-191, שימש לשיגור משגר הלוויינים הקוריאני-רוסיKSLV וישמש גם את משגר הלוויינים העתידי של רוסיה, אנגרה.
נוסף לזה, אנרגומאש היא אחת מספקיות המנועים הרוסיים למשגרי החלל "אטלס" האמריקאיים. אנרגומאש משתפת פעולה עם חברות אמריקאיות מאז ה-26 באוקטובר 1992 בעת שנחתם הסכם לשיווק משותף ושיתוף פעולה טכנולוגי ברישיון עם החברות "United Technologies" וחברת "Pratt & Whitney". אנרגומאש פיתחה את מנוע RD-180 שסייע ב-18 שיגורים מוצלחים של משגרי החלל "אטלס-3" ו-"אטלס-5".
אנרגומאש משתפת פעולה, גם כן, עם מכון החלל הדרום קוריאני, ומספקת את הטילים הרקטיים לתוכנית החלל הדרום קוריאנית ונטלה חלק משמעותי בשיגור הלוויין הדרום קוריאני הראשון.