google/wiki40b huggingface dataset:
הרנסאנס הצפוני

הרנסאנס הצפוני הוא מונח המתאר את תנועת הרנסאנס בצפון אירופה, או יותר בכלליות באירופה שצפונית לאיטליה. לפני אמצע המאה ה-15 לרנסאנס האיטלקי כמעט ולא הייתה השפעה על שאר אירופה, אולם גם עם ההתפשטות המהירה של התנועה במאה ה-16, השפעות הסגנון הגותי עדיין היו חזקות ונעלמו רק עם הגעת הבארוק.
בצרפת, המלך פרנסואה הראשון ייבא אמנות איטלקית, העסיק אמנים איטלקיים (כמו לאונרדו דה וינצ'י) ובנה ארמונות גדולים ויקרים, ובכך סימן את השיא של הרנסאנס הצרפתי. סופרים צרפתיים כמו פרנסואה רבלה ופייר דה רונסאר גם הם הושפעו מרוח הרנסאנס האיטלקי. מצרפת הרנסאנס התפשט צפונה אל ארצות השפלה (ר' הרנסאנס ההולנדי), מזרחה אל הקיסרות הרומית הקדושה וסקנדינביה (ר' הרנסאנס הגרמני) ומערבה אל אנגליה (ר' הרנסאנס האנגלי). הרנסאנס יובא גם לפולין ישירות מאיטליה על ידי אמנים פלורנטינים (ר' הרנסאנס הפולני).
הרנסאנס הצפוני היה שונה מהרנסאנס האיטלקי בכך שבתחומיו כוח השלטון היה מרוכז. בעוד איטליה הייתה מחולקת לערי מדינה עצמאיות, המדינות בשאר אירופה החלו להתפתח כמדינות לאום. הרנסאנס הצפוני היה גם קשור קשר הדוק לרפורמציה הפרוטסטנטית ולמלחמות הדת הקשות שהיא הביאה עימה בין הפרוטסטנטים החדשים לקתולים.

סקירה

אירופה המערבית הייתה נתונה תחת הפאודליזם יותר מאשר צפון איטליה. מערכת כלכלית זו שלטה במערב אירופה מזה אלף שנים, אך הייתה בשקיעה בזמן תחילת הרנסאנס. הסיבות לשקיעה זו כללו את האווירה ששררה אחרי המוות השחור, השימוש הגדל בכסף במקום באדמה כאמצעי תשלום, המספר הגדל של צמיתים שחיו כאנשים חופשיים, הקמת מדינות לאום עם מונרכיות ששאפו לקצץ בכוחם של האדונים הפאודלים, הירידה בכוחם של הצבאות הפאודליים מול הטכנולוגיות הצבאיות החדשות (כמו אבק שרפה), וכן עלייה בתוצרת החקלאית כתוצאה משיפור בטכנולוגיות ובשיטות החקלאיות. כמו באיטליה, השקיעה של הפאודליזם פתחה את הדרך לשינויים התרבותיים, החברתיים והכלכליים שהיו קשורים לרנסאנס.
הרנסאנס במערב אירופה נדחף גם כתוצאה מהחלשות הכנסייה הקתולית. אי יכולתה של הכנסייה להתמודד עם המגפה וכן עם הקרע המערבי גרם ליצירת קרעים באירופה. שקיעת הפאודליזם גם גרמה להחלשות המדיניות ארוכת הימים לפיה פקידי הכנסייה עזרו לשלוט על הצמיתים ובתמורה קיבלו כסף. כתוצאה מכך, בתחילת המאה ה-15 הוקמו מוסדות חילוניים וכן פילוסופיות חילוניות. החשובה ביותר מאלו, ההומניזם, היוותה את הבסיס הפילוסופי לרוב האמנות והמדע של הרנסאנס. סוגי התבטאויות אמנותיות שמאה שנה לפני כן היו אסורות על ידי הכנסייה לא רק שנסבלו כעת, אלא אפילו עודדו אותן. 
מהירות ההתפשטות של הרנסאנס ברחבי אירופה קשורה מאוד להמצאת הדפוס. טכנולוגיה חדשה זו הומצאה אחרי תחילת הרנסאנס האיטלקי, אולם כוחה להפיץ חומרים כתובים בייצור המוני השפיעה דרמטית על מהלך הרנסאנס בצפון אירופה. היכולת להפיץ ידע בהיקף נרחב הגבירה את המחקר המדעי ועזרה לפזר את הרנסאנס מאיטליה אל כל חלקי אירופה. המצאת הדפוס עזרה גם להכנסת הפרופגנדה הציבורית, בה השתמשו שליטים על מנת לחזק את מדינותיהם.
ג'ים קורייר

ביוגרפיה

קורייר נולד בסנפורד, פלורידה וגדל בדייד סיטי שבפלורידה. הוא התאמן באקדמיית הטניס של ניק בולטיירי. בשנים 1986 ו-1987 זכה בטורניר היוקרתי לנוער, דאנלופ אורנג' בול שנערך במיאמי ביץ' שבפלורידה ובשנת 1987 בטורניר זוגות נערים באליפות צרפת הפתוחה. 
בשנת 1988 הצטרף קורייר לסבב המקצוענים.

1991

בשנת 1991 זכה קורייר באליפות צרפת הפתוחה (דורג 9 בעולם). בטורניר הוא ניצח את בשלב רבע הגמר את סטפן אדברג משוודיה (1 בעולם), בשלב חצי הגמר את מייקל שטיך מגרמניה (12 בעולם) ובמשחק הגמר ניצח את חברו לאקדמיית הטניס בן ארצו אנדרה אגאסי (4 בעולם) ב-5 מערכות (3–6, 6–4, 2–6, 6–1, 6–4).
בהמשך אותה שנה הוא דורג במקום 4 בעולם והפסיד במשחק הגמר באליפות ארצות הברית הפתוחה לסטפן אדברג (2 בעולם) ב-3 מערכות (6–2, 6–4, 6–0). בשלב רבע הגמר הוא ניצח את חברו לאקדמיית הטניס בן ארצו פיט סמפראס (6 בעולם) ב-3 מערכות. 
בסוף השנה, באליפות סבב המאסטרס העולמי הפסיד קורייר במשחק הגמר לפיט סמפראס ב-4 מערכות (3–6, 7–6(5), 6–3, 6–4).

1992

בשנת 1992 זכה קורייר (2 בעולם) באליפות אוסטרליה הפתוחה לאחר ניצחון במשחק הגמר על סטפן אדברג (1 בעולם) ב-4 מערכות (6–3, 3–6, 6–4, 6–2). בשלב רבע הגמר הוא ניצח את עמוס מנסדורף מישראל ב-3 מערכות. 
ב-20 בפברואר 1992 הגיע קורייר למקום הראשון בעולם, ובכך היה לטניסאי העשירי שדורג במקום זה מאז 1973. הוא סיים את השנה במקום הראשון בעולם.
בהמשך השנה הגן קורייר על תוארו באליפות צרפת הפתוחה לאחר ניצחון במשחק הגמר על פטר קורדה מצ'כוסלובקיה (7 בעולם) ב-3 מערכות (7–5, 6–2, 6–1). בשלב רבע הגמר הוא ניצח את גוראן איווניסביץ' מקרואטיה (8 בעולם) ובשלב חצי הגמר הוא ניצח את אנדה אגאסי (11 בעולם).
באולימפיאדת ברצלונה (1992) הגיע קורייר לסיבוב השלישי, בו הספיד למרק רוסה משווייץ ב-3 מערכות (4-6, 2-6, 1-6), שגם זכה לבסוף במדליית הזהב. בסיבוב השני הוא ניצח את גלעד בלום מישראל ב-3 מערכות.
בסוף השנה, באליפות סבב המאסטרס העולמי הגיע קורייר (1 בעולם) למשחק הגמר בפעם השנייה ברציפות, אך הפסיד שוב, הפעם לבוריס בקר מגרמניה (7 עולם) ב-3 מערכות (6–4, 6–3, 7–5).

1993

בשנת 1993 באליפות אוסטרליה הפתוחה הגן קורייר על תוארו לאחר שניצח במשחק הגמר את יריבו סטפן אדברג (2 בעולם) ב-4 מערכות (6–2, 6–1, 2–6, 7–5). 
בהמשך השנה הגיע קורייר למשחק הגמר (2 בעולם) בפעם השלישית ברציפות, באליפות צרפת הפתוחה אך הפסיד לסרגיי ברוגרה מספרד (10 בעולם) ב-5 מערכות (6–4, 2–6, 6–2, 3–6, 6–3).
ביוני אותה שנה הגיע קורייר (3 בעולם) למשחק הגמר בווימבלדון והפסיד לפיט סמפראס (1 בעולם)  ב-4 מערכות (7–6(7–3), 7–6(8–6), 3–6, 6–3). בשלב חצי הגמר הוא ניצח את סטפן אדברג (2 בעולם) ב-4 מערכות (6-4, 4-6, 2-6, 4-6).

2010

ב-27 באוקטובר 2010 התמנה קורייר לקפטן נבחרת גביע דייוויס של ארצות הברית, אחר שהחליף בתפקיד את פטריק מקנרו.

חיים אישיים

בשנת 2010 נישא קורייר לסוזנה לינגמן.
הלגיון השני אדיוטריקס

היסטוריה

הלגיון הוקם בשנת 70 לספירה בידי הקיסר אספסיאנוס. כבסיס להקמת הלגיון שימשו יחידות של הצי הרומי אשר צידדו באספסיאנוס במהלך מאבקו כנגד ויטליוס. בהקמת הלגיון היה משום תגמול למלחי הצי, ולפיכך הוא כונה גם "פיא פילדיס" (Pia Fidelis - מסור ונאמן). בקיץ של אותה שנה מונה למפקד הלגיון קווינטוס פיטיליוס קריליס, והוא נשלח לגרמניה תחתית והשתתף בדיכוי המרד הבטאווי. לצד הלגיון השישי ויקסטריקס, הלגיון הארבעה עשר גמינה והלגיון העשרים ואחד רפקס, הוא השתתף בקרב ליד סנטן (Xanten) שבו הובסו המורדים. בחורף של אותה שנה הוא הוצב בניימיכן, ובתחילת השנה הבאה הוחלף בזירה זאת בידי הלגיון העשירי גמינה.
לאחר מכן הועבר הלגיון לבריטניה וסייע בדיכוי מרידות מקומיות באזור. ממצאים ארכאולוגיים מעידים על נוכחות של הלגיון בדווה ולינדום. בסביבות שנת 77 השתתף הלגיון בכיבוש האי מונה מידי שבט האורדוביקים. בשנים הבאות, כאשר המושל הרומאי של בריטניה יוליוס אגריקולה ניסה לכבוש את שארית סקוטלנד וויילס מידי האורדוביקים, שימש הלגיון כעתודה אסטרטגית ולא לקח חלק בקרבות. בשנת 87 הועבר הלגיון אל אזור הדנובה התחתון, ובתקופת הקיסר דומיטיאנוס סייע בהדיפת פלישות באזור. בסיס הלגיון באותה תקופה נמצא ככל הנראה 40 ק"מ מבלגרד המודרנית, בנקודת החיבור בין הטיסה והדנובה. בשנת 88 השתתף הלגיון במתקפה משולבת של תשעה לגיונות רומאיים על דאקיה, אולם המתקפה נבלמה בסופו של דבר בשל מרד בגרמניה עילית. באותם ימים שרת בלגיון כטריבון צבאי הקיסר לעתיד אדריאנוס, וכן קווינטוס מרקיוס טורבו, אשר היה לימים למושל פאנוניה ולמפקד המשמר הפרטוריאני. 
הלגיון השתתף במלחמותיו של טראיאנוס נגד הדאקים בשנים 101–106, ולאחר מכן הועבר בסיס הלגיון לאזור הונגריה המודרנית, רבים מחייליו גויסו מקרב המקומיים, ושימשו גם בתפקידים אזרחיים כמו סלילת דרכים ובניית מבצרים. ב-118 הוביל הלגיון מסע מוצלח כנגד שבט הסרמטים. חרף העובדה שבסיסו נותר בהונגריה, הלגיון או חלקים ממנו השתתפו בקרבות אחרים מדי פעם, כאשר את מקומו בגזרת הונגריה ממלא הלגיון הרביעי פלביה פליקס. בתקופת שלטונו של אנטונינוס פיוס פעל הלגיון במאוריטניה נגד המורים. בין 162–166 הוא השתתף במסע המלחמה של לוקיוס ורוס כנגד האימפריה הפרתית. בין 171–173, ומאוחר יותר בין 179–180 בתקופת שלטונו של מרקוס אורליוס הוא לחם במלחמות המרקומניות, אשר במהלכן ספג אבדות כבדות וסופחו אליו חלקים מהלגיון השלישי אוגוסטה. במהלך מלחמת האזרחים של שנת 193, תמך הלגיון בספטימיוס סוורוס, והשתתף בצעדה שלו אל רומא אשר לאחריה הוכתר כקיסר. לאחר מכן השתתף הלגיון במסעות המלחמה של סוורוס כנגד אויבו פסקניוס ניגר, וככל הנראה גם כנגד השבטים במסופוטמיה (בשנת 195) והאימפריה הפרתית (בין 197-202).
מכאן ואילך המידע על הלגיון מועט יותר. ידוע שבשנת 213 הוא השתתף במסע המלחמה של קרקלה כנגד האלמאנים ומאוחר יותר כנגד הפרתים. ייתכן שהוא השתתף במסע המלחמה של גורדיאנוס השלישי כנגד האימפריה הסאסאנית, ובשנת 238 במלחמתו של קלאודיוס השני גותיקוס כנגד הויזיגותים. סמלי הלגיון לאורך השנים היו גדי ופגסוס.
מלאכת צובע

מְלֶאכֶת הַצּוֹבֵעַ היא אחת מל"ט מלאכות שבת. כמו כל הל"ט מלאכות, כל מלאכה שהייתה נעשית במשכן אסור לעשותה בשבת. במשכן היו צובעים חוטי צמר לצורך הכנת יריעות המשכן.

הגדרת המלאכה

הגדרת המלאכה היא צביעת חוט שאורכו ארבעה טפחים לפחות, או לחלופין צביעת דבר שאפשר לטוות ממנו חוט כזה. 
צביעה נחשבת כאשר הצבע הוא צבע המתקיים לאורך זמן רב, אבל צבע שאינו מתקיים כגון העברת מברשת צביעה על ברזל או על נחושת אינה נחשבת לצביעה. כך גם יש אומרים שאם הדבר שנצבע הוא דבר שאינו עומד להתקיים, אין הדבר נחשב לצביעה. דוגמה בת-זמננו לכך היא כאשר נשפך על שולחן השבת מיץ ענבים או משקה צבעוני אחר, וכאשר מנגבים אותו במפיונים, הם נצבעים בצבע אדום. על פי רוב הפוסקים, דבר זה אינו נחשב לצביעה.
לעומת זאת, אם אדם מנגב את היין במגבת אדומה, הוא נחשב לצובע למרות שהוא לא מעוניין לצבוע את המגבת, שכן על ידי צבע היין מתחזק צבעה האדום של המגבת. ניגוב היין שנשפך על ידי מגבות אחרות, שאינן בצבע אדום, נחשב לפי פוסקים רבים כצובע למרות שהצבע הנצבע מנוגד לצבע המגבת, ולפי פוסקים אחרים הדבר מותר. המשנה ברורה מתיר את הדבר בשעת הדחק.

איסורים מדברי חכמים

אסור לאשה לצבוע את פניה בשבת, או אפילו חלק מהם כמו עור השפתיים, ואף אסור לה להעביר על פניה דברים שדרכם לצבוע גם אם אין כוונתה לכך. אך איסור זה אינו אלא מדברי חכמים, כי מהתורה אין צביעה על עור האדם.
לסלו שומוג'י

חייו

שומוג'י נולד בבודפשט. את הכשרתו המוזיקלית קיבל באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט, אצל זולטאן קודאי ולאו ויינר. בהמשך היה לפרופסור ראשון במעלה במחלקת הניצוח. בשנותיו בהונגריה ייסד וניהל את התזמורת הסימפונית, היה המנצח הראשי של רשות השידור ההונגרית, והופיע כמנצח אורח עם האופרה הממלכתית של הונגריה. כמו כן ניצח על רוב התזמורות החשובות בפולין, גרמניה המזרחית, רומניה, יוגוסלביה ובולגריה.
בשנת 1956, עקב המרד ההונגרי, עזב את מולדתו והיה פעיל בארצות שונות, בין השאר בדרום אמריקה. הופעתו הראשונה בארצות הברית, עם התזמורת הסימפונית של יוסטון במרץ 1961, זכתה להצלחה רבה.

הקלטות

הקלטותיו של שומוג'י כוללות סימפוניות של היידן, הקונצ'רטו לפסנתר של דבוז'אק עם פירקושני לחברת ווסטמינסטר, והפנטזיה הכוראלית של בטהובן עם דניאל ברנבוים הצעיר מאוד, לחברת MCA בשנת 1960.
לסלו שומוג'י מת בשווייץ.
קטיושה (שיר)

תרגומים מעברית

הזמרת ריקה זראי, שעברה מישראל לצרפת, ביצעה שם את תרגומו של השיר לצרפתית בשם "קאזאצ'וק" (Casatchok). מאוחר יותר לקחה הזמרת דלידה את הגרסה הזאת ושרה אותה בגרמנית ואיטלקית.
ורד קמינסקי

ביוגרפיה

נולדה בקיבוץ רבדים ב-1953. בוגרת המחלקה לצורפות בבצלאל בשנת 1979. בין השנים 1980-1979 השתלמה באקדמיה ריטוולד, באמסטרדם במחלקה לצורפות. המשיכה ללימודי תואר שני במחלקה לאמנות פלסטית, אוניברסיטת פריס 8, שם למדה בין השנים 1988-1986. בשנת 1988 החלה להרצות במחלקה לצורפות ואופנה בבצלאל. בין השנים 1988-1989 לימדה צורפות בבית ספר מימד בתל אביב, ובין השנים 1990-1989 בבית הספר ויצ"ו בחיפה. בשנת 2007 קיבלה דרגת פרופסור.
בנוסף שימשה קמינסקי מרצה אורחת באקדמיות בחו"ל. ב-1994 - מרצה אורחת ברוד אילנד סקול אוף דיזיין (RISD), פרובידנס, ארצות הברית; ב-1996 - מרצה אורחת באקדמיה לאמנות, מינכן, גרמניה וכן באקדמיה ריטפלט, אמסטרדם, הולנד; בשנת 2002 בבית הספר הגבוה לאמנות ועיצוב, זנבה, שווייץ; ובשנת 2005 באקדמיה מסנה, ברצלונה, ספרד.
שלמה זלמן הבלין (ראש ישיבה)

תולדותיו

הבלין נולד ברוסיה לאליעזר ורחל הבלין (האוולין). מחסידי האדמו"ר הרש"ב ולמד בישיבתו. בראשית המאה ה-20 עמד בראש ישיבת חב"ד בהרדזישצ'ה. בתחילת שנת תרע"ב (1911) עלה לארץ ישראל בשליחות רבו בראש קבוצת בחורים כדי לייסד את ישיבת תורת אמת בחברון, לצד הרב יצחק חן שעלה אף הוא באותה שנה לחברון. בתחילה התקיימו הלימודים במבנה ששימש את ישיבת "מגן אבות חברון", שהוקמה על ידי חסידי חב"ד תושבי חברון. כעבור זמן עברה הישיבה ל"בית רומנו" בעיר. עם קבוצת הבחורים נמנו הרב אלתר שימחוביץ, לימים חתנו של הרב הבלין, והרב יחזקאל פייגין, לימים מזכירו של הרבי הריי"צ. הלימודים נמשכו במשך כשלוש שנים, עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה, בשנת תרע"ד (1914), אז גירשו השלטונות העות'מאניים את תלמידי הישיבה לרוסיה.
הרב הבלין שהה באותה עת ברוסיה ושב לארץ בשנת תרפ"ב (1922). בכוונתו הייתה לפתוח מחדש את הישיבה בחברון, בשל קשיים שונים החליט להקים את הישיבה בירושלים. תחילה שכנה הישיבה בשכונת בית ישראל, וכעבור זמן עברה לשכונת גבעת שאול. החל משנת תרפ"ט (1929) כיהן בה כמשפיע חתנו הרב אלתר שימחוביץ, עד פטירתו בשנת תרצ"ט (1939). בשנת תרפ"ד (1924) ייסד הרב הבלין את ישיבת תורת אמת בתל אביב, אך היא לא החזיקה מעמד ונסגרה באותה שנה. 
הרב הבלין נפטר בניסן תרצ"ו ונקבר בהר הזיתים. לאחר פטירתו עברה הישיבה מגבעת שאול לשכונת הבוכרים ומשם לשכונת מאה שערים. את מקומו כמשפיע בישיבה מילא חתנו הרב משה יהודה רייכמן. ניהול הישיבה עבר לבנו, הרב חנוך הענדל הבלין.
לילי קמפסון

תחילת דרכה

קמפסון נולדה לתוך עוני. כל משפחתה, כולל הוריה, סבתה בת ה-92 ושמונת אחיה התגוררו בבית בעל שני חדרים.
בגיל 14 היא נעצרה ונכלאה למשך שבועיים בשל השתתפות בשביתה במפעל הביסקוויטים "ג'ייקוב" בדבלין.

אקטיביזם

כשהגיעה לגיל 19, קמפסון כבר הייתה מעורבת פעילה בתנועת האיגודים המקצועיים. כמו רבות מהנשים שפוטרו ממפעל "ג'ייקוב" במהלך הנעילה הגדולה (השביתה הגדולה ביותר בהיסטוריה של אירלנד), היא הצטרפה לצבא האזרחים האירי של ג'יימס קונולי, מעין מיליציה שהקימו עובדים שובתים כדי להגן על השובתים מפני המשטרה ושומרים פרטיים של המפעל, אשר התייחסו אליהם באלימות. צבא האזרחים דגל גם באידאולוגיה רפובליקנית, והייתה שותפה לפעילות מהפכנית, כגון מרידת חג הפסחא בשנת 1916. במהלך ההתקוממות של חג הפסחא, קמפסון הצטרפה לכוחות שהשתלטו על סנט סטיבן גרין. בעדותה היא מסרה שנתנו בידה אקדח והורו לה, "את חייבת להשתמש בזה, אבל תיזהרי במי שאת פוגעת". כשאחד המורדים ניסה לנטוש את הקבוצה, היא כיוונה את הנשק לעברו והסבירה שאף אחד לא עוזב. במהלך המצור על דבלין, שנמשך שבוע, קמפסון פעלה כשליחה עבור פטריק פירס ומורדים אחרים בבית הדואר המרכזי, ששימש כמטה המרד. עבודה זו הייתה מסוכנת, שכן הצלפים הבריטים לא חסו על שליחות שהן נשים. יחד עם נשים אחרות ממובילות המאבק, כמו קונסטנס מרקייביץ', לילי קמפסון, מרי היילנד ואחרות זכו מהמפקדים להערכה על תרומתן במרד.
כאשר הלחימה הסתיימה, קמפסון הייתה ברשימתם של הבריטים למעצר, אך היא עזבה לארצות הברית תוך שימוש בדרכון של קרובת משפחה. כהוקרה על תפקידה בהתקוממות של 1916, הוענקה לקמפסון מדליה, וכן קצבת פנסיה צבאית מהממשלה האירית.

חיים אישיים

בארצות הברית, השתקעה קמפסון בסיאטל, שם נישאה למתיו מקאלרני, שהגיע ממחוז דאון באירלנד. לזוג נולדו שבעה ילדים, קתלין, אליס, מתיו, ג'ון, ג'יימס, בטי ופגי. היא הייתה סבתא רבתא-רבא של 5 במותה, והיו לה 116 נינים.
אקוניה

היסטוריה

התיעוד הראשון לראשית ההתיישבות באקוניה הוא מה-27 בדצמבר 1877. אקוניה הוקמה על ידי קבוצת מתיישבים בראשות דומינגו אוריאס, אירינאו קסיאס ארוואלו ואשתו מקסימינה אספינוסה. בשנת 1880 הקהילה קיבלה מעמד של עיירה תחת שמה הראשון "גארסה גאלאן" (Garza Galán). בשנת 1884 שונה שם היישוב ל"קונגרגסיון לאס ואקאס" (Congregación las Vacas) ושמו שונה ל"וייה אקוניה" בשנת 1912 על שמו של משורר מקסיקני בשם מנואל אקוניה. וייה אקוניה קיבלה מעמד עיר ב-16 בספטמבר 1951, ושמה שונה לסיודד אקוניה.
טריוז פוספט איזומראז

טריוז פוספאט איזומראז (באנגלית Triose-phosphate isomerase, ראשי תיבות: TIM או TPI) הוא אנזים, שמקטלז את הריאקציה ההפיכה של דיהידרוקסיאצטון פוספאט (dihydroxyacetone phosphate) ודי-גליצראלדהיד-3-פוספאט (D-glyceraldehyde-3-phosphate).
לטריוז פוספאט איזומראז תפקיד חיוני ביצור יעיל של אנרגיה בגליקוליזה. אנזים זה מצוי כמעט בכל האורגניזמים החל מיונקים ועד חרקים וכלה גם בפטריות, בצמחים ובחיידקים. למרות הימצאותו הרחבה בכל עולם החי, למדע מוכרים חיידקים, אשר לא מבצעים גליקוליזה, כמו חיידקי אוראפלזמה אוראליטים (Ureaplasma Urealyticum), החסרים אנזים זה.
בבני אדם, מחסור בטריוז פוספאט איזומראז מתקשר לגרימת הפרעה נוירולוגית קשה, ששמה באנגלית הוא "Triose Phosphate Isomerase Deficiency".
הטריוז פוספאט איזומראז יעיל מאוד מבחינה קטליטית. הוא יכול לגרום לזירוז ריאקציה במהירות של פי מיליארד ויותר לעומת אותה ריאקציה אשר תתרחש בלעדיו. הריאקציה כה יעילה, עד כי היא מבוקרת רק על ידי קצב קישור הסובסטרט לאתר הפעיל של האנזים.

מבנה האנזים

טריוז פוספאט איזומראז הוא דימר בעל תת-יחידות זהות, כשכל תת-יחידה מורכבת מ-250 חומצות אמינו. המבנה המרחבי של תת-היחידה היחידה מכיל 8 סלילי אלפא הליקס (α-helix) חיצוניים (מסומנים בטורקיז ובאדום) ו-8 גדילי בטא מקבילים (parallel β-strands) פנימיים (מסומנים בסגול ובצהוב). מבנה משותף זה נקרא אלפא-בטא-ברל (αβ-barrel). צורת קיפול החלבונים של מבנה זה היא השכיחה ביותר מבין כל הצורות. האתר הפעיל של האנזים נמצא במרכז. שיירי חומצה גלוטמית מעורבים במנגנון הקטליטי. הרצף סביב האתר הפעיל נשמר בכל אנזימי הטריוז פוספאט איזומראז הידועים.
גרטשן פולהמוס

גרטשן פולהמוס (באנגלית:Gretchen Polhemus; נולדה ב-12 במרץ 1965) היא עיתונאית אמריקאית. מיס ארצות הברית 1989.

ביוגרפיה

פולהמוס נולדה בטקסס, ב-1989 היא נבחרה למיס טקסס ארצות הברית ואחרי זה זכתה בתואר הארצי מיס ארצות הברית 1989 ובתחרות מיס תבל נבחרה לסגנית שנייה.
היא עבדה תקופה כסוכנת נדל"ן במדינתה והופיעה בסרט טלוויזיה המבוסס על הסדרה בוננזה. היא שימשה ככתבת ספורט עבור ESPN וככתבת שטח עבור מהדורת חדשות בערוץ CBS.
היא הייתה שופטת בתחרות מיס ארצות הברית לשנת 2003 ונכון לשנת 2016 היא מנחה תוכנית טלוויזיה בערוץ מקומי ביוטה.
ברברה בוקסר

ביוגרפיה

בוקסר נולדה כברברה לוי בברוקלין, ניו יורק, למשפחה יהודית. הוריה הם איירה לוי וסופי לבית סילברשיין. למדה בבתי ספר ציבוריים, וסיימה את תיכון וינגייט ב-1958. בשנת 1962 סיימה תואר בכלכלה בברוקלין קולג' ובאותה שנה נישאה לסטיוארט בוקסר.
בשלוש השנים הראשונות לסיום לימודיה עבדה בוקסר כברוקרית בבורסה. בעלה למד באותה תקופה משפטים, בסיומם עברו לגרינבר שבקליפורניה ושם נולדו שני ילדיהם. בוקסר עבדה במהלך שנות השבעים כעיתונאית ב"פסיפיק סאן" וכעוזרת פרלמנטרית בקונגרס.
פעילותה הפוליטית החלה, לדבריה, כאשר התמודדה במקומו של בעלה למועצת פקחי מחוז מרין. סטיוארט חשש שהמירוץ, בשנת 1972, יפגע בעבודתו המשפטית. בשנת 1976 נבחרה בוקסר למועצה וכיהנה בה שש שנים בחלקן שימשה כנשיאת המועצה והייתה לאישה הראשונה בתפקיד זה.
בוקסר התמודה בשנת 1982 נגד לואיס רן והביסה אותו בבחירות לבית הנבחרים של ארצות הברית. לאחר מכן, בשנת 1992, התמודדה מול ברוס הרשנשון, פרשן טלוויזיוני שמרני, וניצחה אותו בבחירות לסנאט. במהלך כהונתה בסנאט הייתה חברה בוועדות רבות ביניהן ועדת המסחר, תעופה ועוד.
בוקסר נמנית עם חברי קונגרס התומכים בהרחבת מחקר רפואי, בין היתר התמקדה באיידס ושחפת, והייתה שותפה לכתיבת חוק זכויות החולה בשנת 1997. בנוסף, בניגוד לעמדות השמרנים, היא תומכת במחקר בתא גזע עובריים. הייתה פעילה בכתיבת חוקים בנושא של חינוך וכלכלה. התנגדה להוספת קידוחי הנפט בשמורת הטבע באלסקה והייתה פעילה ביוזמות סביבתיות נוספות. היא כיהנה כיושבת הראש של ועדת הסנאט לסביבה ועבודות ציבוריות.
בוקסר חיברה את החוק לחופש הבחירה להפלה מלאכותית בשנת 2004 וכן יזמה חוק לתכנון המשפחה בשנת 2005, המכוון לשפר גישה של נשים לטיפול רפואי.
בשנת 2010 נבחרה לכהונה נוספת בסנאט.

מדיניות חוץ ויחס לישראל

ב-1997 הסנאט העביר הצעת חוק הצהרתית של בוקסר הקוראת לארצות הברית שלא להכיר בטאליבן כממשלה הרשמית של אפגניסטן בשל הפרותיהם בזכויות אדם כנגד נשים. באוקטובר 2001, בוקסר הייתה מיוזמות הצעת חוק הצהרתית הקוראת להכללת נשים בממשלה הזמנית של אפגאניסטאן.
ב-2002 בוקסר הצביעה נגד הפלישה של ארצות הברית לעיראק. כמו כן, יזמה חוק לסנקציות נגד מבצעי פשעים נגד האנושות בדארפור. בוקסר היא יהודייה שאוהדת את ישראל. בשנת 1995 הציעה להעביר את השגרירות האמריקאית מתל אביב לירושלים. בשנת 2003 השתתפה ביוזמת בית הנבחרים שקראה למנהיגים הפלסטינים לחדול מעידוד הטרור ולחדש את תהליך השלום במזרח התיכון. כמו כן, הייתה שותפה להטלת הסנקציות על סוריה.

פעילות מחוץ לפוליטיקה

בוקסר ביצעה כמה הופעות בדמות של עצמה במספר תוכניות טלוויזיוניות עטורות פרסים, בהן "מרפי בראון" (1994), "בנות גילמור" (2002) ו"תרגיע" (2007). כמו כן, כתבה שני ספרים ב-2005 ו-2009.
סלימאן א-שאפעי

סלימאן א-שאפעי (בערבית: سليمان الشافعي, תעתיק מדויק: סלימאן אלשאפעי; נולד ב-1964), הוא עיתונאי ערבי-ישראלי, משמש כמנהל הערוץ הערבי ברשת הצרפתית-ישראלית i24news. בעבר שימש כתב חדשות ערוץ 2 לענייני פלסטינים.
א-שאפעי הוא חבר בלשכת עורכי הדין בישראל ובעל תואר L.L.B במשפטים מהמרכז האקדמי למשפט ועסקים ברמת גן. בתקופת התמחותו שימש כמתמחה אצל רשם בית משפט השלום בתל אביב, השופט עדי סומך.

ביוגרפיה

א-שאפעי הוא ערבי אזרח ישראל, ובעל קרובי משפחה ברצועת עזה, ביהודה ושומרון ובירדן. הוא בעל תואר בהיסטוריה כללית ופילוסופיה מאוניברסיטת בן-גוריון בבאר שבע. תחילה עבד במקומון "כל הנגב" של העיתון "ידיעות אחרונות" ובמקומון בשפה הערבית "אח'באר א-נקב" ("חדשות הנגב") בבאר שבע ואחר-כך בעיתון "חדשות". בעבור העיתון "חדשות" סיקר את בתי המשפט בבאר שבע בנוסף לעבודתו ככתב שטחים ברצועת עזה. מ-1993 עד 2009 עבד בחברת החדשות של ערוץ 2. לרוב, הוא דיווח מיהודה ושומרון ורצועת עזה על חיי האוכלוסייה המקומית.
במהלך האינתיפאדה השנייה נעצר א-שאפעי פעמים רבות בגין כניסה בלתי-מורשית לרצועת עזה.
ב-2009 פרסם את ספרו "השבוי" על חטיפת גלעד שליט והמגעים לשחרורו מנקודת המבט של חמאס. הספר נכתב ללא ידיעת חברת החדשות, ובעקבות הפרסום הוא הושעה מתפקידו ובהמשך פוטר מעבודתו. ב-2010 הצטרף כפרילנסר לחדשות ערוץ 10.
בשנת 2013 הצטרף א-שאפעי לחברת החדשות של ערוץ i24news והוא משמש מאז כעורך הראשי של הערוץ בערבית. החל מ-2017 הוא משמש ככתב לענייני ערבים ופרשן בתוכנית "לפני כולם" בערוץ 20.
א-שאפעי הוא תושב רהט.

פרסומים בולטים

ביולי 2000 נסע לסוריה והשתתף בטקס שערך המשטר לציון יום הארבעים למותו של הנשיא חאפז אל-אסד. היה העיתונאי הישראלי הראשון שדיווח בשידור חי מלב הבירה הסורית דמשק. תיעד במצלמתו סדרה של כתבות מיוחדות מהזירה הסורית ששודרו בפעם הראשונה בחדשות ערוץ 2.
בסוריה ראיין בכירים, ראשי אוניברסיטאות ואזרחים סורים ברחובות. הוא פגש בעשרות פליטים פלסטינים במחנה הפליטים אל-ירמוכ שבדמשק, שם הוזמן לסקר כנס גדול שבו השתתפו ראשי 13 הארגונים הפלסטינים שפועלים מסוריה כדי לנאום נגד הסכם קמפ דייוויד שהתגבש בעת ההיא בין ראש הממשלה אהוד ברק לבין ראש הרשות הפלסטינית יאסר ערפאת. בכנס פגש את אחמד ג'בריל, ח'אלד משעל, פארוק קדומי, נאיף חוואתמה ואחרים. 
בתקופתו של ערפאת, דיווח על הוצאה להורג בשידור חי מעזה. הדיווח זכה להדים רבים ולגינויים רבים בעולם לנוכח האכזריות שבמעשה זה.
מרדכי וירשובסקי

ביוגרפיה

וירשובסקי נולד בלייפציג שבגרמניה, להורים בעלי אזרחות פולנית. הוא נולד עם שיתוק ברגלו ובידו הימנית ועלה לארץ ישראל בשנת 1939. למד בגימנסיה העברית "הרצליה" ולמד משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים. באפריל 1955 קיבל תואר שני במשפטים. כעורך דין, החל לעבוד בפרקליטות מחוז תל אביב, אך במהרה עבר לכהן כיועץ המשפטי לנציבות המים, תפקיד אותו החזיק בין השנים 1955–1966. בתפקידו זה עבד מספר שנים על חוק המים התשי"ט. בין השאר הוא נשלח לפרו על ידי המחלקה לשיתוף פעולה בינלאומי במשרד החוץ, לסייע לה בחקיקת חוקי מים. בשנת 1971 יצא לסייע בחקיקה דומה בניקרגואה.
משנת 1966 ועד 1977 שימש כיועץ המשפטי של עיריית תל אביב. בשנים 1974–1976 פרסום דו"חות ביקורת נגד פעילות בלתי חוקית, לשיטתו, של העירייה בענייני תכנון ובנייה. מנגד טענו נגדו שדרישותיו מחבלות בפעילות תקינה של העירייה ומעכבות אישורי בנייה.
היה ממייסדי מפלגת שינוי בשנת 1974. בשנת 1977 נבחר מטעמה לכנסת, במסגרת התנועה הדמוקרטית לשינוי, וכיהן בה במשך ארבע קדנציות. בכל תקופת חברותו בכנסת היה חבר בוועדת חוקה חוק ומשפט, כן שימש כחבר בוועדת הפנים והגנת הסביבה בכנסות ה-9, ה-11, וה-12. בכנסת ה-12 שימש סגן יושב ראש הכנסת.
בשנת 1987 עבר לרצ ונבחר מטעמה לכנסת ה-12. בבחירות לכנסת ה-13, עת התמודדה מרצ בפעם הראשונה כסיעה מאוחדת, אך שנה מאוחר יותר נבחר למועצת העיר בתל אביב יפו כנציג רצ. לקראת הבחירות לכנסת החמש עשרה שובץ במקום הרביעי ברשימת כח לגמלאים, שלא עברה את אחוז החסימה. לאחר שהפסיד בבחירות הפנימיות של מרצ לרשימתה לכנסת נבחר וירשובסקי למועצת העיר תל אביב-יפו מטעם מפלגת הירוקים ובין היתר כיהן כיו"ר הנהלת הסינמטק. לקראת הבחירות לרשויות המקומיות בשנת 2008 הצטרף לרשימתו של אורן שחור ושובץ במקום השלישי, אך הרשימה לא נכנסה למועצת העיר.
וירשובסקי כיהן כיושב ראש ארגון הגג של ארגוני הנכים בישראל וכחבר נשיאות. בשנת 2001, יצא וירשובסקי, יושב ראש ארגון הגג של ארגוני הנכים בישראל, נגד הפגנות הנכים הגדולות בירושלים. יואב קריים, שכיהן אז כדובר מטה מאבק הנכים, התעמת עם וירשובסקי בעיתונות.
וירשובסקי היה פעיל בארגון יוצאי גרמניה ושימש יושב-ראש ועדת הכספים של הארגון.
בשנת 2000 זכה וירשובסקי באות יקיר קהילת הלהט"ב בישראל בצוותא עם שולמית אלוני ובשנת 2009 קיבל את אות יקיר העיר תל אביב-יפו.
מרדכי וירשובסקי נפטר 1 במאי  2012 בביתו ונטמן בבית העלמין ירקון. הוא הותיר אחריו את רעייתו ויולה (לבית ישראל), שני בנים משותפים וחמישה נכדים.

עמדות ופעילות

וירשובסקי נאבק לביטול סעיף 351 לחוק העונשין, הוא הסעיף שאסר יחסי מין "שלא כדרך הטבע" ואשר היה בתוקף עד 1988.
וירשובסקי גם היה ממובילי היוזמה לביטול הצנזורה על מחזות בשנת 1991. על הצנזורה הוא אמר: "עצם קיומה של הצנזורה בישראל בשנת 2002 מעיד על אנכרוניזם ועל כך שהדמוקרטיה שלנו היא בערבון מוגבל מאוד. ... מי הם אנשי אותה מועצה שקובעים לעצמם עמדה לגבי מה חושב או מה יכול האזרח לחשוב? קיום המוסד הזה הוא סכנה לחופש הדעות והמחשבה".
כחבר הכנסת יזם וירשובסקי את חקיקת חוק חובת מכרזים (התשנ"ב-1992), שעיגן בספר החוקים את העיקרון המחייב כל רשות ציבורית בישראל לערוך מכרז פומבי בטרם תכרות חוזה מול ספק פרטי כלשהו.
רשת האוטיסטים הבינלאומית

אוטריט

מדי שנה, עורכת רשת האוטיסטים הבינלאומית את כנס אוטריט, שהוא כנס של אוטיסטים, המתקיים בארצות הברית.
הכנס התקיים לראשונה בשנת 1996, והוא התקיים מאז בכל שנה, למעט בשנת 2001. 
בכנס אוטריט מתקיימות הרצאות רבות, כאשר רוב המרצים הם אוטיסטים ונושאי ההרצאות עוסקים בהיבטים מגוונים של הקיום האוטיסטי.
אוטריט מהווה סביבה ידידותית לאוטיסטים. התנהגויות אוטיסטיות נחשבות בו למקובלות, והמשתתפים אינם חייבים לתקשר אלה עם אלה.
כנס אוטריט היווה את ההשראה לכנס אוטסקייפ, כנס שנתי של אוטיסטים המתקיים בבריטניה, החל משנת 2005.