google/wiki40b huggingface dataset:
לישרים תהילה

לישרים תהילה הוא מחזה מוסר מאת הרמח"ל. שמו מבוסס על הפסוק "לַיְשָׁרִים נָאוָה תְהִלָּה". עלילתו האליגורית עוסקת בפער שבין העולם ההמוני שבו שולטים המרמה והרהב, לבין העולם המוסרי של היושר. בסיומה של העלילה מסתיים הפער הזה בכך שהיושר זוכה לתהילה.
לפי הכתוב בפתיח, המחזה נכתב לכבוד חתונת "כה"ר יעקב די גאויש עם הכלה רחל דא וויגא אינריקש".
המחזה נדפס לראשונה באמסטרדם בשנת ה'תק"ג (1743) ומאז נדפס פעמים רבות.

תקציר העלילה (פתשגן המשל)

לאמת יולד בן, ויאמר להמון לאמר: אם יש את נפשך תהי נא תהלה בתך יעודה לבני לאשה, וישמע המון לאמת ויכרתו שניהם ברית. בעת ההיא ילדה תאוה שפחת אמת גם היא בן ותהי היא ובנה אתו בבית. ויבא צבא המבוכה ויבוזו העיר ואת הילדים לקחו וינהגו וילכו, וירא אמת כי נשבה בנו ויעל למשפט השערה ויכתוב בספר ויחתום לפני משפט כדברים האלה: בני ועבדי שדדו השודדים, ועתה למען לא יתחלף בני בעבדי בהאריך הימים, הנני מפרש סימניו, ויפרש אותו לפני משפט. וימת אמת, ויעברו הימים ובן התאוה לוקח ביתה דמיון ויגדלהו ויקרא את שמו רהב, ויאמר תרמית לרהב אלכה נא ואגידה אל המון לאמר: הנה בן אמת עומד בבית דמיון, הלא כי נפתה הוא ונתן לך תהלה יעודת אדוניך לאשה. וילך תרמית ויאמר להמון: יתבשר נא אדוני אשר נמצא בן אמת, הנה הוא עומד בבית דמיון. וילך המון ויקח את רהב מבית דמיון ויאמר לו: הנה לך תהלה בתי אשר דברתי אל אמת אביך לתתה לך לאשה, קחנה ותהי לך לאשה כאשר דברתי לך. בימים ההם ויושר בן אמת יוצא ובא בתוך העם ולא יכירוהו, ויהי הנער הולך וגדל וטוב, ותראהו תהלה ותאהבהו בלבה, אך דבר המון היה חזק על בתו לתתה אל רהב כאשר דבר. וימלאו הימים ויאמר רהב להמון: הבה את אשתי כי מלאו ימי. ויקם המון ויאסוף את כל אנשי העיר ויעש משתה, ויהי הם אוכלים ושותים והנה רעש גדול ורוח גדולה וחזק ויגע בארבע פנות הבית, והקירות נטו לנפול והעמודים חשבו להשבר וינתץ עמוד התוך. ויראו האנשים וייראו מאד ויבהלו איש אל רעהו, ויקם אחד מן הזקנים ויאמר: שמעוני אחי! חרדת אלהים עלינו; ועתה כי זוכר אני, אשר קצף ה' על העיר הזאת ויביא עליה את הגוי המר והנמהר חיל המבוכה וישללוה, ולאמת אחינו היה בן ובן אמתו בביתו ויגדלו הנערים ויתערבו, ויכתוב אמת את סימני בנו לפני משפט אדוננו להיות לו לעד עד עולם. עתה נדרשה נא ויבוקש בספר זכרונות משפט, וימצא, אולי אין רהב בן אמת ולא לו תנתן תהלה, כי לבן אמת תהיה. ויבקשו את הדבר ויחקרו היטב, ולא נמצאו ברהב הסימנים ההמה, וידעו כי לא בן אמת הוא וישלחוהו. וישמע שכל ריע יושר ויבא וישתחו ארצה לפניהם ויאמר: ברוך ה' אלהי אמת, הנני אבא ואציג בן אמת לפניכם ולו תהיה תהלה לאשה. ויביא לפניהם את יושר ויעמידהו לפני משפט, וימצאו בו את סימני אביו ויכירוהו. ויאמר משפט להמון: זה בן אמת אשר יעדת לו בתך, אליו תתננה. ויקח יושר את תהלה ורוחה היתה. וישמחו כל העם מאד ויברכו את ה'
שנינות (סרט)

תקציר עלילה

ויוויאן ברינג (אמה תומפסון) היא מרצה לספרות אנגלית הידועה בזכות הידע הרב שלה בנושא השירה המטאפיזית, ובעיקר הסונטות הקדושות מאת ג'ון דאן. חייה משתנים כשהיא מאובחנת כחולה בסרטן השחלות בדרגה 4 עם גרורות. האונקולוג הארווי קליקיאן (כריסטופר לויד) קובע לה טיפולים כימותרפיים שונים לטיפול במחלה, והיא סובלת מתופעות הלוואי שלהם (כגון חום, צמרמורות, הקאות, וכאבי בטן). מעת לעת חוזר הסיפור בפלשבק לרגעים מחייה הקודמים כולל ילדותה, לימודיה באוניברסיטה, והקריירה שלה לפני האבחנה. במהלך הסרט היא שוברת את הקיר הרביעי, כשהיא מסתכלת אל המצלמה ומביעה את רגשותיה.
ככל שהמחלה מחמירה, ויוויאן מסכימה לעבור בדיקות נוספות וטיפולים ניסיוניים, על אף שהיא מבינה שהרופאים, כולל תלמיד לשעבר שלה ג'ייסון פוזנר, מתייחסים אליה כאל שפן ניסיונות ולא אל חולה שיש להצילו. האדם היחיד שנראה שאכפת לו ממנה היא אחת האחיות המטפלות בה, סוזי מונהן (אודרה מקדונלד).
לקראת סוף מחלתה מבקרת את ויוויאן פרופ' אוולין אשפורד (איילין אטקינס), שהייתה המרצה והמנטור שלה בתקופת הלימודים. אשפורד מקריאה לה קטעים מספר הילדים "ארנבון בורח מהבית" מאת מרגרט וייז בראון. לקראת סוף חייה ויוויאן מתחרטת על חוסר הרגישות שלה ומבינה שהייתה צריכה להיות חביבה יותר לאנשים. בעת הצורך הגדול ביותר היא לומדת שחמלה אנושים היא בעלת חשיבות גדולה יותר מאשר שנינות אינטלקטואלית.
ויוויאן מתה בסוף הסרט, וקולה נשמע כשהיא מקריאה את הסונטה "death be not proud".

הפקה

כהכנה לתפקידה בדמות ויוויאן ברינג, אמה תומפסון גילחה את ראשה, בעקבותיהן של השחקניות קתלין צלפנט וג'ודית לייט, שגילמו את הדמות על במת התיאטרון.
הסרט צולם באולפני פיינווד בלונדון.
הפסקול כולל קטעים קלאסיים אחדים בהם "סרנדה אדאג'ו" מתוך רביעיית מיתרים מס' 15 מאת דמיטרי שוסטקוביץ', "Spiegel im Spiegel" מאת ארוו פרט, הפרק השני של הסימפוניה השלישית מאת הנריק גורצקי ("סימפוניה של שירי יגון"), והיצירה "השאלה ללא מענה" מאת צ'ארלס אייבס.

ביקורת

הסרט זכה לשבחי הביקורת. באתר Rotten Tomatoes קיבל הערך ציון של 83% המבוסס על 12 ביקורות.
אדי קוקרל ממגזין וראייטי כינה את הסרט "פיקח ומנצח". עוד כתב שהסרט "ממוקד, סוחט רגשית, ומעורר השראה". הוא שיבח את הכתיבה של תומפסון וניקולס.
קארין ג'יימס מניו יורק טיימס ציינה "אמה תומפסון מציגה את אחת ההופעות המבריקות ביותר שלה בדמות ויוויאן ברינג... מר ניקולס ומיס תומפסון שכתבו יחד את התסריט, ביצעו שינויים מזעריים במחזה, אבל בכך יצרו שינוי צורה משמעותי. הם שמרו על השפה של אדסון, וההתמקדות בחדר של ויוויאן בבית החולים". בהמשך כתבה "לא נתיימר שהסרט הוא כיף או מרגיע. בכנות, הוא מדכא. אבל אם תחמיצו את הגרסה הזאת, תחמיצו חוויה נדירה."
ב-3 ביולי 2008 כתב רוג'ר איברט בבלוג שלו שהוא בחר בסרט "שנינות" כאחד הסרטים הטובים ביותר של שנת 2001.
מבקרים רבים נוספים שבחו את הסרט ואת השחקנים, בהם מבקרי ה-The A.V. Club, מגזין ניו יורק, לוס אנג'לס טיימס, סן פרנסיסקו כרוניקל, והעיתון וול סטריט ג'ורנל. גם ניקולס זכה לשבחים על הבימוי.

מדיה ביתית

HBO Home Video הוציאו את הסרט בפורמט 16:9 על גבי DVD ב-11 בספטמבר 2001.
רות אשל

רות אשל (1942 בחיפה) היא רקדנית, חוקרת מחול, כוריאוגרפית ומבקרת מחול.

לימודים

רות אשל נולדה בחיפה ב-1942, היא בתו של ג'נקה רטנר חתן פרס ביטחון ישראל. היא בוגרת בית הספר הריאלי העברי וקונסרבטוריון דוניה ויצמן בחיפה (1960). תלמידה של ולנטינה ארכיפובה גרוסמן לבלט קלאסי (1953–1960). למדה נגינה בפסנתר אצל חיים אלכסנדר באקדמיה למוזיקה ע"ש רובין בירושלים (1961-1962). בצה"ל שירתה בחיל הים.
השתלמה בבלט בפריז (1964–1967) אצל אולגה מורוזובה וכן אצל פיליס בדלס בלונדון שם עברה את בחינות האקדמיה המלכותית (לונדון) לבוגרים ברמת "אלמנטרי" ו"אינטרמדיאט" (1965, 1966). נפצעה קשה בתאונת דרכים בבלגיה (1967) כשכף רגלה התרסקה והבהונות נקטעו. חזרה לארץ ב-1967. בעקבות התאונה התמקדה במחול מודרני. תלמידה של רינה גלוק, לינדה הודס, נורית כהן, ג'ין היל-סאגאן, קנט גוסטפסון (מחול מודרני וג'אז) וכן של ליה שוברט וקאי לוטמן (בלט קלאסי). הגישה תלמידות לבחינות האקדמיה המלכותית בסניף ישראל (1971) ולימדה במרכז למחול של שוברט ולוטמן בבית רוטשילד בחיפה. לימדה בלט באולפן געתון אצל יהודית ארנון (1967-1969). תלמידה של רות זאפורה בברקלי, קליפורניה בתיאטרון-תנועה. סיימה תואר ראשון במדעי הרוח בארצות הברית, במכללה החדשה בקליפורניה, תואר שני בלימודי תיאטרון באוניברסיטת קוויבק במונטריאול בנושא "מחול ביישוב והאספקטים התאטרליים שלו", קנדה (1990), ותואר שלישי מאוניברסיטת תל אביב (2001), החוג לאמנות התיאטרון בנושא "תיאטרון-תנועה בישראל 1976-1991".

רות אשל חוזרת לבמה בגיל 75 (2017)

דיוקן 2, כוראוגרפיה אורי לנקינסקי בעקבות הסולו דיוקן של דמגוג שיצרה רחל כפרי לרות אשל בשנת 1977. רוקדות: אורי לנקינסקי, וידאו של אשל משנת 1977 ובהשתתפות אשל. בכורה באינטימדאנס 2017
גלימת האבן 2017, כוראוגרפיה וביצוע: רות אשל. עיצוב הגלימה: אברהם אופק, עיצוב השמלה: עדי גולדשטיין. הועלה בבכורה בפסטיבל בין שמיים לארץ, נובמבר 2017
לא דף לבן - מיפגש בין-דורי ובין תרבותי בין רות אשל ודגה פדר, בכורה בתיאטרון תמונע, פברואר 2018
זמנים וגלימות - מיפגש עם רות אשל המופיע ומספרת על עבודות שיצרה עם הצייר אברהם אופק, מאי 2018, בכורה: מוזאון תל אביב במסגרת התערוכה על הצייר אברהם אופק: "גוף, עבודה", אוצרת: גליה בר-אור

קריירה (כתיבה)

מבקרת המחול של עיתון הארץ (החל מינואר 1991 ועד ספטמבר 2017).
מייסדת ועורכת שותפה עם גיורא מנור של הרבעון מחול בישראל (1993 עד 1997.
עורכת מייסדת של כתב העת מחול עכשיו החל מ-2001 ואילך (גיליונות 14–18 בשיתוף עם הניה רוטנברג).
אנני-פריד לינגסטד

ביוגרפיה

לינגסטד נולדה בנורווגיה חודשים אחדים לאחר תום מלחמת העולם השנייה כתוצאה של יחסים בין אמה לבין חייל (נשוי) מצבא הכיבוש הגרמני במסגרת תוכנית לבנסבורן.
לאחר המלחמה עברו לינגסטד, אמה וסבתה לשוודיה, על מנת להתחמק מדעת הקהל הנורווגית שנידתה את הנשים שניהלו יחסים עם חיילים גרמנים בזמן המלחמה ובמקרים רבים אף הפלתה והתנכלה לילדים שנולדו כתוצאה מיחסים אלה. במשך שנים רבות האמינה כי אביה נהרג בדרכו חזרה לגרמניה. רק בשנת 1977, לאחר שהתפרסמה, נודע לה באמצעות כתבת תחקיר שפרסם מגזין גרמני כי אביה בחיים.
היא פגשה את בעלה הראשון, רגנר פרדריקסון (Ragnar Fredriksson), בשנת 1961 והשניים נישאו זמן קצר לאחר מכן. לזוג נולדו שני ילדים: הנס (נולד ב-26 בינואר 1963), וליס-לוט (נולדה ב-25 בפברואר 1967, נהרגה ב-13 בינואר 1998 בתאונת דרכים). בני הזוג נפרדו זמן קצר לאחר הולדת ליס-לוט, והתגרשו באופן רשמי ב-19 במאי 1970.
במאי 1969 הכירה לינגסטד את בני אנדרסון, שבשנות השישים היה קלידן בלהקה שוודית פופולרית בשם "Hep stars", בהופעה בעיר מאלמה. זמן קצר לאחר מכן התארסו השניים, וב-1971 עברו לגור ביחד. השניים נישאו ב-6 באוקטובר 1978, ולאחר שלוש שנות נישואין התגרשו. בשנת 1982 עברה לינגסטד להתגורר בלונדון, ולאחר מכן בשנת 1986 עקרה לשווייץ, שם היא גרה עד היום.
ב-26 באוגוסט 1992 נישאה בשלישית, לנסיך היינריך רוצו (Heinrich Ruzzo Reuss of Plauen). בעלה החדש נמנה עם האצולה הגרמנית, ולינגסטד זכתה בתואר של נסיכה.
פחות משנה לאחר מות בתה בתאונת דרכים נפטר גם בעלה, היינריך, מגידול סרטני בלימפה.
היא עוסקת בפעילויות שונות לקידום המודעות להתחממות כדור הארץ ואיכות הסביבה.

קריירה

לינגסטד עלתה לראשונה על במה בשנת 1956, בהיותה בת 11 בלבד. היא השתתפה בקונצרט גיוס תרומות לארגון הצלב האדום. שנתיים לאחר מכן היא החלה לעבוד כזמרת ליווי ללהקות בתחילת דרכן. ב-3 בספטמבר 1967 השתתפה בתחרות של זמרות ג'אז שנערכה בסטוקהולם. היא שרה את השיר "En Ledig Dag" ("יום חופשי") וזכתה במקום הראשון. זמן קצר לאחר מכן היא הופיעה עם השיר הזוכה בטלוויזיה הממלכתית של שוודיה. בעקבות הופעה זו היא הוחתמה בחברת התקליטים EMI. בשנת 1969 השתתפה בתחרות המלודיפסטיבלן (הקדם אירוויזיון השוודי) עם השיר "Härlig Är Vår Jord" ("נפלאה היא אדמתנו") והגיעה למקום הרביעי. באותה תקופה נהגה להופיע עם זמרים שונים ואף הופיעה בפסטיבלים ביפן ובוונצואלה.
בתחילת שנות השבעים התקשתה לינגסטד לעבוד באולפן אך הייתה יצירתית מאוד על הבמה. וכך מצאה עצמה בשנת 1972 חוברת לאנייטה פלטסקוג, ביורן אולבאוס ובני אנדרסון (לימים ארוסה). ארבעת הצעירים המוכשרים החלו לשיר יחד והקימו במהרה את להקת אבבא.
בשנת 1975, במקביל לפעילותה בלהקת אבבא, הקליטה לינגסטד אלבום סולו בשוודית, "Frida Ensam" ("פרִידה לבד"), ובו גרסאות כיסוי לשירים פופולריים, וכן הביצוע המקורי לשיר "פרננדו". את האלבום הפיק בעלה דאז וחבר הלהקה, בני אנדרסון.
בשנת 1982 החלה להקליט את אלבום הסולו הראשון שלה באנגלית, "Something’s Going On", שהופק על ידי המוזיקאי פיל קולינס. אחריו הגיע בשנת 1984 האלבום "Shine", שלאחריו לקחה לינגסטד הפסקה מפעילות מוזיקלית.
בשנת 1993 הופיעה לכבוד יום הולדתה ה-50 של סילביה, מלכת שוודיה בבית האופרה המלכותי בסטוקהולם, וביצעה את "Dancing Queen" בגרסת א-קפלה בפני משפחת המלוכה השוודית.
בשנת 1996 חזרה לינגסטד לאור הזרקורים עם אלבום סולו בשוודית, "Djupa andetag" ("נשימות עמוקות"), שהיה אלבומה האחרון.
בשנת 2004 היא הקליטה שיר, "The Sun Will Shine Again", לאלבומו של המוזיקאי הבריטי ג'ון לורד.
ארטורו שוורץ

ביוגרפיה

שוורץ נולד בשנת 1924 בעיר אלכסנדריה שבמצרים למשפחה יהודית. בשנת 1949 גורש שוורץ ממצרים בעקבות פעילות פוליטית ציונית. הוא היגר לאיטליה והתיישב בעיר מילאנו. שם, פתח חנות ספרים ואחר כך גלריה לאמנות הנושאת את שמו. הוא היה קשור אל קבוצת האמנים הסוריאליסטים ובייחוד אל מאן ריי, אנדרה ברטון ומרסל דושאן.
בשנת 1967 פרסם שוורץ את ספרו "The Complete Works of Marcel Duchamp" על מרסל דושאן. הספר עב הכרס משמש גם כקטלוג של עבודותיו של האמן ומכיל פרשנות ביוגרפית לעבודתו. שוורץ, שהיה בקשרי ידידות ועסקים עם דושאן, טען כי האמן, שנפטר בשנת 1968, קרא את הטקסט ואישר אותו. 
במשך השנים נוצרו קשרים הדוקים בין שוורץ לבין מוזיאון ישראל בירושלים. בשנת 1972 תרם שוורץ סט של העתקים מיצירות הרדי מייד של מרסל דושאן למוזיאון. בשנת 1991 תרם שוורץ למוזיאון ספרייה המכילה ספרים ספרי אמן, מכתבים וחומר תיעודי על תנועות הדאדא והסוריאליזם. אוסף אמנות גדול בן כ-700 יצירות אמנות הקשורות לתנועת אלו נתרם על ידו בשנת 1998. כ-250 מתוכם הוצגו בשנת 2000 בתערוכה "לחלום בעיניים עצומות". תצוגה מקיפה נוספת של העבודות נערכה בשנת 2007 בתערוכה "סוריאליזם ומה שמעבר במוזיאון ישראל". בשנת 2001 תרם שוורץ אוסף נוסף של ובו יצירות אמנות של אמנים ישראלים.
חורבת בתרה

חורבת בתרה הוא אתר ארכאולוגי בשיפולי רמת הגולן, בו נתגלו שרידי יישוב יהודי מתקופת התלמוד ובית כנסת קדום.
האתר ממוקם כקילומטר וחצי מצפון מערב למושב מעלה גמלא, בשלוחה הנמצאת מעל נקודת המפגש של נחל דליות עם נחל בתרה, ובסמוך לדרך ההיסטורית מהגליל לאזור גמלא.
מבית הכנסת הקדום באתר נשתמרו הקיר המערבי וחלק מהקיר הצפוני. בסביבת המבנה נתגלו פריטים ארכיטקטוניים רבים המזוהים עם בתי כנסת בגליל ובגולן, ובהם כותרות, מזוזות ומשקופים מעוטרים בשריגי גפנים.
בסמוך לחורבה, לאורך נחל דליות, נתגלו שרידי בתי כנסת בעלי מאפיינים דומים לאלו של חורבת בתרה, בחורבת חוחה ובחורבת זיתה.

לקריאה נוספת

אריאל כתב עת לידיעת ארץ ישראל, כרך 52 מאי 1987 - בתי-כנסת בגליל ובגולן, עמ' 98-95.
אלכסיי אורלוב

חייו

הוא נולד בכפר במחוז טבר במשפחת אציל שבהמשך מונה למושל נובגורוד. החל את שרותו הצבאי ונפצע בקרבות מלחמת שבע השנים. בהפיכת החצר של 1762 היה תפקידו אף חשוב משל אחיו גריגורי. הוא היה זה שהעביר את פיוטר השלישי אל אחוזת רופשה (Ропша) ושם, בהתאם לגרסה המקובלת, רצח אותו. לכך אין שום עדות והמכתב שלו עם תיאור האירוע נחשב כיום כזיוף. כמו יתר האחים קיבל תואר רוזן עם עליית יקטרינה הגדולה לשלטון.
ב-1770 מונה למפקד הצי שנשלח להילחם בטורקים. הוא הצית את מרד המניאטים, היוונים יושבי חצי האי מאני, נגד הטורקים, התקוממות שזכתה לשם מרד אורלוב, וניצח את הצי הטורקי העדיף בקרב צ'סמה. על השגיו אלה קיבל בשנת 1774 את התוספת לשם המשפחה "צ'סמנסקי" ואת הזכות להוסיף את הסמלים הקיסריים לשלט האצולה שלו.
בשנת 1772 השתתף במשא ומתן עם הטורקים. כמו אחיו עזב את השיחות ללא רשות והסכמת הקיסרית.
בשנה 1775 לבקשת יקטרינה, יצא אורלוב אל ליבורנו כדי לשכנע ולהביא לרוסיה את מי שכינתה עצמה הנסיכה טרקנובה וטענה כי היא בתה של יליזבטה, קיסרית רוסיה ואלכסיי רזומובסקי. לאחר שהצליח במשימה בלתי רגילה זו פרש והשתקע במוסקבה.
אורלוב נישא בשנת 1782, ובשנת 1785 נולדה לו בת. בשנת 1786 נפטרה אשתו במהלך לידת בן (אשר גם הוא נפטר כעבור שנה). בנוסף לילדים אלו היה לאלכסיי אורלוב גם בן שנולד מחוץ לנישואין - אלכסנדר צ'סמנסקי (לימים גנרל בצבא הרוסי).
עם פטירת יקטרינה הגדולה, החליט פאבל הראשון, קיסר רוסיה לארגן מחדש את טקס אשכבת אביו - פיוטר השלישי. בהתאם לפקודת הקיסר, חויב אלכסיי אורלוב להשתתף בטקס ואף נשא את הכתר הקיסרי בראש פמליית הטקס. בהתאם לעדויות, כמעט התמוטט אורלוב במהלך הטקס ועזב את רוסיה מיד לאחר מכן ביחד עם בתו.
אורלוב הקדיש את זמנו לגידול סוסים, וייצר את המשובח בגזעי סוסי המרוץ הידועים אז הנקרא על שמו (Orlov trotter). בשנים 1806–1807, במהלך המלחמה בנפוליון, פיקד אורלוב על המיליציה של המחוז החמישי, שכמעט כל ציודה המלחמתי נרכש מכיסו. הוא הותיר אחריו אחוזה שערכה חמישה מיליוני רובלים ובה 30,000 איכרים-צמיתים.
למינה גרעינית

הלמינה היא רשתות סבוכות של חלבונים המחזיקות ומייצבות את המעטפת, אשר מהוות חלק מסיבי הביניים של התא. הלמינה היא רשת בתוך הגרעין של רוב התאים. היא מורכבת מסיבי ביניים וקרום חלבונים הקשורים. מלבד מתן תמיכה מכנית, הלמינה הגרעינית מסדירה תהליכים חשובים בתא כגון שכפול ה-DNA ואת חלוקת התא. בנוסף, היא משתתפת בארגון הכרומטין  וזה מנחה את קומפלקס הנקבובית הגרעינית המוטבע על גרעיני המעטפה.
הלמינה הגרעינית מזוהה עם הפן הפנימי הכפול של המעטפת הדו-שכבתית של הגרעין ואילו הפן החיצוני רציף עם רשתית תוך-פלזמית. הלמינה הגרעינית דומה למבנה המטריקס בגרעין, אבל האחרון משתרעת לאורך נוקלאופלזמה.
בגנום החולייתנים, הלמינה הגרעינית מקודדת על ידי שלושה גנים. על ידי שחבור חליפי, לפחות שבעה פוליפפטידים שונים (גרסאות אחוי) מתקבלים, לחלקן ספציפית תפקיד חשוב בתא זרע בשלב הארגון מחדש של הכרומטין במהלך המיוזה. לא לכל היצורים יש את אותו מספר של גנים קידוד ללמינה; לדרוזופילה למשל רק 2 גנים, ואילו לCaenorhabditis elegans יש רק אחד.

מבנה והרכב

תת היחידה של הסיב היא מונומר, חלבון ארוך בעל שני ראשים (מונומר = גן אחד), לא פעיל.
שני מונומרים מתלפפים זה בזה ויוצרים דימר.
שני דימרים מתלפפים אלו באלו ויוצרים טטרהמר.
וכך הלאה.
כלומר, מסיב דק נוצר סיב חזק ועבה המשמש לחיזוק. 
רק כאשר הוא מתעבה והופך לסיב בעל מבנה חיזוקי הוא הופך לפעיל.

תפקיד והיבטי אינטראקציה

הלמינה הגרעינית מורכבת על ידי אינטראקציות של שני פוליפפטידים למין שבו אזורי סליל-α מלופפים זה סביב זה כדי ליצור מבנה מפותל α דו סלילי קוליד קויל, ואחריו עמותת ראש אל הזנב של הדימרים המרובים. הפולימר הליניארי המוארך מתארך רוחבית על ידי קשרים צדדיים של פולימרים, וכתוצאה מכך מבנה דו-ממדי שבבסיס מעטפת הגרעין. לצד מתן תמיכה מכנית בגרעין, הלמינה הגרעינית ממלא תפקיד חיוני בארגון הכרומטין, מחזור התא, שכפול הדנ"א, תיקון DNA, התמיינות תאי אפופטוזיס.

תפקיד הלמינה בזמן חלוקת הגרעין

הלמינה יכולה להימצא בשני מצבים : האחד במצב לא מזורחן ואז היא אחראית על ייצוב מעטפת הגרעין ובמצב בשני בו הלמינה במצב מזורחן. במצב זה תפקידה להתפרק ולאפשר לDNA להתחלק. כדי שהגרעין יוכל להתחלק לשני גרעינים צריכות להיווצר 2 מעטפות, ללמינה יש חלק בהתפרקות המעטפת לחתיכות קטנות (לא לרסיסים). לאחר ההתפרקות מתרחש תהליך הורדת הזירחון: הסרת הזרחנים מהחלבונים בלמינה והשבת הלמינה במצב הקודם של ייצוב מעטפת הגרעין, כלומר הDNA מתקשר שוב ללמינה ואז הממברנות מתחברות יחדיו והלמינה סוגרת מבפנים את הממברנה ויוצרת מעטפת חדשה.
סנגל במשחקים האולימפיים לנוער

משחקי הקיץ

המשלחת הראשונה של סנגל למשחקים האולימפיים לנוער הייתה לאולימפיאדת הנוער סינגפור וכללה שישה ספורטאים שהתחרו בחמישה ענפי ספורט. המשלחת השתתפה בתחרויות בענפים אתלטיקה, ג'ודו, טאקוונדו, סיף ושחייה בה היא סיימה במקומות האחרונים והשתתפותה הייתה סמלית. המשלחת לאולימפיאדת הנוער נאנג'ינג מנתה שישה ספורטאים שהתחרו בשישה ענפים. המשלחת השתתפה בתחרויות בענפים אתלטיקה, ג'ודו, טאקוונדו, סיף, קאנו/קיאק ורכיבה בה היא סיימה במקומות האחרונים והשתתפותה הייתה סמלית.
הלמר לרסקי

קורות חיים

הלמר לרסקי נולד בשטרסבורג שבצרפת בשם ישראל שְׁמוּקְלֶרְסקי ללאה וגצל, מהגרים מהעיר זגייז' שבפולין. הוא עבר עם הוריו לציריך שבשווייץ ושם גדל. ב-1887 קיבלה המשפחה אזרחות שווייצרית ובשנת 1893 היגר לארצות הברית, שם הצטרף כשחקן אל קבוצה דוברת גרמנית בשיקגו. בשנת 1897 החליף שמו להלמר לרסקי.
את רעייתו אמילי הכיר בקבוצת השחקנים אליה הצטרף. משפחתה עסקה בצילום ובהשפעתה פתחו השניים בשנת 1910 סטודיו לצילום במילווקי. לרסקי פיתח טכניקה לצילום בעזרת מראות ומשנת 1911 החל לפרסם את יצירותיו וזכה למוניטין כצלם דיוקנאות.
בשנת 1915 היגר לברלין, שם המשיך את עיסקו בצילום. בנוסף עבד כצלם קולנוע וכתאורן באולפני "UFA" בסרטים כגון "אופיום" (Opium,‏ 1918) ו"מטרופוליס" (1926). בשנת 1922 נישא בשנית, בעקבות פטירת רעייתו בשנה שלפני כן.
החל משנת 1928 התמקד לרסקי בצילום דיוקנאות בסגנון אקספרסיבי. צילומיו הכילו תקריבים של הדמויות ועשו שימוש בניגודיות גבוהה, אמצעים אשר העניקו לתצלומים אווירה דרמאטית ואקספרסיוניסטית. בשנת 1931 התפרסם ספרו "ראשים של יום-יום" (Köpfe das Alltags), שהכיל מקבץ מתצלומיו.
בשנת 1931 הגיע לראשונה לביקור בארץ ישראל.
בסתיו 1932 שב לארץ ישראל ובעקבות עליית הנאצים לשלטון בגרמניה החליט להשתקע בארץ ישראל.
בנוסף לעבודה עצמאית כצלם הוא גם צילם סרטי קולנוע דוקומנטריים עבור הקרן הקיימת. בנוסף ביים את הסרטים "עבודה" (1935), "אדמה" (1947), ו"קללה לברכה" (1951) עבור  חברת "אורים" של מרגוט קלאוזנר ויהושע ברנדשטטר. כמו כן ביים את הסרטים "מנגינה עברית" (1935) ו"ילדי השמש" (1939).
ב-1936 יצר את סדרת התצלומים "המטמורפוזות של האור" (The Metamorphosis of Light), שהכילה 160 תצלומים של מנקה רחובות. בשנים 1939-1937 שהה לרסקי באירופה והתגורר בלונדון ובפריז.
בביתו שבתל אביב פתח סטודיו בשם "סטודיו 1940" ובו הכשיר תלמידים בטכניקת הצילום ובצילום אמנותי. בשנת 1940 נבחר כיו"ר כבוד של "התאחדות הצלמים המקצועיים בארץ-ישראל". בשנים 1942-43  צילם על גג ביתו את הסדרה "חיילים עבריים".
בסוף מרץ 1948 עזבו לרסקי ורעייתו לשווייץ, שם נפטר ב-1956.
דן הופנר, שעמד בראש האקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל והיה ממכריו של לרסקי, תרם למוזיאון ישראל אוסף של 154 תשלילי צלולואיד בגודל 6X6 ס"מ של דיוקנאות וצילומי ידיים מארץ־ישראל. תשלילים אלה ברובם לא ראו אור מעולם לפני כן והוצגו בתערוכת "הלמר לרסקי: ידיים עובדות" למשך חודשיים בשנת 2011 במוזיאון ישראל.
תמר מאיר

פעילותה האקדמית והציבורית

תמר מאיר נולדה בפתח-תקווה בשנת 1976 למשפחת לאור, ולמדה באולפנית בני עקיבא תל אביב. לאחר שירות לאומי כמרכזת בתנועת הנוער "עזרא" המשיכה ללימודים תורניים במדרשת נשמת בירושלים. למדה תלמוד (תושב"ע), פילוסופיה יהודית וספרות עם ישראל באוניברסיטת בר-אילן, ולאחר מכן המשיכה לתארים מתקדמים בספרות עם-ישראל בהתמחות בספרות חז"ל. את עבודת הדוקטור שלה כתבה בשנת 2008 על עקרונות העריכה של סיפורים במדרש רות רבה.
במקביל ללימודים האקדמיים למדה לימודים תורניים במסגרת המדרשה לנשים של אוניברסיטת בר-אילן ובמסגרות נוספות. בשנים 2007–2008 הייתה עמיתת מחקר במכון התלמודי במת"ן, וכן בשנים 2010–2011 במכון שוורץ בבית מורשה בירושלים, ועמיתת מחזור א' בתוכנית למנהיגות בתרבות היהודית במכון מנדל למנהיגות בין השנים 2017–2018.
מאז שנת 2011 משמשת מאיר כראשת החוג לספרות במכללת גבעת וושינגטון, מרצה בתוכנית לתואר שני באגדה והוראתה במכללת אפרתה ועומדת בראש בית המדרש לנשים 'כֻּלָנָה' בגבעת שמואל. יזמה, ביחד עם שירה ספיר, את הקמת 'השמיעיני', מאגר מרצות בנושאים תורניים, והיא חברה בהנהלת ארגון רבני בית הלל וכמנהלת תחום העצמת נשים מאז שנת 2014. במסגרת זו יזמה את הקמת 'משיבת נפש': פרויקט המאפשר לקבל תשובות הלכתיות ותורניות מנשות הלכה וחינוך באמצעות האינטרנט.

פעילותה הספרותית

בשנת 2017 יצא לאור ספר הילדים הראשון שלה חנות הגלידה של פרנצ'סקו טירלי בהוצאת כתר. הספר, המבוסס על סיפור אמיתי שאירע במשפחתה של מאיר, מספר על בעל חנות לגלידה בבודפשט במהלך השואה המציל נער יהודי. הספר זכה לשבחי הביקורת, ואף לפרס דבורה עומר בשנת 2017.
בשנת 2019 יצא לאור בהוצאת רסלינג ספרה נערה מואביה: על הלכה והתקבלות במדרש רות רבה.
נשואה למרדכי ואם לשישה ילדים. תושבת גבעת שמואל.
ניתוח ויפל

ניתוח ויפל (באנגלית: Whipple surgery), ידוע אף בשם הליך ויפל (באנגלית: Whipple procedure) ובשם פנקריאטיקודואודנקטומי (בלטינית: Pancreaticoduodenectomy) הוא ניתוח ארוך ומורכב בחלל הבטן, המתבצע על הלבלב, התריסריון, ואיברים פנימיים נוספים. יעודו העיקרי של ניתוח זה הוא לטיפול בגידולים ממאירים בראש הלבלב, גידולים ממאירים בצינור המרה או בתריסריון סמוך ללבלב.

היסטוריה

ההליך הניתוחי הננקט בניתוח ויפל תואר לראשונה על ידי אלסנדרו קודיווילה בשנת 1898. השימוש הראשון בהליך לסרטן התרסריון בוצע על ידי המנתח הגרמני ואלטר קאוש בשנת 1909 ותואר על ידו בספרות הרפואית בשנת 1912. ההליך נקרא על שמו של המנתח האמריקאי אלן אולדפת'ר ויפל, אשר שכלל את שיטת הניתוח ופרסמה בשנת 1935, ואף הוסיף ושכלל את השיטה לאורך השנים.

הליך הניתוח

הרעיון הבסיסי בהליך ניתוח ויפל הוא בעובדה שראש הלבלב מקבל אספקת דם מאותו עורק המוביל אף לתרסריון. כלי דם זה עובר דרך הלבלב, כך שבעת כריתת הלבלב, מתחייבת אף כריתת התריסריון. הסרת ראש הלבלב ללא כריתת התריסריון, תותיר את האחרון ללא אספקת דם מספקת.
ההליך המקובל של ניתוח ויפל כולל כריתה של החלק הרחיקני של הקיבה, החלק הראשון והשני של התריסריון, ראש הלבלב, החלק הרחיקני של צינור המרה המשותף, המעי הריק הקריבני, בלוטות הלימפה באזור הניתוח, וכיס המרה. חלקו המשחזר של הניתוח מורכב מחיבור החלק הנותר של הלבלב למעי הריק וחיבור צינור המרה למעי הריק, כדי לאפשר למיצי העיכול ומיצי המרה לזרום לדרכי העיכול וכן חיבור של הקיבה אל המעי הריק כדי לאפשר מעבר מזון.
ניתוח מורכב זה בוצע במקורו בשני חלקים, אולם בשנת 1940 שכלל ויפל את שיטת הניתוח ואיפשר לעשותו כהליך בודד. אורך הניתוח בממוצע בין ארבע לשבע שעות. סיכון התמותה מניתוח ויפל בארצות הברית הוא כ-5%. לאחר החלמה מן הניתוח חולים עלולים לסבול מקשיי עיכול ומירידה במשקל.
ג'ון מקפרסון

ג'ון סטיוארט מקפרסון (באנגלית:  John Stuart Macpherson;‏ 1898–1971) היה איש צבא ופקיד קולוניאלי בריטי שכיהן כמזכיר הראשי של ממשלת המנדט הבריטי בארץ ישראל.
ג'ון סטיוארט מקפרסון נולד בסקוטלנד בשנת 1898 ולמד באוניברסיטת אדינבורו. מקפרסון שירת בצבא הבריטי, בשנת 1918, בסופה של מלחמת העולם הראשונה, כסגן משנה ברגימנט  Argyll and Sutherland Highlanders , רגימט סקוטי של חיל רגלים במסגרת הצבא הבריטי.
בשנת 1919 המשיך בשירותו הצבאי בצרפת. בחודש מרץ 1921 החל לשרת כצוער במינהל האזרחי של הפדרציה של מלאיה. התקדם בתפקידיו לדרגת עוזר שר ולאחר מכן בשנת 1928 נתמנה לתפקיד קצין מחוז באחד ממחוזותיה של הפדרציה. בשנת 1933 הצטרף למשרד המושבות הבריטי ושב למלאיה כנציג קולוניאלי. בשנת 1937 הגיע לניגריה למלא תפקיד של עוזר המזכיר הקולוניאלי של המושבה.
בחודש מרץ 1939 נתמנה מקפרסון לתפקיד המזכיר הראשי של ממשלת המנדט הבריטי בארץ ישראל. התפקיד נחשב אז כקשה במיוחד, אולם באותה עת דעך ונסתיים המרד הערבי הגדול, ובאותה שנה החלה מלחמת העולם השנייה והשקט חדר והשתרר בארץ ישראל. במהלך המלחמה, באוקטובר 1943, הוא נשלח לוושינגטון לכהן כראש נציגות משלחת הרכש של מושבות בריטניה. לאחר מכן נתמנה לתפקיד מבקר שירותי הרווחה והפיתוח של איי הודו המערבית.
בשנת 1948 נתמנה מקפרסון לתפקיד המושל הכללי של ניגריה ומילא תפקיד זה עד לשנת 1955. בשנת 1956 הוא נתמנה לתפקיד תת-שר המושבות. בשנת 1959 פרש מקפרסון משירות הממלכה. בשנת 1960 נתמנה לתפקיד סגן היו"ר ולאחר מכן היו"ר של החברה לפיתוח העיר בסילדון. בשנת 1962 נתמנה לתפקיד יו"ר חברת תקשורת ובמקביל שימש סגן הנשיא של החברה המלכותית של חבר העמים .
ג'ון סטיוארט מקפרסון נפטר בשנת 1971.
צ'רטנובו (כדורגל נשים)

קטרגל

קבוצת הקטרגל של המועדון זכתה באליפות רוסיה בקטרגל נשים בשנים 2004, 2005, 2006.