google/wiki40b huggingface dataset:
לואיס שאוב

קריירת מועדונים

ב-18 באוגוסט 2012, שאוב ערך את הופעת הבכורה הבוגרת שלו בראפיד וינה, בניצחון 3-0 מול שטורם גראץ במסגרת הליגה האוסטרית. ב-4 באוגוסט 2015, שאוב כבש צמד שערים בניצחון המפתיע של קבוצתו, 3-2 מול איאקס אמסטרדם ההולנדית, במשחק במסגרת מוקדמות ליגת האלופות.
בקיץ 2018 חתם שאוב בפ.צ. קלן מהבונדסליגה השנייה.

קריירה בינלאומית

ב-6 באוקטובר 2016 ערך שאוב את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אוסטריה, כשנכנס כמחליף בדקה ה-87 בתיקו 2-2 נגד נבחרת ויילס במסגרת מוקדמות מונדיאל 2018.
איתי נוי

ביוגרפיה

נולד בישראל ב-1972, בוגר המחלקה לצורפות בבצלאל בשנת 2000. המשיך ללימודי תואר שני M.Des ב Design Academy Eindhoven, בהולנד, שם למד בין השנים 2002–2004. מאז 2005 מרצה נוי במחלקה לצורפות ואופנה בבצלאל. עבודותיו הוצגו במוזיאונים ברחבי העולם ושעוניו נרכשים לאוספים חשובים, ביניהם אלה של מוזיאון ישראל, מוזיאון תל אביב, אוסף צ’רלס ברונפמן בניו יורק ודרוך דיזיין באמסטרדם. הוא זכה בתשעה פרסים, ביניהם פרס אנדי לאמנויות, פרס העיצוב מטעם משרד התרבות והספורט ומלגת קרן התרבות אמריקה י־שראל.
כיום, הוא אמן ומעצב שעונים ישראלי עכשווי, המייצר שעונים במהדורות מוגבלות בסטודיו עצמאי ביפו העתיקה. שעוניו מתאפיינים בעיצוב חדשני אשר מעלה היבטים פילוסופיים של מושג הזמן. נוי מעניק ליחידות זמן פרשנות ייחודית: הוא דורש התבוננות מעמיקה לגילוי השעה, וכך יוצר מערכת יחסים אינטימית בין המתבונן לבין השעון, שהיא מעבר לפונקציונלית. השילוב של מלאכת מחשבת וביצוע מעולה הופכים את היצירות של נוי ממכשירים למדידת זמן לחפצי אמנות מעוררי מחשבה ודמיון.
Queen of the Clouds

רקע

האלבום מחולק לשלושה חלקים "המין", "האהבה", "הכאב". האלבום מרוכז כולו בפירוק זוגיות, משברים והמאבקים על הרומנטיקה של לו. בנוסף לו תיארה את המוזיקה שלה כטיפול שהיא יכול לדבר על הדברים שעברה ולא שיתפה ולא העזה לדבר עליהם. 
כותרת האלבום הגיע מתוך השיר "Not on Drugs", אשר מתאר את אורח החיים החדש של לו לאחר הצלחת המיני-אלבום "Truth Serum".

סיבוב הופעות

כדי לקדם את האלבום, לו יצאה ב-28 בספטמבר 2015, לסיבוב ההופעות הראשון שלה, "Queen of the Clouds Tour", באירופה, צפון אמריקה. סבב זה הסתיים ב-15 בנובמבר.
קפיצת הירדמות

קפיצת הירדמות היא הפרעת שינה שכיחה ולרוב לא-מזיקה אצל בני אדם, המתבטאת בעווית מיוקלונית המתרחשת בתחילת המעבר ממצב הערות למצב השינה. העווית דומה לתגובת קפיצה שגוף האדם יוצר כאשר הוא עומד ליפול או נבהל ולעיתים מלווה בתחושת נפילה. תופעה זו נפוצה במיוחד בקרב אלו בעלי דפוס שינה לא אחיד.

סיבות

על פי האקדמיה האמריקאית לרפואת שינה קיימים מגוון רחב של תנאים התורמים לתופעה וביניהם - לחץ, צריכת קפאין מוגברת ופעילות אינטנסיבית לפני השינה.
על פי מחקר בנושא הפרעות שינה בכתב העת "Jornal of Neural Transmission", קפיצת הירדמות מתרחשת בשלבים שאינם שנת REM והיא "תנועת כיפוף פתאומית של השרירים, כללית או חלקית ואסימטרית, שיכולה לגרום לעוררות עם אשליה של נפילה". תופעה זו נפוצה יותר בגילאים צעירים והישנותה פוחתת עם השנים.
הרפואה טרם הצליחה להצביע בוודאות על הסיבה לתופעה, עם זאת ישנן מספר תאוריות בנושא. אחת מהן גורסת כי במהלך ההירדמות השרירים מתחילים להרפות, והמוח מפרש בטעות את ההרפיה כנפילה, ולכן יוצר תגובה של "קפיצה", שתגן על הגוף מפני ה"נפילה" הקרבה.
לעיתים מלווה לקפיצה חלום של נפילה. זהו לא חלום במובן הרגיל, מכיוון שאינו נוצר בעת שנת REM, אלא הוא מעין חלום בהקיץ שנקרא הזיה היפנגוגית שבא כפירוש לתגובת הקפיצה של הגוף.

מחזוריות

לעיתים קפיצת הרדמות עלולה להוות תהליך מחזורי ולפגוע בשינה של אלו הסובלים ממנה.
תהליך זה נוצר משום שאם אדם איננו נרדם בגלל חוויות חוזרות של קפיצת הרדמות, הוא עשוי לפתח חרדה ולדאוג מקפיצות הרדמות נוספות. ככל שאדם חרד ועייף יותר סיכוייו לקפיצת הרדמות עולים וכך למעשה נוצר מעגל מחזורי (במשוב חיובי הגורם להתחזקות התופעה).
פיגועי טרור נגד ישראלים בישראל בשנות ה-60 של המאה ה-20

כרוניקה

פיגועים שיצאו מירדן  פיגועים שיצאו ממצרים  פיגועים שיצאו מלבנון
סוזן המפשייר

ביוגרפיה

סוזן המפשייר נולדה בקנזינגטון שבלונדון. היא הצעירה במשפחה בת ארבעה ילדים, יש לה שתי אחיות ואח. אמה הייתה מורה ואביה היה מנהל חברת Imperial Chemical Industries) ICI) ושהה מעט בבית. כילדה, היו לה קשיים בהתפתחות, עד גיל 9 לא ידעה לאיית את שמה ועד גיל 12 לא ידעה לקרוא. אמה הייתה נחושה לאפשר לה ללמוד וייסדה עבורה בית ספר בלונדון The Hampshire בו למדה.
בילדותה שאפה להיות אחות אך לא היו לה רמת הציונים הנדרשת, והיא החליטה להיות שחקנית. רק בגיל שלושים אובחנה כדיסלקטית.

קריירה

הופעת הבכורה של המפשייר בקולנוע הייתה בסרט "The Woman in the Hall". כבר כילדה החליטה להיות שחקנית והופיעה תחילה בתיאטרון. בתקופה זו הקליטה ב-HMV תקליט דרמה של "Little Black Sambo". ב-1962 שיחקה בתפקיד הראשי בעיבוד של ה-BBC לספר "מה עשתה קייטי" מאת סוזן קולידג'. לאחר מכן כיכבה ב-"The Three Lives of Thomasina" בהפקת חברת וולט דיסני לצידו של פטריק מקגוהן ובסרט "הנסיך הלוחם מדונגל". עוד הופיעה לצידו של מקגוהן בסדרה "Danger Man". ב-1964 השתתפה בסרט המוזיקלי "החיים נפלאים" בכיכובו של קליף ריצ'רד ובבימויו של סידני ג'יי פורי.
בשנת 1966 הופיעה לראשונה בטלוויזיה האמריקאית בפרק הפיילוט של הסדרה "מנהרת הזמן" בתפקיד נוסעת צעירה על הטיטאניק המתיידדת עם ד"ר טוני ניומן. אחר כך גילמה את ג'וי אדמסון ב-"Living Free" סרט ההמשך של "לחופש נולדה". ב-1972 גילמה שלוש דמויות שונות בסרט האימה "Malpertuis" בבימויו של הארי קימל. היא מוכרת בזכות הופעותיה בטלוויזיה. הופיעה במספר סדרות טלוויזיה פופולריות בהן "The Andromeda Breakthrough" משנת 1962, סדרת המשך ל-"A for Andromeda" מ-1961. המפשייר החליפה את ג'ולי כריסטי בתפקיד אנדרומדה, ששיחקה בעונה הראשונה. תפקיד הטלוויזיה הבולט ביותר שלה היה פלר פורסייט בסדרה "ההגדה לבית פורסייט" בעיבוד משנת 1967 של ה-BBC לספריו של ג'ון גולסוורתי.
ב-1973 הופיעה המפשייר שוב על מסכי הטלוויזיה בארצות הברית לצדו של קירק דאגלס בעיבוד מוזיקלי ל"ד"ר ג'קיל ומיסטר הייד". מ-2000 עד 2005 השתתפה בסדרה "בחזרה לאחוזת העמק" בתפקיד מולי מקדונלד. ב-19 בנובמבר 2011 שיחקה כקייטלי נורת'וויק בסדרה הרפואית "Casualty" לצידו של מייקל ג'ייסטון.
ב-1992 הופתעה על ידי מייקל אספל במלון ריץ והוקדשה לה תוכנית "חיים שכאלה". היא זכתה בפרס אמי על תפקידיה ב"ההגדה לבית פורסייט" (1970), "הצ'רצ'ילים הראשונים" (1971), ו"יריד ההבלים" (1973). עוד שיחקה בתפקידים ראשיים בסדרות "משפחת פאליסר" (על פי ספריו הפוליטיים של אנתוני טרולופ), "דברי ימי ברצ'סטר" (שוב על פי רומנים מאת טרולופ) וב-"Coming Home" בכיכובם של ג'ואנה למליי ופיטר אוטול. ב-1997 שיחקה בתפקיד "מאדאם" המתגוררת בבית מלון בסדרת הדרמה "The Grand".
המפשייר הופיעה על במות התיאטרון ושיחקה בתפקידים ראשיים במספר רב של מחזות. ב-2007 שיחקה במחזה פורץ הדרך "The Bargain" על מפגש בין רוברט מקסוול לאמא תרזה. ב-2006 ו-2007 שיחקה את הפיה הטובה במחזה קומי מוזיקלי , בתיאטרון ניו וימבלדון ובתיאטרון ניו ויקטוריה בווקינג. ב-2008 הצטרפה ללהקה קטנה של שחקנים שגילמו באותו מחזה דמויות משני דורות שונים. בפסטיבל התיאטרון של צ'יצ'סטר גילמה את ליידי קתרין צ'מפיון-צ'יני במחזה "המעגל" מאת סומרסט מוהם בקיץ 2008, אחרי שהופיעה ב-1976 באותו מחזה כאליזבת צ'מפיון-צ'יני (כלתה של ליידי קתרין).

חיים אישיים

בין השנים 1967 ל-1974 הייתה המפשייר נשואה למפיק הקולנוע הצרפתי פייר גראנייה-דפאר. לבני הזוג בן כריסטופר ובת לורן. משנת 1981 היא נשואה לאמרגן סר אדי קולוקונדיס. היא חיה בבדפורד, אנגליה. היא ויתרה על קריירת המשחק כדי לטפל בבעלה החולה בדמנציה.
גבאי

גבאי (לעיתים נקרא שַמָּש) הוא כינוי לאדם שמנהל את ענייני בית הכנסת, והוא אחראי על ניהול הצדדים הלוגיסטיים וסדרים נוספים, כמו קביעת זמני תפילה, ניהול התפילות, מינוי שליחי ציבור (חזנים), וקוראים בתורה, חלוקת העליות והכיבודים השונים.

היסטוריה

המילה "גבאי" בלשון חכמים מתייחסת למי שממונה על גביית כספים לכל מטרה שהיא, ובדרך כלל הכוונה היא לגובה-מכס מטעם השלטון. השימוש המודרני התפתח מהמשמעות הספציפית יותר של "גבאי צדקה", שכן בעבר עיקר תפקידו של הגבאי היה איסוף תרומות עבור עניי הקהילה. גם כיום מסייעים גבאי בתי כנסת בשליחת תרומות הנאספות במשך השנה עבור מוסדות חינוך לימוד תורה ומפעלי חסד ובעיקר במגביות הנערכות באמצעות קופות פדיון כפרות וזכר למחצית השקל אחת לשנה.
בעבר היה הגבאי אחראי לסדר את האנשים שאין להם מקום לאכול וללון בשבת, אצל אלה שהיו מסוגלים לארח אותם.
דן הופנר

דן הופנר (7 במרץ 1921 - 20 באפריל 2000) היה צייר ואמן, מנהל בצלאל במשך חמש עשרה שנים.

ביוגרפיה

נולד בגרמניה והתגורר בלייפציג. בשנת 1936 עלה עם עליית הנוער לקריית ענבים. לאחר שנפצע במרד הערבי הגדול, למד בעזרת מלגה של הסוכנות היהודית במחלקה הגרפית של בצלאל החדש, אצל מרדכי ארדון, משנת 1938 ל-1941. אחר כך החל ללמד בבתי ספר תיכונים, בהם תיכון חדש. בשנות החמישים החל ללמד ב'מדרשה למורים לציור' ואחר כך מונה למפקח במשרד החינוך על הוראת הציור בתל אביב.
בקיץ 1964 מונה למנהל בצלאל במקום פליקס דרנל, תפקיד בו כיהן עד 1979. במהלך כהונתו בית הספר גדל והתגבש במתכונתו הנוכחית, וקיבל הכרה אקדמית.
חדיד (בית חרושת)

"חדיד" היה בית החרושת המודרני הראשון בארץ ישראל לייצור סבון משמן.

רקע

בשנת 1903 הגיע המהנדס נחום וילבושביץ (וילבוש) לארץ, אחד התחומים שעניין אותו היה כבישת שמן זית, הוא גילה שהתהליך נעשה בבתי הבד בארץ ישראל בצורה מכנית על ידי מכבשי עץ, ולכן הציע להקים מפעל בו יפיקו שמן בתהליך של "כבישה חמה" בתהליך כימי העושה שימוש בבנזין.
מאחר ששמן מכבישה חמה נחשב איכותי פחות, ומחירו נמוך יותר מאשר שמן מכבישה קרה, הציע וילבושביץ להפיק הפקה משנית של שמן מגפת (פסולת הזיתים שנשארת אחרי שכובשים אותם בכבישה קרה). על מנת להרחיב את הידע בנושא, וכן על מנת ליצור קשרים מתאימים עם ספקי ציוד, נסע וילבושביץ (שהספיק בינתיים להחליף את שמו לוילבוש) ב-1905 לצ'כוסלובקיה.

רכישת הקרקע

חובבי ציון מצאריצין (וולגוגרד דהיום), שנענו ליוזמתו של וילבוש, רכשו 100 דונם מבנק אפ"ק חלק מ-2400 דונם שרכש הבנק מהכפר דיר טריף ב-1904, והחלה הקמת בית החרושת "חדיד".

מקור השם

שם בית החרושת נלקח מתל חדיד הסמוך, הידוע בתולדות ישראל, מקום מושבם של שבי ציון כנזכר בתנ"ך, עיר חשמונאית, יישוב יהודי שנלכד בימי המרד הגדול ומקום מושבם של חכמים והתנא רבי יקים איש חדיד בתקופת המשנה. בתקופה מאוחרת יותר שכן עליו הכפר הערבי חדיתה.

הקמה ותפעול

המיקום נבחר בזכות קיומם של מטעי זיתים ובתי בד רבים באזור. בתי הבד סיפקו את הגפת לייצור השמן. בבית החרושת הועסקו בין 50 ל-80 פועלים יהודים. בינואר 1906, עם הגעת כל המכונות מאירופה החל הייצור במפעל. העונה הראשונה, שבתחילתה הופקו מ-260 טונות גפת רק כ-10% שמן, לא הייתה רווחית במיוחד. לקראת סוף העונה ירד עוד שיעור השמן המופק. איכרים מפתח תקווה ורחובות העבירו גפת כחומר גלם לבית החרושת.
בית החרושת חדיד לא היה רווחי והצליח למצות רק כ-10 אחוז שמן מהגפת, ולכן נסגר.

בסביבה הקרובה

בסמוך לבית החרושת, הקים ישראל בלקינד בשנת 1905, על שטח של 50 דונם, שרכש מן הקק"ל, בית ספר ליתומי הפרעות ברוסיה (פרעות "המאות השחורות" ופרעות קישינב), על פי חזונו - "יוקם בית ספר שהשפה העברית בהוראה, בעבודה ובבית - היא הציר שעליו יסבו חיי בית הספר והם יגדלו לאכרים עבריים בריאים ברוחם ובנפשם" אולם בית הספר שנקרא "בית הספר הלאומי לעבודת האדמה - קריית ספר" שרד רק שנה אחת ונסגר מחוסר תקציב לקיומו.
סמוך למפעל, על שטח שרכשה קק"ל שתלו עצי זית, עצים אלו היו ראשיתו של "יער הרצל", בשמו הנוכחי - יער בן שמן.

סגירת המפעל

לאחר סגירת המפעל הועבר חלק מהציוד והמכונות ששימשו את בית החרושת למפעל "עתיד" (לימים בית חרושת שמן).
על חלק מאדמותיו הוקמה ב-1909 החווה החקלאית הלאומית בן שמן שנסגרה במהלך מלחמת העולם הראשונה.
ב-1911 הקים בוריס שץ ליד המפעל הנטוש את "מושבת בצלאל" כפר לצורפים מעולי תימן. אולם גם כפר זה ננטש במהלך מלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1915 נשרף בית החרושת.
ב-1919 הקימו במקום תחנת ניסיונות חקלאית, ובצידה הוקם מושב בן שמן. סמוך למושב ייסד ד"ר זיגפריד להמן ב-1927 את כפר הנוער בן שמן הקיים עד היום. ב-1936 הוקם על שטח המפעל משק פועלות.
עדיין ניתן לראות במקום שרידים לבית החרושת ושכונת הצורפים.
יצחק שמואלי

יצחק שמואלי (1941 – 1994) היה אמן ישראלי שעסק בתחומי הפיסול, הציור ועיצוב המוצר.

קורות חייו

שמואלי נולד בבגדד שבעיראק, שמיני למשפחה של עשרה ילדים. אביו, אהרון מועלם, היה מנהל בית ספר ודמות ידועה בבגדד. אמו, ויקטוריה, הייתה נצר של משפחת שלמה-דוד. משפחתו עלתה לישראל ב-1950, והתיישבה בבת ים. שמואלי למד בפנימיית נווה הדסה. בגיל 16 עזב את בית הספר ועבר לגור עם דייגים בחוף אילת, שם החל לצייר.
הוא שירת בחיל הים, שם חבר למפקדו המשורר איתן איתן ממושבת כנרת, חברות שנמשכה עד סוף חייהם. לאחר סיום שירותו צבאי הפליג בצי הסוחר במשך ארבע שנים. בכל המקום שספינתו עגנה, ביקר בגלריות ומוזיאונים במטרה להבין וללמוד על תרבויות שונות, ובכך לפצות על שהחסיר בחינוך פורמלי.
באחד הימים, כאשר ספינתו עגנה באילת, פגש את צוות הסרטה של "חור בלבנה" והצטרף אליהם כניצב. מפגש זה עם אנשי הבוהמה התל האביבית הוביל אותו לבית הקפה הידוע כסית, שם התוודע לאמנים כגון אורי זוהר, שמוליק קראוס, יצחק דנציגר, ​​אלכסנדר פן, יגאל תומרקין, חיים חפר, איצ'ה ממבוש, דן בן אמוץ, עמוס קינן, אורי ליפשיץ ועוד רבים אחרים. בכסית הציג ציור שמן מופשט שפתח לו את הדרך לתערוכה קבוצתית של אמנים צעירים בבית הלנה רובינשטיין בשנת 1965, את התערוכה אצר חיים גמזו.
באותה שנה הכיר את חייקה, ציירת ומעצבת במשרד האדריכלים אריה שרון. הם נישאו ונולדו להם שלושה ילדים: ערן (צייר), יעל (ציירת, פסלת, מעצבת) והד (פסל). הוא החל לפסל בחצר הבית ששכרו בבת ים, ובתום מלחמת ששת הימים עברו לתל אביב. סדנת הפיסול שהקים ברחוב בן יהודה 154, הייתה מוקד עלייה לרגל לאמנים צעירים.
בשנת 1975 עזבו את תל אביב כדי להשתקע בעין הוד.
הסקרנות הטבעית ופתיחות מחשבתית הובילו אותו לחפש פתרונות יצירתיים, כך המציא רשת פלסטיק למטרות הגנה בים, פיתוח עליו רשם פטנט. אותה רשת שימשה גם לבניית פארקים לילדים.
משנת 1965 עד 1994, תכנן והקים מעל מאה פסלים סביבתיים. משנת 1994 ועד 1998 הוזמנו וניבנו באתרים שונים בארץ 12 פסלים סביבתיים על פי דגמים שהוא השאיר בסדנתו.

פרסים

פרס ראשון, תחרות יד ושם.
שני פרסים, תחרות לעבודות ציבוריות שמומנו על ידי משרד הבינוי והשיכון והמועצה לארץ ישראל היפה.
אלן נאן מיי

ראשית דרכו

אלן נאן מיי נולד בשנת 1911 בעיירה קינגס נורטון (Kings Norton) שליד העיר ברמינגהאם במרכז אנגליה. כבן לאב עסק ביציקת כלי נחושת. מנעוריו היה תלמיד מצטיין. בשנת 1930 החל ללמוד לימודי פיזיקה באוניברסיטת קיימברידג'. מיי היה אוהד של ברית המועצות והקומוניזם והצטרף למפלגה הקומוניסטית הבריטית. בגמר לימודיו בשנת 1936 ביקר בעיר לנינגרד בברית המועצות.

בימי מלחמת העולם השנייה

בשנת 1939, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, החל מיי לעבוד במיזם סודי של פיתוח המכ"ם בסאפוק, ולאחר מכן בבריסטול במיזם שנועד לפתח שיטות לצילום חלקיקים רדיואקטיביים. בהמשך צורף לצוות של אוניברסיטת קיימברידג' שעסק בפיתוח כור אטומי המבוסס על מים כבדים. מיזם זה שולב בפרויקט מנהטן האמריקאי לפיתוח פצצת האטום ובשנת 1943 יצא הצוות לקנדה לפעול בבניית כור אטומי ליד אוטווה.
בשנת 1940 חדל כבר מיי להיות חבר במפלגה הקומוניסטית, אך משנחשף לדוח"ות אודות האפשרות שגרמניה תהיה מסוגלת לבנות פצצת אטום, אזי למרות שלא היה יותר חבר במפלגה הקומוניסטית, האמין כי יש לחלוק את המידע על פיתוח הנשק הגרעיני עם ברית המועצות, בעלת בריתה של בריטניה במלחמה. הוא עשה זאת בכך שסיפק דוגמאות של אורניום-235 ו-אורניום-233 ללויטננט פאבל אנגלוב, איש הגה-אר-או, המודיעין הצבאי בקנדה. כמו כן צילם מיי מסמכים סודיים, כולל מסמכים אמריקאיים והעבירם לאיש הקשר. לאחר סיום המלחמה בספטמבר 1945 שב מיי לבריטניה. עוד בקנדה תדרך אותו איש הקשר, בדבר הסידורים להמשך המגעים החשאיים עם המודיעין הסובייטי שיתקיימו ליד המוזיאון הבריטי לונדון.

משפטו

ב-5 בספטמבר 1945 ערק למערב איגור גוזנקו, פקיד הצופן בשגרירות ברית המועצות באוטווה בירת קנדה, וחשף את פעולות הריגול הסובייטי במדינות המערב. גילוייו הובילו למעצרו של מיי במרץ 1946 ולחקירתו על ידי ה-MI5, שירות הביטחון הבריטי. בחקירתו הודה לבסוף כי ריגל לטובת הסובייטים. מיי הועמד לדין בלונדון באשמת ריגול, וב-1 במאי 1946 נדון על פי הודאתו לעשר שנות מאסר עם עבודת פרך. לאחר שש שנות מאסר שוחרר מיי ממאסרו בשנת 1952 בגין התנהגות טובה. עם שחרורו הצהיר כי העביר את המידע לסובייטים משום שראה בכך "תרומה לביטחון האנושות".

שארית חייו

לאחר שחרורו לא הצליח מיי להשיג משרה באחת האוניברסיטאות בבריטניה. בשנת 1963 הוא מצא משרה באוניברסיטה של גאנה בעקבות המלצה של ג'ון דזמונד ברנל. ברנל, קריסטלוגרף ופיזיקאי שייעץ לגאנה להקים את רשת החינוך הגבוה לאחר קבלת העצמאות מבריטניה, היה שותף לדעותיו הפוליטיות של מיי. מיי הועסק באוניברסיטה של גאנה כפרופסור לפיזיקה. בשנת 1978 חזר לבריטניה. אלן נאן מיי נפטר בשנת 2003. עד למותו לא הביע כל חרטה על פעולות הריגול שלו.
כבידה

כְּבִידָה (גְּרָוִויטַצְיָה) הוא אחד מהכוחות הבסיסיים בטבע; כוח משיכה פועל בין גופים בהתאם למכפלת המסות שלהם ומרחקם אחד מהשני. (המונח "כוח הכובד" מתייחס בדרך כלל לכוח בו כדור הארץ מושך אליו עצמים על פני שטחו).
חוק הכבידה האוניברסלי שנתגלה ונוסח על ידי סר אייזק ניוטון קובע כי כל שני גופים בעלי מסה נמשכים זה לזה ביחס ישר למכפלת מסותיהם, וביחס הפוך לריבוע המרחק ביניהם. חוק זה תוקן על ידי אלברט איינשטיין במחצית הראשונה של המאה ה-20 בהתאם לעקרונות תורת היחסות הכללית, הקובעים שכבידה היא כוח מדומה שהוא תוצאה של עיקום המרחב. מהתיקון נובע בין היתר כי חלקיקים חסרי מסת מנוחה (לדוגמה פוטונים) מושפעים מכבידתם של גופים אחרים.
פמיניזם זה לכולם

תוכן

הספר מתאר את המאבקים והאתגרים העומדים בפני התנועה הפמיניסטית. הוא גם מציב תמיכה בהשתתפותם של גברים בתנועה, בטענה שאם המטרה של הפמיניזם הוא לקיים עולם חופשי מסקסיזם, הדבר אפשרי רק אם גם נשים וגם גברים יאמינו בכך ויילחמו עבור זה.
הוקס מתארת את החברה הפטריארכלית כמבוססת היררכיות - כוחם של גברים על נשים, של מנהלים על כפיפיהם, ושל הורה על ילדו, וטוענת שמערכות יחסים שנבנות על "הקרקע העקומה" הזו נועדים לכישלון. כדי להגיע למקום של שינוי חברתי-מערכתי, היא כותבת, על כולנו ללמוד דפוסי חשיבה לא-סקסיסטיים, ולשם כך צריך להשקיע בחינוך מגדרי גם לבנים וגם לבנות. באופן הזה יוכלו הילדים לפתח חשיבה אנטי-סקסיסטית, ולרבות הימים, לייצר חברה בה גברים ונשים הם שווים בפועל, ותהיה להם האפשרות לבנות יחסים כנים, מלאים, ומחויבים שלא עוותו על ידי אי-השוויון המובנה בפטריארכיה.
הוקס מספקת סקירה של ההיסטוריה הפמיניסטית, כולל הצלחות וכשלונות, ומגדירה את המטרה העיקרית של התנועה כהחלפת השיטה הפטריארכלית בשיטה שלא מבוססת שליטה גברית וסקסיזם, ומתארת את היתרונות שכל החברה תרוויח מכך. בנוסף, היא מפרקת את המטרות של הפמיניזם לקטגוריות משנה, שכל אחת נחוצה להצלחת הכלל, ומנתחת אותן. סוגיות כמו מעמדיות וגזענות, למשל, מקושרת בקשרים הדוקים לפמיניזם, וחברה שוויונית מבחינה מגדרית לא תוכל להתקיים אם לא ימוגרו גם היררכיות מבוססות גזע ומעמד.
הוקס מסבירה גם מה הפמיניזם אינו: הפמיניזם אינו מאבק שנועד להצלחת לתת-קבוצה אחת של נשים, הפריבילגיות מביניהן (לבנות, ממעמד גבוה), אלא שהוא נועד להיטיב עם כל הנשים והגברים באשר הם; הפמיניזם אינו תנועה לסבית, שוויון מגדרי ייטיב גם עם אנשים להט"בים כמו שהוא ייטיב עם סטרייטים.
לבסוף, הוקס מעודדת נשים לבדוק את חייהן האישיים כדי להגיע להבנה טובה יותר על מקומה במערך הפטריארכלי.
Shalom

הפקה

לאחר כשלוש שנים של עבודה פוריה ומוצלחת בישראל (עם השלושרים, אריק איינשטיין וחבורת לול) החליט חנוך לנסות את מזלו בחו"ל ובסוף 1970 עבר (ביחד עם אשתו ליהי ובתו מאיה) להתגורר בעיר המרכזית בתעשיית המוזיקה של אז - לונדון. לאחר כמה חודשי התארגנות הצליחה ליהי חנוך ליצור קשר עם דיק ג'יימס, בעליה של חברת התקליטים DJM Records (והמו"ל של שירי הביטלס בעבר ואלטון ג'ון עד שנת 1976). לאחר שהתלהב מהשירים ששמע, החליט ג'יימס להחתים את חנוך על חוזה הקלטות. תוך זמן קצר כתב שלום חנוך בעצמו מילים באנגלית ל-11 מלחניו (לאחר שלא היה מרוצה מהכותבים שהוצמדו לו) ונכנס להקלטות. ג'יימס גייס את המפיק קפלן קיי, המעבד רוברט קירבי ואת טובי נגני האולפן של אותה תקופה, בין היתר: כלב קוואי, דייב גלובר, איאן דאק ורוג'ר פופ (שהתפרסמו על עבודתם עם אלטון ג'ון בסוף שנות ה-60).
האלבום כלל חידושים באנגלית לשיריו של חנוך עם אריק איינשטיין: הקטע האינסטרומנטלי "פלסטלינה" הפך ל"End of the Road", "אבשלום" הפך ל"Here & Now", "אל תוותרי עליי" ל-"Take Off My Shoes" ו"מאיה" תורגם לאנגלית. בנוסף כתב שירים חדשים: "Peaceful Love" (שהפך בשנת 1976 ל"אהבה שקטה" של להקת תמוז), "You Do Need Sleep" (שהפך כעבור 26 שנה ל"מת לישון" והופיע באלבומו של חנוך ערב ערב), "So Long", "Never Kissed the Sun", "God Knows", "Lihi's Song" והשיר שהיה אמור להפוך ללהיט "Under Tropical Moon Light".
למרות הביקורות הנלהבות של מגזיני המוזיקה באנגליה, האלבום לא הצליח מסחרית ודיק ג'יימס (ששילם משכורת חודשית לחנוך) ביטל את החוזה ביניהם. עד שנת 1973 ניסה חנוך לעניין חברות תקליטים בצרפת ובאנגליה אך לאחר שנכשל, חזר לישראל והקים, יחד עם אריאל זילבר, את להקת תמוז. האלבום מעולם לא עבר לפורמט דיגיטלי, כיום קיימים עותקים בודדים ממנו על ויניל על הוא כולו נגיש ביוטיוב.
החדר הירוק (הבית הלבן)

החדר הירוק (באנגלית: The Green Room) הוא אחד מחדרי הקומה הראשונה של הבית הלבן - משכנו של נשיא ארצות הברית המצוי בוושינגטון. חדר זה משמש למטרה של אירוח, ולאורך השנים מקושט בגוונים של ירוק.
החדר הוא חדר רבוע, שאורכו 8.5 על 6.7 מטרים, ולו שש דלתות הפונות אל מסדרון הצלב (Cross Hall), החדר המזרחי, האכסדרא הדרומית והחדר הכחול.

ריהוט

החל מתקופת כהונתו של קלווין קולידג' מקושט החדר הירוק בסגנון ריהוט פדרלי.
בשנת 1971 שופץ החדר, וקירותיו כוסו בבד משי ירוק, אשר נבחר על ידי ג'קלין קנדי בשנת 1962 ולא הותקן בשעתו בשל הירצחו של בעלה, הנשיא ג'ון פיצג'רלד קנדי. בדים אלו עוטרו בדוגמאות בצבעי בז', ירוק ואלמוג, על פי סגנון שהיה נפוץ במאה ה-19.
לכרכובים הסמוכים לתקרה, העשויים עץ ומעוטרים בזהב, צורת סמל ארצות הברית - עיט, שהיה מוטיב מקובל בתקופה הפדרלית של עיצוב הבניין.

שימושים לאורך ההיסטוריה ואירועים היסטוריים

ג'יימס הובן, אדריכל הבית הלבן ייעד חדר זה להיות "חדר האוכל" של המשפחה הנשיאותית. תומאס ג'פרסון שהשתמש בחדר כחדר אוכל כיסה את רצפתו בבד ירוק לשם הגנה עליה, ומאותו מועד החל החדר להיות מכונה "החדר הירוק", אך לא באופן רשמי. נשיאים מאוחרים יותר השתמשו בחדר כחדר אירוח. ג'יימס מונרו השתמש בחדר לצורך משחקי ויסט, ובתקופת כהותנו נקרא החדר "חדר הקלפים". החל מתקופת כהונתו של ג'ון קווינסי אדמס כונה החדר "חדר ההסבה הירוק" באופן רשמי.
בחדר זה חתם הנשיא ג'יימס מדיסון על הכרזת המלחמה הראשונה של ארצות הברית - מלחמת 1812.
בית הקברות לחיילים הגרמנים בנצרת

תולדות האתר

במהלך מלחמת העולם הראשונה השתכן ליד בית החולים בית חולים שדה גרמני, וכחמישים חיילים גרמנים שנפטרו בו נקברו בקרבת בית החולים האזרחי. חללים גרמנים רבים אחרים נקברו באתרים פזורים שונים בארץ ישראל.
ב-1928, בהתאם לתנאי חוזה ורסאי, הגיעה ממשלת המנדט להסכם עם הקונסול הגרמני בארץ ישראל על הקמת בית קברות מרכזי שבו ייקברו כל החללים הגרמנים שנפלו בארץ ישראל (למעט אלו שנקברו בתחומי בתי קברות צבאיים בריטים). 
ב-1934 רכשה ממשלת המנדט את השטח עבור בית הקברות והוא הוחכר לגרמניה ל-999 שנים. הוועדה הגרמנית לקברי מלחמה נטלה על עצמה את מימון בניית בית הקברות, שתוכנן על ידי האדריכל רוברט טישלר. בית הקברות נחנך ב-30 ביוני 1935. שרידי החיילים הגרמנים נאספו מרחבי הארץ והובאו לקבורה מסודרת במקום. חלקת הקבורה של החיילים הגרמנים שליד בית החולים הושארה על כנה.
בית הקברות סבל עם השנים מנזקים עקב הקרקע הלא יציבה שתחתיו, מרעידות אדמה שהתרחשו באזור וכן ממעשי גנבה וונדליזם.
ב-1967, לאחר כינון יחסים דיפלומטיים בין ישראל לגרמניה, שופץ בית הקברות, והוא שופץ שוב ב-1982.

בית הקברות

בית הקברות שוכן במעלה גבעה בתחומו של בית החולים האיטלקי, בשטח של 1,200 מטרים מרובעים. עובדי בית החולים מתחזקים את המקום. הכניסה לבית העלמין אפשרית רק דרך בית החולים, והוא נמצא בתוך בית העלמין של מנזר בית החולים "המשפחה הקדושה". 
מגדל ובו פעמון שהובא מגרמניה הוקם במקום, ועל קירותיו הפנימיים נתלו צלבים העשויים ממדחפי אווירונים. 
מאז 1984 מארגנת שגרירות גרמניה בישראל טקס אזכרה שנתי בבית הקברות.
קוזאק הנגזל

"קוֹזָאק הנגזל" (או "זעקת הקוזאק הנגזל") הוא ביטוי עברי שמקורו ביידיש, המתאר מצב שבו גורם שמבצע עוול מציג עצמו כקורבן לעוול. לדוגמה: שודד דרכים המתלונן על כך שאחרים שודדים אותו.
מקור הביטוי ביחסים המיוחדים שהיו בין היהודים באיחוד הפולני-ליטאי ובאימפריה הרוסית לבין הקוזאקים:
הקוזאקים עסקו פעמים רבות בשוד. הם שירתו ביחידות פרשים לא-סדירות בצבא הפולני ואחר כך בצבא הרוסי. בעת שירותם בצבא פגעו לעיתים קרובות ביהודים והשם "קוזאק" הפך בעברית שם נרדף לפושע שרצח, אנס ושדד יהודים (ראו למשל גזירות ת"ח ת"ט). מבחינה שכזו, הצירוף בין המילה "קוזאק" ובין תואר השם "נגזל" היה בחזקת אוקסימורון.
בעברית ישראלית זוכה ביטוי זה לפופולריות, במיוחד בשימוש כלפי אישים רבי-כוח או מוסדות גדולים המתלוננים על עוולות כביכול שנעשו להם על ידי יריבים חלשים מהם.