google/wiki40b huggingface dataset:
ולדימיר דובוב

ולדימיר דובוב (ברוסית: Владимир Дубов; נולד ב-7 בפברואר 1958) הוא איש עסקים, פוליטיקאי ואוליגרך רוסי, היה מבעלי חברת יוקוס, המתגורר כיום בישראל. בין השנים 1999 ל-2003 שימש כחבר בדומה.

אודות

נולד למטווי דובוב, אשר היה סוחר תבואה עשיר ומקורב לשלטון הסובייטי. דובוב למד כימיה באוניברסיטת מוסקבה ולאחר סיומה בין השנים 1979 ל-1989 היה חוקר במכון לטמפרטורות גבוהות של האקדמיה הרוסית למדעים.
בשנת 1989 פנה אליו מיכאיל חודורקובסקי וצירף אותו להנהלת בנק מנטפ (Банк МЕНАТЕП) שהיה בבעלותו, כשאר אחת מהסיבות הייתה להשתמש בקשריו של אביו של דובוב כדי לעזור לבנק לזכות לגישה לעסקים עם המדינה. בהמשך נהיה דובוב לאחד מבעלי המניות העיקריים בבנק ובחברת האנרגיה יוקוס.
בשנת 1999 נבחר לפרלמנט הרוסי ושימש בין השאר כחבר בתת-ועדה לענייני מיסוי. בין השאר ניסה בתפקידו לקדם את האינטרסים של חברת יוקוס של חודורקובסקי.
בינואר 2004 יצא נגדו צו מעצר לאחר שהואשם בהעלמת מס ברוסיה בהקשר לחברת יוקוס ובעקבות כך הוא נמלט לישראל. כיום מתגורר בכפר שמריהו. הוא מחזיק בישראל בחברת אחזקות, יחד עם מיכאיל ברודנו, שבבעלותה מועדון כושר בראשון לציון ואת חברת ד.ב עתיד מרקטינג, שעוסקת בשיווק יין. דובוב הוא בעלים של יקב אמפורה. הוא שותף בהקמת קרן נדב יחד עם לאוניד נבזלין ומיכאל ברודנו.
אלפרד וצלר

אלפרד וצלר (בסלובקית: Alfréd Wetzler‏; 10 במאי 1918 - 8 בפברואר 1988), אשר מאוחר יותר כתב תחת השם יוסף לאניק, היה יהודי סלובקי ואחד מהמעטים עליהם ידוע כי הצליחו לברוח ממחנה הריכוז אושוויץ במהלך השואה. 
וצלר ידוע בשל דו"ח שהוא וחברו הנמלט, רודולף ורבה, חיברו אודות המתרחש במחנה. הדו"ח, המכונה "דו"ח ורבה-וצלר" (לעיתים "דו"ח אושוויץ" או "הפרוטוקולים של אושוויץ"), מנה כ-32 עמודים, והיה המסמך המפורט הראשון אודות אושוויץ אשר הגיע לידי בעלות הברית והוכתר כאמין. וצלר נשלח למחנה בירקנאו בשנת 1942 וברח ממנו יחד עם ורבה ב-7 באפריל 1944. הוא כתב את קורותיו במחנה אושוויץ תחת השם יוסף לאניק. מסמך עובדתי זה כונה "אושוויץ, בית קברות לארבעה מיליון אנשים". מאוחר יותר כתב תיאור ספרותי בשם "מה טחו עיניו של דנטה מראות".
וצלר נפטר בסלובקיה בשנת 1988.
X-13 ורטיג'ט

פיתוח

מיד לאחר מלחמת העולם השנייה, מהנדסי ראיין תהו האם ה-FR-1 פיירבול, שהחזיק כמויות דלק קטנות והיה בעל יחס דחף למשקל של 1, יהיה מסוגל להמריא אנכית. לשכת האווירונאוטיקה של הצי האמריקני העניקה ב-1947 חוזה לראיין לצורך בחינת אפשרות לפיתוח מטוס קרב סילוני הממריא אנכית. היה זה חלק מתוכנית לבדיקת התכנות שיגור כלי טיס מצוללת. ראיין ערכה בדיקות במטוס נשלט מרחוק מ-1947 עד 1951. ב-1953 העניק חיל האוויר האמריקני חוזה לראיין לפיתוח מטוס סילוני להמראה ונחיתה אנכית (VTOL), שניתן לו הכינוי X-13 ורטיג'ט. שני אבות טיפוס נבנו.
אורכו של ה-X-13 ורטיג'ט היה 23 רגל 5 אינץ' (7.14 מטר). הוא היה גדול מספיק על-מנת לאכלס תא טייס חד-מושבי (עם מושב מוטה) ומנוע טורבו-סילון בעל דחף של 10,000 lbf‏ (45 kN) מתוצרת רולס-רויס אייבון. מוטת כנפי הדלתא העיליות של המטוס הייתה בעלת אורך של 21 רגל (6.4 מטר) בלבד ובקצה כל כנף חובר משטח אנכי שטוח. בחלק התחתון של אף המטוס הותקן וו שימש לתליית הורטיג'ט מפלטפורמת הנחיתה האנכית הנגררת שלו, ומוט קצר ששימש לאומדן המרחק מפלטפורמת הנחיתה הנגררת. לאחר שהמטוס אובטח אנכית, הפלטפורמה הנגררת הונמכה אופקית וכך שימשה לשינוע המטוס על הקרקע. בקרת העילרוד והסבסוב בעת רחיפה נעשתה באמצעות ניהוג וקטורי. בקרת הגלגול נעשתה באמצעות סילוני "puffer" המותקנים על משטחי קצה הכנף. האבטיפוס הראשון (#54-1619) צויד בכן נסע זמני וביצע טיסת בכורה אופקית רגילה ב-10 בדצמבר 1955 לבחינת מאפייניו האווירודינמיים. בהמשך, הוא ביצע מעבר מטיסה אופקית לאנכית וחזרה. לאחר מכן הוחלף כן הנסע של האבטיפוס הראשון במתקן ל"ישיבת זנב" שהותקן על זנב המטוס והחזיק אותו אנכית כשהיה על הקרקע. ב-28 במאי 1956 הוא המריא אנכית מהקרקע לבחינת יכולות הריחוף שלו. האב הטיפוס השני (#54-1620), ב-11 באפריל 1957, המריא אנכית מהפלטפורמה הנגררת מבסיס חיל האוויר אדוארדס, עבר לטיסה אופקית וחזר לטיסה אנכית. בסוף הטיסה, שארכה מספר דקות, עגן אנכית על ידי לכידת הוו בכבל הנחיתה של פלטפורמת הנחיתה האנכית הנגררת.
במהלך ה-28 ביולי וה- 29 ביולי 1957, ערך ה-X-13 מפגן בוושינגטון, הוא חצה את נהר הפוטמק ונחת בפנטגון.
חיל האוויר האמריקני בחר להפסיק את פיתוח המטוס משום שלא היה לו צורך מבצעי בו.
שני מטוסי ה-X-13 מוצגים כיום במוזיאוני תעופה בארצות הברית. האבטיפוס השני, שהשלים טיסה מלאה שכללה המראה ונחיתה אנכית, הועבר ב-1959 למוזיאון הלאומי של חיל האוויר האמריקני אשר בבסיס חיל האוויר רייט-פטרסון, ליד דייטון אשר באוהיו. האבטיפוס הראשון מוצג כיום במוזיאון האוויר והחלל של סן דייגו.
המטבח היפני

השקפות רבות קיימות לגבי מה מאפיין מטבח יפני, שגיוונו רב מאוד. ביפן, המונח "מטבח יפני" מכוון למטבח יפני מסורתי בדומה למה שהיה קיים לפני סוף תקופת ההתבודדות של יפן משאר ארצות העולם בשנת 1868. במובן הרחב של המונח, הוא כולל כל סוג של אוכל ששיטות ההכנה שלו פותחו על ידי יפנים והפכו אותו לשלהם.
אוכל ביפן ידוע בשימת הדגש על עונתיות האוכל, איכות המרכיבים ואופן ההגשה.

אוכל ייחודי למדינה

האוכל היפני הוא בדרך כלל שילוב של מספר מרכיבים, בדרך כלל אורז או אטריות, עם מרק ואוקזו - מנות העשויות מדגים, בשר, ירקות, טופו וכדומה שמיועדים להוסיף טעם למנה. למנות אלה מוסיפים דאשי, מיסו ורוטב סויה המעניקים עוד נופך לטעמן.
ארוחה יפנית רגילה מורכבת לרוב ממספר אוקזו שונים מלווים בצלחת אורז לבן (גוהן), צלוחית מרק ומעט חמוצים (צוקמונו). המנה הרגילה מכילה שלושה אוקזו שונים ונקראת איצ'יו-סנסאי ("מרק אחד, שלוש תוספות"). טכניקות בישול שונות מוענקות לשלושת האוקזו: הם יכולים להיות נאים (סשימי), צלויים, מבושלים (או מורתחים), מאודים, מטוגנים או מכוסים ברוטב. השקפת החיים המיוצגת בארוחות אלו מודגשת בספרי בישול יפניים, בהם הפרקים מסודרים על פי שיטות בישול ולא על פי מרכיבי האוכל. יכולים להיות גם פרקים המוקדשים למרקים, סושי, אורז, אטריות ומתוקים.
כיון שיפן שוכנת על אי, אנשים צורכים יותר אוכל ימי. אכילת בשר הייתה דבר נדיר עד לא מזמן עקב מגבלות הבודהיזם. למרות זאת, אוכל צמחוני לחלוטין נדיר כיוון שרוב המנות מתובלות בדאשי, העשוי משבבי דגים. יוצאת דופן בהן היא מנה הנקראת שוז'ין ריורי, מנה צמחונית שפותחה על ידי נזירים בודהיסטיים שבמסעדות כיום, לרוב מציגה את עצמה כמנה רגילה עם תוספות שאינן צמחוניות.
אטריות (נודלס), שמקורן בסין, הפכו למרכיב עיקרי וחשוב במטבח היפני, לרוב (אבל לא תמיד) כתחליף למנה המבוססת על אורז. סובה (איטריות אפרפרות-חומות ודקיקות העשויות מקמח כוסמת) ואודון (איטריות חיטה עבות) הם סוגי האיטריות המסורתיים שמוגשות קרות או חמות עם רוטב סויה ודאשי. איטריות חיטה סיניות מסורתיות מוגשות לרוב במרק בשר ונקראות ראמן.

סידור שולחן מסורתי

השולחן היפני המסורתי השתנה מאוד ברבות השנים, תוך השענות על סוג השולחן הנפוץ באותו עידן. לפני המאה ה-19, שולחן קופסאתי קטן או מגשוני רצפה שטוחים היו מסודרים לפני כל סועד. שולחנות גדולים המיועדים לסעידה של כל המשפחה הפכו להיות פופולריים רק בתחילת המאה ה-20, אבל אלה התחלפו בשולחנות מערביים עם כיסאות עד סוף אותה המאה.
באופן מסורתי, קערת האורז נמצאת משמאל וקערת המרק מימין. מאחוריהן, כל אוקזו מוגש בצלחת משלו שלה יש תחתית: אחת מאחורי האורז, השנייה מאחורי המרק והשלישית ביניהן. ירקות מוחמצים בדרך כלל מוגשים בצד אבל לא נחשבים כחלק משלושת האוקזו.
מקלות האכילה מונחים לרוב מול הסועד על מגש קטן מיוחד כשהקצוות המחודדים פונים שמאלה.

סאקה

סאקה הוא יין אורז שמכיל בין 12-20% אלכוהול המיוצר על ידי תסיסת אורז. הוא נחשב כמנת אורז בפני עצמו ולכן לא נצרך יחד עם מנות אורז מלבד סושי.
אליינה טילקי

ביוגרפיה

אליינה טילקי נולדה ב-28 במרץ 2000 בטורקיה, ובשנת 2016, כשהיא בת 17 בלבד, החלה את קריירת המוזיקה שלה.

קריירה

את סינגל הבכורה שלה "Cevapsız Çınlama", הוציאה אליינה בשנת 2016 בשיתוף עם הדיג'יי הטורקי אמרה קאראדומן. השיר זכה במהרה להצלחה רבה, ואף הגיע בשיאו אל המקום השני במצעד השירים הטורקיים. ביוטיוב זכה הקליפ להצלחה בינלאומית ונכון לדצמבר 2017, מונה הצפיות שלו עומד על כ-349 מיליון צפיות, דבר אשר הופך אותו לנצפה ביותר של השניים, ולקליפ הטורקי הנצפה ביותר בכל הזמנים.
בשנת 2017, הוציאה טילקי את סינגל הסולו הראשון שלה "Sen Olsan Bari". השיר זכה להצלחה בינלאומית גם כן, וצבר 100 מיליון צפיות ב-21 ימים בלבד, ובכך הפך לקליפ ה-44 שעשה זאת. כיום מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-263 מיליון צפיות, דבר אשר הופך אותו לקליפ השני הנצפה ביותר של טילקי, ולקליפ הטורקי השלישי הנצפה ביותר בכל הזמנים.
בנוסף לכך, הקליפ של השיר הפך לשיר הסולו הנשי הטורקי הנצפה ביותר בכל הזמנים, ובכך שברה טילקי את שיאה של גולסן שהחזיקה בשיא זה עד דצמבר 2017, עם שירה "Bangir Bangir", שצבר קרוב ל-260 מיליון צפיות.
כמו כן, ערוץ היוטיוב של טילקי, הפך לאחד מן ערוצי היוטיוב הטורקיים הנצפים ביותר בכל הזמנים, כאשר המובילה ברשימה היא הזמרת אירם דריג'י.
בשנת 2018, הוציאה את השיר "Yalnız Çiçek". ב-24 השעות הראשונות צבר הקליפ של השיר כ-7.5 מיליון צפיות. באותה השנה הוציאה את "Dipsiz Kuyum", ו-"Sevmek Yok". במאי 2018, ביצעה מחדש את השיר "Canavar" של דריה אולו. שנה לאחר מכן, הוציאה את הלהיט הטורקי, "Nasılsın Aşkta?".
Emblem3

הקמת הלהקה

דרו צ'דוויק ווסלי סטרומברג הקימו את הלהקה לראשונה כשהיו בבית הספר התיכון, שמה של הלהקה היה American Scholars. באותו הזמן, אחיו של וסלי, קיטון סטורמברג, שכיום חבר בלהקה, היה רק בן תשע ולא השתתף עימם בלהקה אך עבד על הקלטות ביתיות משלו והיה צופה בעבודתם של צ'דוויק ווסלי. וסלי סרומברג עבר להנטינגטון ביץ' אשר בקליפורניה ואילו דרו צ'אדוויק חבר אליו לאחר שסיים תיכון. קיטון סרומברג עבר גם הוא לקליפורניה, נרשם לבית ספר לאמנות בקרבת מקום והצטרף אליהם. במרתף ביתם הם יצרו את האלבום Bite Your Lip and Take It תחת השם American Scholars. לאחר שעברו על שמות רבים החליטה השלישייה לשנות את שם הלהקה לשם "Emblem3" והמשיכו להופיע באזור הנטינגטון ביץ'.

2012: האקס פקטור

בשנת 2012 נבחנה הלהקה לעונה השנייה של התוכנית אקס פקטור עם השיר Sunset Blvd, שיר מקורי של הלהקה שנכתב על ידי דרו. הם הגיעו לחצי הגמר והודחו במקום רביעי עם השיר "Hey Jude" של הביטלס. בזכות התוכנית, הלהקה צברה מעריצים ואוהדים רבים.

2013-היום: Nothing to Lose

בדצמבר 2012, התחילה השלישייה להקליט את אלבום הבכורה שלה Nothing To Lose, האלבום שוחרר ב-30 ביולי 2013. הסינגל המוביל של האלבום היה (Chloe (You're the One I Want, והסינגל השני של האלבום היה 3000 Miles. הלהקה הייתה למופע הפותח של הזמרת סלינה גומז בסיבוב ההופעות שלה, Stars Dance Tour שהתחיל באוגוסט 2013. ב-5 בדצמבר 2013, הודיעה הלהקה על סיבוב הופעות משלה בשם #Bandlife.
ב-2 ביוני 2014, שחררה הלהקה את המיני-אלבום הראשון שלה - Songs from the Couch, Vol. I.
ב-20 ביוני 2014, הודיעה הלהקה באתר האינטרנט שלה, שחבר הלהקה דרו צ'דוויק עוזב את הלהקה לטובת קריירת סולו, וב-27 באוקטובר 2014 שחררה הלהקה מיני-אלבום חדש, הפעם ללא צ'אדיווק, בשם Forever Together.
הג'ונגל מת מצחוק

עלילה

בעודו תינוק, נקלע ג'ורג' לתאונת מטוס נוראית, ממנה הוא ניצל (או כמו שהוא אומר הרבה במהלך הסרט, "לג'ורג' יש מזל"). הוא מאומץ על ידי קופים. כעבור שנים רבות הוא פוגש באורסולה סטנהופ, יורשת עשירה, יפהפייה ואצילית שמגיעה אל הג'ונגל. הוא מציל אותה מידיו של האריה, בעוד הארוס שלה, לייל, בורח על נפשו. אורסולה מודה לג'ורג' ומבלה איתו, ולאט לאט הם מתאהבים. לייל מנסה למצוא אותה בעזרת ילידי המקום שמתלווים אליו, אך לא מפסיקים ללעוג לו. סיפור האהבה בין ג'ורג' לאורסולה מתפתח. לייל מוצא את אורסולה, אך יורה בג'ורג' ונעצר, ולאחר מכן הולך לכלא. 
אורסולה לוקחת את ג'ורג' אל סן פרנסיסקו, ומתמודדת עם אמה, ביאטריס, שאינה לוקחת בהבנה את הידיעה שבתה דוחה את הנער היפה והאצילי לטובת "קוף מהג'ונגל".
מייק מורהיים

פרסים

מורהיים קיבל את פרס יזם השנה הלאומי (ארצות הברית) של ארנסט אנג יאנג בתחום הטכנולוגיה ב-2012. ב-2015 מורהיים קיבל את פרס IGDA (אגודת מפתחי המשחקים הישראלית) ל-"Game Innovation Spotlight Award".
אירוסין במנזר

אירוסין במנזר (ברוסית: Обручение в монастыре) היא אופרה, השישית שנכתבה על ידי המלחין סרגיי פרוקופייב.
הליברית הרוסית של האופרה נכתב על ידי פרוקופייב עצמו ועל ידי מירה מנדלסון (רעייתו לימים) בהסתמך על האופרה של ריצ'רד שרידן המבוססת על הליברית של תומאס לינלי הבן "הדואנה".
פרוקופייב החל לכתוב את האופרה בשנת 1940 והחזרות החלו בשנה זו. בשל פרוץ מלחמת העולם השנייה נפסקו החזרות, והאופרה הוצגה לראשונה רק ב-3 בנובמבר 1946, בתיאטרון קירוב, בניצוחו של בוריס חייקין.
על אף תאריך כתיבתה - שיאה של מלחמת העולם, האופרה חפה כמעט לחלוטין מתעמולה סובייטית (למעט ביקורת מסוימת על הממסד הדתי בדמותם של הנזירים השיכורים רודפי הבצע). פרוקופייב אף עידן את התמונות האנטישמיות אשר היו באופרה המקורית.

מערכה 1

דון ז'רום נפגש עם סוחר הדגים היהודי-פורטגזי העשיר מנדוזה, מאחר שהוא מעוניין שבתו, לואיזה, תנשא למנדוזה. מנדוזה מתואר כסוחר עשיר, מכוער וגס, ולואיזה, המאוהבת באנטוניו יפה התואר אך העני והאצילי, אינה רוצה להינשא לו. דון פרדיננד, בנו של דון ז'רום, מודע לכך שאנטוניו מחזר אחר לואיזה אך אינו מונע בעדו, מאחר שהוא חושש שבאם לואיזה תדחה את חיזוריו, יחזר אנטוניו אחר קלרה ד'למנצ'ה, בה מאוהב אנטוניו עצמו.

מערכה 2

אומנתה של לואיזה, הדואנה מציעה תחבולה שתאפשר ללואיזה להינשא לאהובה אנטוניו. הדואנה תראה, לכאורה בטעות, מכתב אהבה שנשלח על ידי אנטוניו ללואיזה. דון ז'רום יחשוב שהדואנה היא זו המעבירה את המכתב, יפטר אותה ויגרשה מביתו. לואיזה תלבש את בגדיה של הדואנה ותצא מבית אביה, ואילו הדואנה תישאר בחדרה ותיפגש עם מנדוזה העשיר, עמו היא רוצה להינשא בשל כספו הרב.
התחבורה פועלת, לואיזה בבגדי הדואנה מגורשת מהבית, ויוצאת לחפש את אנטוניו אהובה. היא פוגשת את קלרה, ידידתה, המתחבאת במנזר בשל קנאותו של דון פרדיננד (אחיה של לואיזה). לואיזה מתחפשת לקלרה, פוגשת את מנדוזה ולוקחת אותו אל בית אביה, שם הוא פוגש את הדואנה המחופשת ומשכנע אותה לברוח ולהתחתן עמו (על אף כיעורה הוא מוכן לעשות זאת מאחר שהוא חושק בכספו של אביה של לואיזה).

מערכה 3

מנדוזה ודון קרלוס עוזרים, בלי ידעתם ללואיזה לפגוש את אנטוניו. דון ז'רום מקבל מכתב ממנדוזה בו מספר לו מנדוזה כי בתו לואיזה ברחה על מנת להינשא לו (דבר המשמח את דון ז'רום, אשר אינו יודע כי מדובר במשרתת בתחפושת). זמן קצר לאחר מכן מקבל דון ז'רום מכתב נוסף, מבתו, בו היא מספרת לאביה שהיא תתחתן עם בחיר ליבה. דון ז'רום חושב שמדובר במנדוזה ונותן את ברכתו לנישואין במכתב תשובה. דון פרדיננד רואה את אחותו בבגדיה של קלרה ביחד עם אנטוניו, וחושב שקלרה בוגדת בו.

מערכה 4

המערכה נפתחת בשירם של הנזירים השיכורים, שדבר אינו מעניין אותם מלבד השתייה, וכסף על מנת להשיג אותה. כאשר מגיעים מנדוזה ואנטוניו למנזר עוברים הנזירים לשיר שיר דתי הדן בצניעות ובצום. לאחר מתן שוחד מסכימים הנזירים להשיא את מנדוזה ואנטוניו. דון פרננדו המגיע למנזר נלחם באנטוניו עד שאחותו עוצרת בו, ואז גם הוא משחד את הנזירים על מנת שיאפשרו לו לשאת לאישה את קלרה. לאחר טקס הנישואין, מגיעים הזוגות אל בית דון ז'רום, המגלה שבתו אמנם התחתנה עם אהובה העני, אך בנו התחתן עם קלרה העשירה. מנדוזה זועם על כך שרימו אותו, אולם מאחר שהוא התאהב במשרתת, גם הוא מאושר בסוף המערכה.
הם יורים גם בסוסים (סרט)

הפקה

בשנות ה-50 נורמן לויד וצ'ארלי צ'אפלין תכננו לשתף פעולה כבמאי ומפיק בהתאמה. לויד קנה את הזכיות על הסרט מהוראס מקקוי ב-3,000 דולר. הם תכננו ללהק לתפקידים הראשיים את סידני צ'אפלין ומרילין מונרו. אך כשצ'אפלין האב היה בטיול עם משפחתו, הוא נעצר על ידי ה-FBI בטענה שהוא קומוניסט, והפקת הסרט בוטלה.
כשסידני פולאק פנה אל ג'יין פונדה בקשר לתפקיד הראשי, היא סירבה לקבלו, אך בעלה רוז'ה ואדים שכנע אותה לקחת אותו. וורן ביטי לוהק בהתחלה לתפקיד של רוברט סייברטון, וליונל סטנדר היה אמור לגלם את רוקי. לבסוף מייקל סראזין וגיג יאנג נבחרו לתפקידים בהתאמה.

ביקורות והכנסה

הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל קאן בשנת 1970, אך הוא לא נכנס לתחרות הראשית. בארצות הברית הסרט זכה לביקורות מהללות על העיבוד המוצלח של הספר. הסרט זכה לציון של 83% בהתבסס על 24 ביקורות באתר "Rotten Tomatoes".
הסרט הכניס 12.6 מיליון דולר מול תקציב של 4.86 מיליון דולר מה שהפף אותו לסרט ה-16 הכי מכניס של שנת 1969.

פרסים ומועמדויות

גיג יאנג זכה בפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר. בנוסף הסרט היה מועמד לעוד שמונה פרסי אוסקר; הבמאי הטוב ביותר (סידני פולאק), השחקנית הטובה ביותר (ג'יין פונדה), שחקנית המשנה הטובה ביותר (סוזאנה יורק), התפאורה הטובה ביותר, עיצוב התלבושות הטוב ביותר, העריכה הטובה ביותר, הפסקול הטוב ביותר והתסריט המעובד הטוב ביותר. נכון לשנת 2013 הסרט הוא בעל מספר הרב ביותר של מועמדויות לקטגוריות פרס אוסקר (9), מבלי שהסרט יהיה מועמד לפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר.
גיג יאנג זכה בפרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר - סרט קולנוע. בנוסף הסרט היה מועמד לעוד חמישה פרסי גלובוס הזהב; הסרט הטוב ביותר - דרמה, הבמאי הטוב ביותר (סידני פולאק), השחקנית הטובה ביותר - סרט דרמה (ג'יין פונדה), שחקנית המשנה הטובה ביותר - סרט קולנוע (סוזאנה יורק) ושחקן המשנה הטוב ביותר - סרט קולנוע (רד באטנס).
סוזאנה יורק זכתה בפרס באפט"א לשחקנית הטובה ביותר בתפקיד משנה. בנוסף הסרט היה מועמד לעוד ארבעה פרסי באפט"א; השחקנית הטובה ביותר (ג'יין פונדה), שחקן המשנה הטוב ביותר (גיג יאנג), התסריט המעובד הטוב ביותר והשחקן הפורץ הטוב ביותר (מייקל סראזין).
נייל

ביוגרפיה

המוזיקה של נייל נכתבת בעיקר על ידי המייסד והגיטריסט, קארל סנדרס. היא משלבת דת' מטאל מסורתי עם אלמנטים מוזקליים מהמזרח התיכון, שמכילים כלים מצריים מסורתיים בכמה שירים. המוזיקה של נייל גם מאופיינת במהירות ובמורכבות הקיצוניים, שעליהם קיבלו הרבה אהדה מהמעריצים והעיתונאים.
הליריקה מבוססת על ההתעניינות של קארל בתרבות מצרים העתיקה ובעוד תרבויות עתיקות מן המזרח התיכון כמו מסופוטמיה. בזמן האחרון מצורפים פתקים לאלבומים: "Black Seeds of Vengeance", "In Their Darkened Shrines" ו-"Annihilation of the Wicked", שמסבירים על ההשראה או הרעיון של כל שיר באלבום. חלק מהשירים מבוססים על רעיונותיו של הווארד פיליפס לאבקרפט, סופר אשר השפיע על להקות רבות מסוגים שונים.
קארל הוציא גם אלבום סולו אחד שנקרא "Saurian Meditation".
הרבה אנשים טועים בכך שהם חושבים את חברי להקת נייל כמצרים. אף אחד מהם לא מצרי בשום דרך, מראה או התנהגות, ואף אחד מהם לא עוסק באגיפטולוגיה (אף על פי שהם לומדים טקטסים כתחביב). כל חברי הלהקה אמריקאים, חוץ מהמתופף שבא ממוצא יווני (אשר הצטרף ללהקה לא מזמן, והוא משתתף באלבום Annihilation of the Wicked).
במאי 2006 חתמו נייל על חוזה תקליטים עם נוקליאיר בלאסט רקורדס (Nuclear Blast Records). בשנת 2007 הוציאה הלהקה את אלבום האולפן החמישי והראשון בחברת תקליטים זו, "Ithyphallic".

מוזיקה

סגנונם של נייל מוגדר כ"טכניקל דת' מטאל" (Technical death metal), סגנון דת' מטאל המאופיין בריפים וסולואים מורכבים על הגיטרה. הלהקה מגדירה את עצמה כ"איטייפאליק דת' מטאל" (Ithyphallic death metal) בהתייחסות לשירי הפתיחה המצריים שלהם.
כמה גם מגדירים את הלהקה כדת' מטאל ברוטאלי ביחד עם להקות כמו "Suffocation" ו-"Bolt Thrower" בגלל טון השירה הנמוך, הקצב הרועש על הגיטרה, הסולואים המלודיים והתיפוף האכזרי.

חברי הלהקה

קארל סנדרס - גיטרה, שירה, קלידים, כלים מסורתיים. (1993)

דאלס טולר - גיטרה, שירה. (1996)

ג'ורג' קוליאס - תופים. (2004)

ג'ו פיין - בס, קולות רקע. (2005)

חברים לשעבר

ג'ון ויסנו - בס, שירה. (2000 - 2005)

ג'יף ספיראס - בס, שירה. (1993 - 2001)

פיט המאורה - תופים, שירה. (1993 - 2000)

טוני לוראנו - תופים. (2000 - 2004)

דרק רודי - תופים. (2000)

ג'ון אלרס - גיטרה. (1996 - 1997)
יחסי אוסטרליה–איטליה

היסטוריה

כתוצאה ממשבר אתיופיה והפלישה האיטלקית לחבש ב-1935, ממשלת אוסטרליה הפעילה סנקציות בשנת 1935, אשר אסרו על אוסטרלים מלעשות עסקים עם איטליה, אלא אם כן אושרה על ידי הממשלה.
אוסטרליה ואיטליה לחמו זו בזו במהלך מלחמת העולם השנייה. במהלך המלחמה, אזרחים איטלקים באוסטרליה נשלחו למחנות מעצר, כבעלי ברית של האויב.

יחסים דיפלומטיים

לאוסטרליה יש שגרירות ברומא וקונסוליה כללית במילאנו. לאיטליה יש שגרירות בקנברה, קונסוליות כלליות במלבורן וסידני וקונסוליות באדלייד, בריזביין ופרת'.
בורגווארד BX7

בורגווארד BX7

דגם ה- בורגווארד BX7 מוגדר כ:  Sport utility vehicle (שילוב של מרכב גבוה כשל דגמי קרוסאובר, בתצורת דמוי סטיישן, הנעה 4x4 (רכב שטח), בגימור של מכונית סלון ומנוע רב עוצמה). 
לדגם ה-" בורגווארד BX7" נבנו 5 דלתות (4 דלתות צדדיות ודלת 1 אחורית).
Christmas & Chill

רקע והפקה

מיני-האלבום הופק על ידי טומי בראון, אריאנה גרנדה, מר פרנקס, מאגי וטראוויס סיילס. גרסתו הרגילה של מיני-האלבום מכילה שישה שירים אותם כתבה גרנדה ביחד עם כמה פזמונאים נוספים. גרסתו היפנית של מיני-האלבום מכילה בנוסף את השיר "Into You" בו מתארח מק מילר.
לשתי הגרסאות של מיני-האלבום יצאו עטיפות שונות.
חני לוז

ביוגרפיה

לוז נולדה בניו יורק לאליהו קנובסקי, לימים פרופסור לכלכלה באוניברסיטת בר-אילן, ולתמר קנובסקי. עלתה עם משפחתה לישראל בשנת 1973 והם התיישבו ברחובות.
לוז היא בוגרת אולפנת הרב בהר"ן, בעלת תואר ראשון במדעי המחשב מאוניברסיטת בר-אילן ותואר שני (בהצטיינות) בתקשורת ועיתונות מהאוניברסיטה העברית. לאחר לימודיה, עבדה מספר שנים בחברת הייטק.
נשואה למכבי, אם לשישה, וסבתא לשניים. התגוררה בבית אל מאז שנות התשעים של המאה העשרים ועד 2015, אז עברה לגור בלוד.

עבודתה בתקשורת

לוז עבדה כעיתונאית בהצופה, אנשים ומחשבים, מקור ראשון, ערוץ 7 ובשבע ושידרה פינות העוסקות בביקורת התקשורת גם בגלי ישראל.
פרסמה מאמרים בעיתונים ואתרים רבים ובהם ynet, מעריב, דה-מרקר, News1, שורש, סרוגים, ישראלי פטריוטי -KR8, ובביטאוני שבת מובילים כגון עולם קטן, מעייני הישועה, ומעט מן האור.
מייסדת ועומדת בראש מרכז תדמי"ת – לתגבור הדמוקרטיה במדיה הישראלית, מיסודו של הפורום המשפטי למען ארץ ישראל. המרכז עוסק במעקב תקשורת, בשמירת זכויות הפרט והכלל מול כלי התקשורת, ובפעילות לקידום מדיניות "שמיים פתוחים" והורדת חסמים המונעים את פתיחת שוק התקשורת.
בשנת 2013 זכתה לוז בפרס הישראלי לביקורת התקשורת ע"ש אברמוביץ' מטעם האגודה לזכות הציבור לדעת.
במסגרת הפעילות הציבורית היא השתתפה בדיוני וועדות כנסת שעסקו בתקשורת. בין השאר בדיונים על חוק רשות השידור, חוק הרשות השנייה, ובדה-לגיטימציה של ישראל בתקשורת העולמית.
בשנת 2015  התמודדה לוז במסגרת הפריימריז במפלגת הבית היהודי לקראת הבחירות לכנסת העשרים, אולם הגיעה למקום לא ריאלי והוצבה לבסוף במקום ה-32 ברשימה לכנסת.
אובולון קייב

אצטדיון

הקבוצה מארחת את משחקי הבית שלה באובולון ארנה.
גיניפורט הקדוש

האגדה

גיניפורט הקדוש היא אגדה מימי הביניים שהתפתחה במאה ה-13 על בסיס המוטיב של "הכלב הנאמן", בדומה לאגדת  הכלב גרלט הוולשית. אזי, על פי האגדה העממית, גיניפורט היה כלבו של אביר החי בטירה סמוכה לעיר ליון שבדרום צרפת. האביר יצא לצוד, והותיר את בנו הפעוט להשגחתו של כלבו הנאמן. כשחזר האביר, מצא בחדר הילדים הרוס, בלי למצוא את בנו מלבד גיניפורט הכלב, המקבל את פני אדונו. האביר חשב כי כלבו אכל את ילדיו ולכן הרג אותו. אך לפתע האביר מצא את בנו הבוכה, אשר לידו מונחת גופה של נחש ארסי. האב הבין את טעותו, כי הרג את הכלב התמים שרק הציל את בנו מידי הנחש ולכן ביחד עם משפחתו הם החליטו לקבור את הכלב ליד באר המים שמחוץ לטירה ועל גופו הם ערמו אבנים בתור מצבת זיכרון, שהפכה במהרה למזבח לכבודו. בד-בבד עם השנים החלו מקומיים רבים לטעון, כי קברו של הכלב מבצע נסים ומביא הגנה על תינוקות. ולכן, היו נוהגים משפחות רבות להשאיר את תינוקותיהם החולים באתר הקבורה, מתוך תקווה לנס שיתבצע והתינוק ירפא בזכות תפילתו של הכלב.
פולחנו של גיניפורט הכלב התפתח מאוד במרוצת השנים, והפך למוקד פולחן מוכר בדרום צרפת. משכן הקבורה של הכלב היה מקום כינוס להורים ותינוקות בני יום, אשר חיפוש עזרה לרך הנולד והגנה מפני שדים, רוחות רעות ומהשטן. ולכן, טקסים שונים נערכו במקום בשמו של הקדוש, והוא היה מקום נוח למצוא פתרונות שונים, למצוקת חייהם של אנשים רבים בני התקופה במיוחד בנושאי ינקות וילדה. ולכן טקסים שונים נערכו בשמו של הקדוש כמו למשל: הדלקת נרות, הבאת בגדיו של הילד וכן גם תפילות, מתן מנחות ויוצא בזה. היו רק חלק קטן מהטקסים שהתקיימו במשך מאות שנים בדרום צרפת לכבוד הכלב הקודש. ברם, אף על התפוצה הרחבה של פולחן גיניפורט, הוא מעולם לא הוכר בידי הכנסייה הקתולית כקדוש רשמי ונותר במעמד של קדוש עממי. בימי הרפורמציה הפרוטסטנטית גונה פולחנו של גיניפורט באשמת עבודת אלילים בפולחן הקתולי ופגיעה בטהרת של הנצרות. אומנם, למרות זאת, פולחנו המשיך להתקיים באופן לא רשמי עד שנת 1930.

דוגמאות נוספות

בנצרות גיניפורט הקדוש אינו הקדוש היחיד שדמותו היא של בעל חיים. ניתן לראות דמויות נוספות בעלות מאפיינם כלביים בייחוד כמו למשל כריסטופורוס הקדוש שעל-פי האמונה בכנסייה האורתודוקסית היה בעל ראש של כלב. כמו כן, גם בנצרות הקתולית ידוע כי לדמותו של רוכוס הקדוש מצורף תמיד כלב הנחייה שלו, אשר ליקק את פצעי המגפה בה הוא לקה ולכן זכה אף הוא לקדושה.
משפט מפלגת התעשייה

משפט מפלגת התעשייה - (ברוסית:Дело Промпартии) משפט שהתנהל בברית המועצות נגד קבוצה של מהנדסים ומומחים בתחום התעשייה. על ספסל הנאשמים ישבו 8 אנשים, מהם 5 נשפטו להוצאה להורג. בהתאם לכתב האישום הארגון היה קשור לאיגוד התעשיינים הרוסים בפריז ולמודיעין הצרפתי.

רקע

בהתאם לנתוני החקירה חברי הארגון (שלא היה קיים כלל) פעלו לגרימת נזק לתעשייה הסובייטית במהלך השנים 1925–1930. בראש הארגון הועמד פרופסור לאוניד רמזין שהיה הנאשם הראשי ועל עדותו התבסס המשפט. לפי טענותיו היה מתוכנן להקים ממשלה חדשה ובראשה פיוטר פלצ'ינסקי (שהוצא להורג עוד לפני המשפט). שר הפנים של הממשלה אמור היה להיות פאבל ריאבושינסקי, אך במהלך המשפט התברר שהוא נפטר בפריז עוד לפני 1925. לשר החוץ לכאורה היה מיועד ההיסטוריון יבגני טארלה שלא הועמד למשפט כלל.