ולטה

גאוגרפיה

העיר שוכנת על חצי האי שברס (Sceberras) הגבעי בדרום-מזרחה של מלטה. היא תופסת כחצי משטחו של חצי האי, אורכה כקילומטר ורוחבה כ-600 מטר. שטחה הזעיר של ולטה -0.8 קמ"ר - העניק לה את תואר הבירה הקטנה באיחוד האירופי, ואחת מערי הבירה הקטנות בעולם. העיר מוקפת בים משלושת צדדיה - מצפון לה נמל מרסמשט (Marsamxett), מדרום הנמל הגדול ובמזרח היא מגיעה עד לים התיכון. במערב גובלת ולטה בעיר פלוריאנה (Floriana). 
העיר בנויה בתבנית שתי וערב ובה שבעה רחובות אורך ושמונה רחובות רוחב. שלושת רחובות האורך החשובים החוצים אותה מדרום מערב לצפון מזרח לאורך שיא גובהו של הרכס, הם רחוב הרפובליקה (Triq ir-Repubblika) במרכז, רחוב הסוחרים (Triq il-Merkanti) מדרום לו ורח' המאפיה (Triq l-Ifran) מצפון לו. מצירים אלה משתפלים רחובות הרוחב של העיר בתלילות עד לשפת הים המקיף אותה. 
בעיר שלושה גנים קטנים למדי, שניים מהם לאורך החומה הדרומית - גני ברקה העיליים (Il-Barrakka ta' Fuq) שנוסדו כגן פרטי ב-1661, וגני ברקה התחתיים (Il-Barrakka t'Isfel) ובהם אנדרטה למצור הגדול ואנדרטה נוספת לאלכסנדר בול (Alexander Ball) שהיה משליטי האי הבריטים; וכן גן לאורך חלק מהחומה המערבית.
האקלים בעיר, כמו בכל מלטה, ים תיכוני אופייני. הקיץ שחון ולח, ועיקר המשקעים, כ-500 מ"מ בשנה בממוצע, יורדים בחודשי החורף.

אוכלוסייה וכלכלה

אוכלוסייתה של ולטה מנתה 6,315 תושבים בנובמבר 2005, ובמהלך המחצית השנייה של המאה ה-20 צנחה באופן קבוע לכשליש משיאה, בעיקר כתוצאה מהגירה אל הפרוורים. 
אף שהעיר משמשת כנמל החשוב ביותר במדינה ובשנים האחרונות הוקם בה מעגן לספינות טיולים, 70% מתושביה עוסקים בענפי התיירות, השירותים והממשל; ולמרות גודלה, בעיר עדיין מרוכזת עיקר הפעילות השלטונית והכלכלית במדינה.

תחבורה

רחובותיה של ולטה צרים וצפופים, וחלקם מיועדים להולכי רגל בלבד. קו אוטובוס מקיף את העיר לאורך חופיה ובשנת 2006 יצאה אל הפועל תוכנית "חנה וסע" המאפשרת להותיר כלי רכב פרטיים מחוץ לחומות העיר, בתחומי פלוריאנה, ולהמשיך אל תוכה בתחבורה ציבורית. תחנת האוטובוסים הראשית של העיר, שהינה הראשית במלטה כולה, ממוקמת גם היא בתחומי פלוריאנה, בסמוך לשער העיר (City Gate או Bieb il-Belt). קו מעבורת פנימי למטען מקשר בין העיר לאי גוזו ומהנמל שירותים ימיים בינלאומיים, בעיקר לסיציליה. נמל התעופה הבינלאומי של מלטה ממוקם מדרום לוולטה בעיר לואה, ומקושר אל העיר בקווי אוטובוס ובמוניות.

תיאטרון מנואל

תיאטרון מנואל (Teatru Manoel) ברח' התיאטרון הישן (Triq it-Teatru l-Antik) הוא התיאטרון השלישי בגילו באירופה שעדיין מתפקד, ומשמש משכן לתיאטרון הלאומי ולתזמורת הלאומית של מלטה (Orkestra Nazzjonali). באולם התיאטרון האליפטי 650 מושבים ויש בו שלוש קומות של יציעים. המבנה בנוי בסגנון הרוקוקו המצועצע, מתקרתו בצבע התכלת (המטעה לחשוב כי מדובר בכיפה), משתלשלות נברשות וינאיות ויציעיו עשויים עץ ומצופים בזהב. מתחת לרצפה יש מאגר מים התורם לאקוסטיקה של האולם. 
בשנת 1731 הורה הגראנד מאסטר אנטוניו מנואל דה ויליינה (António Manoel de Vilhena) על הקמתו של התיאטרון, ומימן את הקמתו, וזאת "להנאתם של הצנועים" (ad honestam populi oblectationem), סיסמה שנחקקה מעל כניסתו הראשית של המבנה. ההקמה הושלמה תוך עשרה חודשים והתיאטרון שנקרא אז "התיאטרון הציבורי" (Teatro Pubblico) והיה בצורת פרסה, החל לפעול בחודש ינואר 1732. לאחר הכיבוש הבריטי שונה שמו של התיאטרון ל"תיאטרון המלכותי" (Teatro Reale), וב-1812 הוא הורחב ונוספה לו קומת יציעים נוספת. ב-1866 חדל התיאטרון את פעולתו בעקבות הקמת בית האופרה המלכותית החדש בעיר, והוא הפך למקלט עבור חסרי בית וחברה שולית. עם זאת ב-1873 שונה שמו של המבנה לשמו הנוכחי והוא חזר לפעול למשך ארבע שנים. 
בית האופרה המלכותית החדש חרב בהפצצת מדינות הציר ב-7 באפריל 1942, ולאחר המלחמה שוקם תיטרון מנואל על ידי ממשלת מלטה ונפתח שוב ב-1960.

ארמון הגראנד מאסטר

ארמון הגראנד מאסטר ששימש בתקופת ההוספיטלרים למגורי הגראנד מאסטר, משמש כיום כבית הנבחרים של מלטה ומשכנו הרשמי של נשיא המדינה. הארמון ששוכן בכיכר הארמון ברח' הרפובליקה במרכזה של העיר, תוכנן על ידי ג'רולמו קסאר והושלם בשנת 1571. בארמון התגוררו 21 גראנד מאסטרים מ-1575 עד הכיבוש הצרפתי ב-1798, וב-1800 היה למקום מושבו של המושל הבריטי.

בתקופת ההוספיטלרים

יהודים התגוררו במלטה עד שגורשו ממנה לאחר 1492 כחלק מגירוש ספרד. בתקופת ההוספיטלרים אשר נהגו להתקיף ספינות ולקחת את יושביהן בשבי, היו גם יהודים אשר מצאו את דרכם אל האי בדרך זו, ומאחר שהוחזקו בשבי במתקן כליאה לכל דבר בוולטה, לעיתים במשך שנים, יצא לאי שם של מושבת עבדים בקרב היהודים. לפי מקור אחד העדיפו ההוספיטלרים לקחת בשבי דווקא סוחרים יהודים שכן אלה נודעו כבעלי ממון ונהגו לבטח את עצמם, והכופר שנדרש תמורתם היה גבוה יותר. מספרם הגבוה יחסית של היהודים שעסקו במסחר ימי באותה תקופה הביא לכך שמספרם בקרב השבויים היה ניכר. עובדות אלה הן שהביאו את היהודים ליחל למפלתם של ההוספיטלרים ונראה שאף הולידו את הסברה כי היהודים מימנו את המצור הגדול על מלטה. יהודים חופשיים אשר ביקשו לבקר באי נדרשו לאישור של הגראנד מאסטר. תנאי הכליאה ומצבם של היהודים אשר נאלצו לשאת אות קלון צהוב תוארו על ידי האנגלי פיליפ סקיפון (Philip Skippon) ב-1663: 
"The Jews are distinguih’d from the rest by a little piece of yellow cloth on their hats or caps. We saw a rich Jew who was taken about a year before, who was sold in the market that morning we visited the prison for 400 scudi; and supposing himself free, by reason of a passport he had from Venice, he struck the merchant that bought him; where-upon he was presently sent hither, his beard and head were shaven off, a great chain clapp’d on his legs, and bastinado’d with 50 blow"s.
עם זאת, קיימות גם עדויות לכך שבקרב יהודי מלטה היו גם נאמנים לאבירים. קלייר אליאן אנגל (Claire-Eliane Engel) כתבה בספרה "ההיסטוריה של מסדר יוחנן הקדוש", כי בזמן המצור הגדול:
"Les juifs de Malte avaient ete d'une loyaute au-dessus de tout eloge"
 
"יהודי מלטה הפגינו נאמנות ראויה לכל שבח".
לפי סיפור אחד היו בין המתנדבים להגיע למבצר סנט אלמו הנצור גם שני יהודים, ומקור אחד מספר על יהודי בשם יוסף כהן אשר סיכל מזימה של עבדים מוסלמים להתנקש בגראנד מאסטר.

הקהילה בעת החדשה

לאחר כיבוש מלטה על ידי נפוליאון הגיע מצב זה לסיומו והיהודים שוחררו. עם בוא האנגלים התיישבו בוולטה יהודים גם מגיברלטר, אנגליה, טורקיה, פורטוגל, דוברובניק וצפון אפריקה. ב-1846 הוזמן יוסף תייר לשמש כרבה הרשמי הראשון של מלטה בתקופה המודרנית, ובית כנסת הוקם ברחובה הראשי של ולטה. מאוחר יותר הועבר בית הכנסת לרח' ספורס ושוב לדירה ברח' אורסולה הקדושה. בית כנסת זה נהרס בשנת 1979 כאשר האזור שוקם ונבנה מחדש. כיום מונה הקהילה היהודית בוולטה ובמלטה כולה מספר עשרות.