google/wiki40b huggingface dataset:
משה ספדיה

ביוגרפיה

ספדיה נולד בחיפה למשפחה ממוצא יהודי-חלבי, ובגיל צעיר עברה משפחתו למונטריאול שבקנדה. הוא למד אדריכלות באוניברסיטת מקגיל במונטריאול ואת התמחותו עשה תוך עבודה אצל האדריכל הנודע לואיס קאן בפילדלפיה. בפרסומו הגדול הראשון זכה כאשר פרויקט "הביטאט 67'" (Habitat '67), אותו תכנן כעבודת המאסטר שלו, נבחר להיבנות במסגרת התערוכה העולמית "אקספו 67'" במונטריאול.
לאחר מלחמת ששת הימים משפחתו של ספדיה הייתה מהראשונות להתיישב ברובע היהודי של העיר העתיקה בירושלים. הוא תכנן את הקומפלקס של ישיבת פורת יוסף ואת המרחב בין רחבת הכותל המערבי והרובע היהודי, הציע עיצוב מחדש של רחבת הכותל המערבי והשתתף בתחרות על עיצוב רחוב היהודים ברובע היהודי. בשנת 1974 החליטה ועדת שרים למנות ועדה של אדריכלים לדון בתוכניתו לעיצוב מחדש של רחבת הכותל המערבי, אולם בסופו של דבר התוכנית נגנזה, בין השאר בגלל התנגדות של חוגים דתיים.
בשנת 1976 החל ספדיה ללמד אדריכלות באוניברסיטת הרווארד שבמסצ'וסטס, אשר בקרבתה הקים את משרדו הראשי. הוא מחזיק במשרדים בבוסטון, בטורונטו ובירושלים. ביולי 1978 התמנה לראש מחלקת בינוי ערים בהרווארד.
בשנות ה-70 נבחר ספדיה להיות חלק מן הצוות המתכנן של מתחם ממילא בירושלים, בפרויקט שיקום רחב היקף של שכונת הגבול המוזנחת, שלאחר איחוד ירושלים בעקבות מלחמת ששת הימים מצאה עצמה בלב העיר ומקשרת בין העיר העתיקה לירושלים המערבית. תוכניתו של ספדיה הייתה שנויה במחלוקת, היות ששיקמה מעט מאוד מן המבנים המקוריים וכללה בעיקר את הריסת השכונה תוך פינוי תושביה, והקמת פרויקט נדל"ן יוקרתי על חורבותיה. ביצוע התוכנית התעכב והתארך שנים רבות מסיבות שאינן קשורות לספדיה, ורק בשנת 2011 הושלם.
בשנות ה-90 נבחר ספדיה לתכן את החלק האווירי של פרויקט נתב"ג 2000, שהושלם בשנת 2004. כמו כן תכנן את מבנה המוזיאון החדש ביד ושם, שנחנך בשנת 2005 והשתתף בתכנון העיר מודיעין. שמו של ספדיה נכרך גם בתוכנית ספדיה השנויה במחלוקת; תוכנית מתאר עירונית להרחבת העיר ירושלים מערבה. לתוכנית קמו מתנגדים רבים, בעיקר מצד גורמי שמירת הנוף והטבע, המתנגדים לכירסום בשטחים הפתוחים והירוקים שבמערב העיר. לבסוף בוטלה תוכניתו של ספדיה.
עבודותיו האחרות של ספדיה פזורות ברחבי העולם, רבות מהן בקנדה ובארצות הברית, וכוללות מבני ציבור, פרויקטים למגורים ומיזמי תיירות.
בשנת 2015, הוא זכה במדליית זהב על מפעל חיים מהמכון האמריקאי לאדריכלות. ב-2019 זכה בפרס וולף.
עמירם תמרי

עמירם תָּמָרי (טַיטֶלמן) (22 במרץ 1913 – 3 ביולי 1981) היה צייר ומאייר ישראלי. חתן פרס דיזנגוף לציור לשנת 1941.

ביוגרפיה

תמרי נולד באביב 1913 בחדרה, בנם של צפורה בת נחמן קיפֶּר מרוסיה (אחותו של המחנך משה נחשון (קיפר)) ומיכאל תמרי-טַיטלמן, איש הפועל הצעיר.
גדל בתל אביב.
למד באקדמיית גרנד שומייר (Académie de la Grande Chaumière) ובאקדמיה ז'וליאן בפריז.
נהג לצייר תמונות שמן של נופים והווי ארץ ישראל בסגנון שהגיע לעיתים אל הציור המופשט ואף נגע בקוביזם. זכה בפרס דיזנגוף לציור ב-1941. הציג תערוכות יחיד ברחבי הארץ. כן אייר ספרי ילדים של הוצאת גדיש, ובין היתר את הספר "חסמבה בקרבות רחוב בעזה", שיצא בשנת 1957.
היה מורה לציור בסמינר לוינסקי ובבית הספר לדוגמה בתל אביב.
היה נשוי לחנה לבית שְלִיסֶלְברג ואב לבת.
סלים שבזוחוב

ביוגרפיה

סלים ישב בכלא רוסי למשך שנתיים לאחר שנעצר ב-7 בדצמבר 2007. הוא שוחרר ב-24 ביוני 2009. זמן קצר לאחר מכן הצטרף לאמירות הקווקז. עד שב-12 באוגוסט 2015 נהיה מנהיגה של האמירות.
ב -16 באפריל 2015 הודיעה הוועדה הלאומית למלחמה בטרור (רוסיה) על מותו במבצע מיוחד בנאלצ'יק, אך זמן קצר לאחר שהוועדה הודיעה לתקשורת שבזוחוב נהרג הוציאה הודעה שנייה שבה נאמר שאירעה טעות בזיהוי, ומי שנהרג במהלך אותה פעולה היה הלוחם זאור פרוקופצ'וק.
במשך זמן רב גורלו ומיקומו לא היו ידועים עד שהתקבל מידע במשטרת סנט פטרסבורג כי שבזוחוב מסתתר בעיר. 
ב-17 באוגוסט 2016 נהרג שבזוחוב על ידי כוחות הביטחון הרוסים במהלך פשיטה בדירתו בסנט פטרסבורג.
טריומף אינטרנשיונל

היסטוריה

בשנת 1886 הקימו יוהאן גוטפריד שפיצהופר ומיכאל בראון חברה לייצור מחוכים בהויבך, גרמניה. לאחר הקמת המפעל הועסקו בחברה שישה עובדים. המפעל גדל בקצב מהיר וארבע שנים לאחר מכן הועסקו בו 150 עובדים. בשנת 1894 ייצאה החברה לראשונה מוצרים לאנגליה. בשנת 1902 השתמשו לראשונה בשם המותג "טריומף", שם המזכיר את שער הניצחון בפריז. במהלך שנות העשרים חלה ירידה בביקוש למחוכים והחברה החלה לייצר גם חזיות.
הסניף הראשון מחוץ לגרמניה הוקם בשווייץ בשנת 1933. עם חלוקת גרמניה לאחר מלחמת העולם השנייה נמשכה פעילות החברה בצד המערבי של המדינה, אך למעשה היא נכנסה לקיפאון. במקביל המשיכה החברה להתרחב מבחינה בינלאומית ובשנות החמישים פתחה סניפים בבלגיה, בריטניה, שוודיה, נורווגיה ואוסטריה. בשנות השישים המשיכה ההתרחבות לכיוון אסיה עם פתיחת סניף בהונג קונג. בשנת 1963 נפתח הסניף הראשון ביפן.
בתחילת שנות השבעים העסיקה עמד מחזור המכירות השנתי על 620 מיליון מארק גרמני והחברה העסיקה 22,600 עובדים. המשבר הכלכלי פגע במכירות החברה ואילץ אותה לעבור לעבוד במתכונת של שבוע עבודה מקוצר בן ארבעה ימים. באותו הזמן החלה החברה לייצר מוצרים מבדים קלים יותר דוגמת לייקרה וניילון.
המותג "סלוגי" הושק לראשונה לקראת סוף שנות השבעים. המותג כלל מוצרי הלבשה תחתונה שיוצרו מאחוז גבוה של כותנה. בשנת 1977 העבירה החברה את משרדי המטה לשווייץ, שם הם שוכנים כיום. בשנת 1986 הגיעו מכירות החברה ל-996 מיליון פרנק שווייצרי ומספר העובדים ירד ל-19,000. באותה שנה החלה החברה למכור את מוצריה בסין. בנוסף החלה לייצר בגדי ים, בנוסף למוצרי ההלבשה התחתונה.
רכישת המותגים הצרפתיים HOM ו-Valisère הפכה את טריומף אינטרנשיונל לחברה מובילה גם בתחום ההלבשה התחתונה לגברים והלאנז'רי האיכותי לנשים. בשנת 1995 יצאה החברה במסע פרסום נרחב בו לקחו חלק נעמי קמפבל והלנה כריסטנסן. בשנת 1998 המשיכה ההתרחבות הגלובלית של החברה עם התחלת פעילות בתת-היבשת ההודית. התרחבות החברה נמשכה גם בהעשור הראשון של המאה ה-21 עם רכישת בלדונה (Beldona) המפיצה הגדולה ביותר של הלבשה תחתונה בשווייץ. בהמשך רכשה החברה חברות הפצה גם במקסיקו וארצות הברית.
חברת טריומף אינטרנשיונל AG, שהייתה אחראית על כל עסקי החברה בגרמניה נסחרה בבורסה בפרנקפורט. בשנת 2011 רכשה החברה את מניות המיעוט שהוחזקו בידי הציבור. כיום מוחזקת החברה כולה בידי משפחות בראון ושפיצהופר.
מסילת הרכבת לכפר א-לובן

ההיסטוריה של המסילה

כדי לתמוך בכוחותיהם על קו שתי העוג'ות סללו הבריטים, במהלך המחצית הראשונה של 1918, מסילה צרה (76.2 ס"מ) באורך 20 ק"מ מקרבת תחנת הרכבת כפר ג'יניס מזרחה עד כפר א-לובן שבדרום השומרון. המסילה נסללה בתוך 6 חודשים, אך בעקבות הצלחות הבריטים במהלך ספטמבר 1918 ותזוזת קו החזית צפונה שימשה המסילה למטרותיה המקוריות רק למשך תקופה קצרה, וננטשה עם סיום המלחמה.
ב-1921 הרחיבו הבריטים חלק מהמסילה, מתחנת הרכבת כפר ג'יניס עד למחצבות מצפון ליישוב בית נחמיה, לרוחב תקני של 143.5 ס"מ והיא שימשה להובלת תוצרת מהמחצבות. המשך הקו מזרחה, מהמחצבה עד הכפר א-לובן, נשאר ברוחבו המקורי.
לאחר מלחמת השחרור נזנח הקו, והפסים נלקחו למטרות אחרות.
נכון ל-2015 קשה לזהות את הסוללה שהמסילה עברה עליה. על חלק גדול מתוואי המסילה, לאורך נחל בית עריף, סללה מדינת ישראל כביש. לאורך המסלול אפשר למצוא מספר אתרים הקשורים לקו זה.
מצוק הורני

היסטוריה

שמו של הקרחון ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים. הקרחון נקרא על שם קפטן הארי רי. הורני (Harry R. Horney), מציוותו של אדמירל ריצ'רד בירד במהלך מבצע קפיצה גבוהה של צי ארצות הברית שנערך בין השנים 1946 - 1947.  

לקריאה נוספת

• Edmund Stump, The Ross Orogen of the Transantarctic Mountains, P 107
קרל פרדיננד, ארכידוכס אוסטריה

ביוגרפיה

קרל פרדיננד נולד ב-29 ביולי 1818 בווינה, לארכידוכס קרל, דוכס טשן ולהנרייטה, נסיכת נסאו-ויילבורג בתם של פרידריך וילהלם, נסיך נסאו-ויילבורג ולואיזה איזבלה, רוזנת העיר קירכברג.
בשנת 1836 התגייס קרל פרדיננד לצבא האוסטרי, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-57. בהמשך קיבל קרל פרדיננד את הפיקוד על הרגימנט באיטליה, והשתתף עמו בדיכוי המרידות בפראג בשנת 1848, במהלך מהפכות אביב העמים. בשנת 1859 הועלה קרל פרדיננד לדרגת גנרל, ושירת במורביה ובשלזיה. בשנת 1860 חזר קרל פרדיננד לברנו, ולאחר מכן הועלה לדרגת פלדמרשל-לוטננט. ב-20 בנובמבר 1874 מת קרל פרדיננד בז'ידלוכוביצה שבמורביה, וילדיו עברו תחת אחריותו של אחיו הארכידוכס אלברכט, דוכס טשן.
סמל הודו

סמל הודו הוא עיבוד של כותרת עמוד אשוקה, אשר נמצאת במוזיאון בעיירה סרנאט הסמוכה לורנאסי. עמוד אשוקה, שהמיר דתו לבודהיזם בהיותו מלך במאה ה-3 לפנה"ס הוצב בגן הצבאים כדי לציין את המקום בו סדהארתה גאוטמה (הבודהה) הטיף בראשונה לחמשת תלמידיו הראשונים אודות הדרך של ארבע האמיתות הנצחיות, ה"דהרמה" והסנגהה. במפגש זה נוסד הבודהיזם. ארבעת האריות עומדים גב-אל-גב, מעל סמלי כוח של פיל, סוס דוהר, שור ואריה, המופרדים ביניהם בציור פרח הלוטוס.
בהשטחת הסמל לדו-ממד, האריה הרביעי, האחורי, מוסתר, ולכן נראים רק שלושה אריות. סמל זה מסמל כוח, אומץ וביטחון, אבל יותר מכל מסמל את התקופה היחידה לפני הקולוניאליזם הבריטי, שהודו הייתה מאוחדת תחת שליט אחד.
גם גלגל הצ'אקרה המופיע בדגל הודו מקורו באותו עמוד, כשבמקור היה מוצב מעל האריות וחלקים ממנו נמצאים באותו מוזאון בו נמצאים האריות. הלוטוס עליו עומדים האריות, מסמל בדתות המזרח את מקור החיים, כששורשיו בסחי וראשו בשמיים.
מתחת לסמל, חקוק המוטו הלאומי של הודו, בסנסקריט - सत्यमेव जयते (סאטימבה ג'איאטה, האמת לבדה מנצחת), ציטוט מספרי הקודש ההינדים, האופנישדות.
הסמל מוצג על כל המסמכים הרשמיים של ממשלת הודו, המטבעות והשטרות.
פעמון הדרור (ברלין)

פעמון הדרור (בגרמנית: Freiheitsglocke) הוא פעמון, שניתן במתנה לעיריית ברלין המערבית ב-1950 ביוזמה של ארגון אזרחי אמריקני. הוא ניתן לברלין כסמל למאבק לחירות ונגד הקומוניזם באירופה ובהשראת פעמון הדרור האמריקני שבעיר פילדלפיה. מאז 1950 ממוקם הפעמון בבית עיריית טמפלהוף-שנברג, ששימש כבניין העירייה של ברלין המערבית מ-1948 ועד לאיחוד גרמניה.
היוזמה להעניק לברלין את הפעמון הייתה של הארגון האמריקני הוועד הלאומי למען אירופה חפשית (National Committee for a Free Europe), הארגון אשר הפעיל את רדיו אירופה החופשית. לצורך כך השיק הארגון את הקמפיין "מסע צלב לחירות" (Crusade for Freedom). הקמפיין הושק ביום העבודה ב-1950 על ידי הגנרל אייזנהאואר, ויושב ראש שלו היה הגנרל לושיוס קליי, שנודע כ"אבי הרכבת האווירית לברלין".
הפעמון, עשרה טון משקלו, יוצר בקיץ 1950 בבית היציקה הבריטי ג'ילט וג'ונסטון (Gillett & Johnston). נחרתה עליו הכתובת הבאה (פרפרזה על משפט מנאום גטיסברג של נשיא ארצות הברית אברהם לינקולן): כי עולם זה, בחסדי האל, ייוולד מחדש לחופש.
הפעמון הובא לארצות הברית והובל שם במסע. ראשיתו הייתה בעיר ניו יורק והוא עבר ב-20 ערים נוספות. תושבי ארצות הברית נקראו לתרום כסף למימון היוזמה ולחתום על "הכרזת חירות". בסך הכל נאספו 16 מיליון חתימות שכאלו. חתימות אלו נמסרו לעיר ברלין עם הפעמון ונשמרות מאז שם.
מארצות הברית הובא הפעמון לברלין והותקן בבית העירייה שלה ב-24 באוקטובר - יום האומות המאוחדות. יותר מ-400 אלף מתושבי ברלין גדשו את הכיכר שמול בית העירייה (הקרויה כיום כיכר ג'ון קנדי (John F. Kennedy Platz)) כדי לצפות בטקס מסירת הפעמון. רבע מהם היו תושבי חלקה המזרחי של העיר, שסיכנו עצמם על מנת להגיע לשם. בטקס נכחו קאנצלר גרמניה המערבית קונרד אדנאואר וראש עיריית ברלין המערבית, ארנסט רויטר (Ernst Reuter). הגנרל קליי נשא בו נאום ולחץ על כפתור שהפעיל את הפעמון, שצליליו נשמעו היטב במערב העיר ובמזרחה.
המפלגה הקומוניסטית המזרח-גרמנית כינסה הפגנה רועשת באתר המרוחק מספר קילומטרים מאתר טקס מסירת הפעמון. תועמלני המפלגה גינו את הפעמון וכינו אותו "פעמון המלחמה", "פעמון הרעב" ו"פעמון המוות". אחד מחברי הוועד המרכזי של המפלגה אף הכריז כי "החבל של פעמון המוות יהיה לחבל התלייה של אלו שיצלצלו בו".
מאז התקנתו מצלצל הפעמון מדי יום, בשעת הצהריים, וכן בערב חג המולד, בחצות, ובערב השנה החדשה, גם כן בחצות. הקלטה של הצלצול הושמעה מדי יום א' לקראת שעת הצהרים על ידי תחנת הרדיו ברובע האמריקני במערב ברלין (RIAS) ומושמעת על ידי התחנה שבאה במקומה, DeutschlandRadio Berlin. שידור צלצול הפעמון לווה בקריאה בגרמנית של קטע מתוך "הכרזת החירות" שליוותה את הענקת הפעמון לברלין, מפי שחקני תיאטרון ידועים.
הפעמון צלצל גם במספר הזדמנויות מיוחדות: לרגל נסיון המרד במזרח גרמניה ב-1953, לרגל נסיון המרד בהונגריה ב-1956, בעקבות הקמת חומת ברלין ב-1961 ובעת איחוד גרמניה ב-1990. בשנת 2001 צלצל הפעמון בעקבות פיגועי 11 בספטמבר, ואלפים מתושבי ברלין התכנסו בכיכר ג'ון קנדי כדי להביע את השתתפותם בצער על הפיגועים.
שינה איינגר

ביוגרפיה

איינגר נולדה בטורונטו, קנדה ב-1969. הוריה הם סיקים שהיגרו לקנדה מדלהי. בשנת 1972 עברה המשפחה לפלוגינג בקווינס, ניו יורק, שם אביה יסד מקדש סיקי. כשהייתה בת שלוש אובחנה אצלה מחלת רטיניטיס פיגמנטוזה שגרמה לה להתעוור בהדרגה. כשהייתה בת 10, לא יכלה עוד לקרוא ולכתוב. כשהייתה בת 16, נזדקקה לעזרת כלב נחייה. כיום היא עוורת לחלוטין, ונעזרת במקל הליכה כדי ללכת ממקום למקום.
איינגר קיבלה תואר B.S. בכלכלה מבית הספר וורטון באוניברסיטת פנסילבניה ותואר B.A בפסיכולוגיה ואנגלית ממכללה לאמנויות ולמדעים בשנת 1992 באוניברסיטה זו. בשנת 1997 השלימה דוקטורט בפסיכולוגיה חברתית באוניברסיטת סטנפורד.
אחד ממחקריה המפורסמים עוסק ב"פרדוקס המבחר". בניסוי הציבה עמדה לטעימת ריבה בקליפורניה. בחלק מהעמדות היו 6 סוגי ריבות שונים ובחלק היו 24 טעמים. הסתבר שכאשר היו 6 טעמים אחוז הלקוחות שרכשו את הריבה עמד על כ-30 אחוז, בעוד שכאשר הוצעו 24 טעמים, אחוז הלקוחות שרכשו ריבה עמד על 3 אחוז בלבד.
Juno Reactor

פרויקט הטיל

ההרכב נוצר במקור בשנת 1990 על ידי בן ווטקינס וסטיבן הוולק כפרויקט אמביינט ניסיוני לכתיבת מוזיקה לליווי מופע פסלים אמנותי של הפסלת נורמה פלצ'ר (חברתו של ווטקינס) שנקרא פרויקט הטיל. חלקו העיקרי של המופע היה העתק של טיל צבאי בגובה עשרים מטרים בשם "Juno Reactor" אשר הוצא משימוש אותו ניידה החבורה ברחבי לונדון תוך כדי נגינת מוזיקה של ההרכב ברמקולים - כל זאת במטרה לעורר את מודעות הציבור למלחמה גרעינית. "[זה] היה עשוי בטון כחול ונראה כמו זנב של דינוזאור שיוצא ממנו עשן" - אמר ווטקינס בראיון. בנייתו של הפרויקט נמשכה כחודש אולם המופע ארך שעות בודדות בלבד - עד שהגיעה משטרת לונדון, פירקה את הפסל ולקחה את כולם למעצר. המוזיקה שוחררה לבסוף כאלבומו השני של ההרכב - Luciana.

1993 ואחרי

ב-1993 הוציא ההרכב את הסינגל הראשון "Laughing Gas", אך אלבומם השלישי, Beyond the Infinite, הוא שזכה להצלחה גדולה ואף נחשב לאחד מאלבומי הגואה-טראנס הראשונים. האלבום הרביעי, Bible of Dreams, סימן שינוי בכיוון המוזיקלי - צמצום במקצבי הריקוד תוך הוספת אלמנטים שבטיים. 
ביולי 2006 מתוכנן לצאת מיני אלבום חדש של ההרכב (תחת השם - Superman – the immaculate Crucifixion) בצמוד להשקת הסרט "Brave Story" ביפן. בכתיבת אחת הרצועות באלבום משתתף Ghetto Priest חבר ההרכב Asian Dub Foundation.

מקור השם

יונו הוא שמה של אלה רומאית עתיקה. לפיכך נאמר כי שם הלהקה מסמל "תחנת כוח של הדתות העתיקות". אחד מעיצובי הלוגו של ההרכב הוא בצורת סמל המקושר עם האסטרואיד יונו.
יאן קליין

יאן קליין (בהולנדית: Jan Kasper Klein, נולד ב-8 ביוני 1912) היה מורה להתעמלות בבית ספר בדלפט שבהולנד וחסיד אומות העולם.

פעילותו בתקופת השואה

זמן מה לאחר כיבוש הולנד על ידי גרמניה הנאצית אפשר קליין ליהודי מישה אלקן להתגורר עמו. החל מינואר 1943 אפשר קליין גם לקופץ למים היהודי בוב דנבום (Bob Denneboom), שעד אז הסתתר במקומות מסתור שונים, לגור עמו. באביב 1942, עם תחילת גירושיהם של יהודי הולנד למחנות השמדה, הסתיר בביתו קליין את כל בני משפחתו של דנבום, ובסך הכל 17 יהודים. כדי לתת הסבר משכנע לשכניו בדבר העובדה שהוא מביא ככרות לחם רבים לביתו, סיפר להם קליין שהוא מפעיל עסק לפירורי לחם. בתקופת המלחמה הועסק יאן בהפצת מזון, ועיסוק זה אפשר לו לנוע בחופשיות ברחבי העיר. באמצעות קשריו עם המחתרת ההולנדית האנטי-נאצית הצליח קליין להשיג כרטיסי מזון וכך לספק מזון נוסף למסתתרים. חלק מהיהודים המסתתרים הועברו בחשאי מעת לעת אל בית אמו של קליין בעיר האג.

חשיפתו ומעצרו

ב-16 בפברואר 1944 פשטו הגרמנים על בתיהם של קליין ושל אמו. כולם נעצרו, כולל יאן, גב' קליין ומישה אלקן. רק בוב דנבום נמלט. מבין 19 האנשים שנעצרו, רק חמישה שרדו את המחנות. הוריו של בוב, אחותו ובעלה, נרצחו באושוויץ. חברו של בוב, סימון ווס, נרצח בגרמניה. יאן קליין, שנכלא בדכאו, ואמו, גב' קליין בת ה-65 שנכלאה בווכט, שרדו. מבין היהודים שרדו רק שלושה: מישה, שעלה לישראל לאחר המלחמה; רוזה ווס-רייקסמן, שלאחר מכן נישאה לבוב דנבום; וקרוב רחוק של בוב.

לאחר המלחמה

לאחר המלחמה שב קליין לעבודתו כמורה להתעמלות.

הכרה

ב-1974 הכיר יד ושם בקליין כחסיד אומות העולם.
מנואל (אי)

היסטוריה

במקור נקרא האי בשם "אי הבישוף" (איטלקית "l'Isola del Vescovo"; מלטזית "il-Gżira tal-Isqof"). בשנת 1643 הקימו בו האבירים ההוספיטלרים את בית החולים "לצרטו די סאן רוקו" (Lazzaretto di San Rocco) ששימש כמחנה הסגר, במטרה למנוע חדירת מגיפות דבר וכולירה אל מלטה. ספינות שהגיעו מאזורים נגועים נאלצו לעגון משך מספר ימים לאורך חופו הדרומי של האי כדי להסיר חשש לזיהום. שרידי בית החולים שוכנים עדיין בצידו הדרומי של האי. 
ב-1723 הקים הגראנד מאסטר מנואל דה ויליינה (Manoel de Vilhena) מצודה על האי עבור כ-500 לוחמים, והמצודה כמו גם האי, נקראו על שמו. המצודה הוקמה בצידו המזרחי של האי, הצופה לעבר בירת מלטה, ולטה, והקמתה הסתיימה ב-1755. למצודה תבנית של כוכב בעל ארבעה קודקודים ובמרכזה רחבה גדולה, המוקפת בארקדה בת שתי קומות. חלקים מהמבנה ומהחפירים שבו נחצבו בסלע הבסיס של האי. עוד שכנה במצודה קפלה שהוקמה בסגנון אדריכלות הבארוק והייתה מוקדשת לאנטוניוס מפאדובה.    
במלחמת העולם הראשונה וכן בשנת 1936, שוב פעל בית החולים באי כתחנת הסגר. במלחמת העולם השנייה שימשו האי והמצודה את חיל הים המלכותי וסוללת תותחי נ"מ פרסה סביב המצודה. האי ספג הפצצות כבדות של מטוסי הלופטוואפה, המצודה ניזוקה באורח קשה, ובאחת ההפצצות בחודש מרץ 1942 הקפלה נהרסה לחלוטין. לאחר המלחמה שכנה באי מעין שמורת טבע לא רשמית לעופות מים, אשר תוחזקה על ידי מתנדבים מקומיים ומומנה מכספי תרומות.

האי כיום

המצודה מוקפת ברצועת גן משלושת עבריה שאינם פונים אל הנמל. לאורך חופו הדרומי של האי מעגן יאכטות, ובחלקו המערבי מבנים ומגרשי אחסנה לסירות. עוד שוכן באי "מועדון היאכטות המלכותי של מלטה" (Royal Malta Yacht Club). בסוף שנת 2006 החל שיפוצה של המצודה והוא אמור להסתיים בשנת 2010. קיימות תוכניות שנויות במחלוקת להקמת בתי מגורים בשטחו של האי וכן מתחם למסחר ולתיירות.
אגני-6

תיאור

אגני-6 מתוכנן להיות טיל בליסטי 4-שלבי. אגני-6 צפוי להיות בעל יכולות MIRV, כמו גם MaRV. ראשי נפץ אלו הניתנים לתמרון ייתנו לאגני-6 טווח מורחב, אך טרם פורסם נתון מספרי בנושא. אגני-6 יהיה גבוה מקודמו אגני-5, ותוכנן לעבור ניסוי ראשון ב-2017 ממשלת הודו עדיין לא לאשר את הפרויקט, למרות DRDO השלים כל החישובים התחיל את עבודות הנדסיות.
מטר הפקות

מָטָר הפקות או מטר פלוס היא חברת הפקות ישראלית, בבעלות משותפת של עמי אמיר וחברת מקאן אריקסון. 
החברה החלה לפעול בשנת 1993 בניהולם של אמיר ושל אריק ברנשטיין. בשנת 2000 הצטרפה לחברה חברת ההפקות JCS, תחת השם "מטר פלוס", אך ב-2003 התפרקה השותפות. ב-2007, לאחר שהחברה נקלעה לקשיים ולחובות שנאמדו ב-1.5 מיליון ש"ח לספקים ולבנקים, רכשה חברת הפרסום מקאן אריקסון 50% מן הבעלות בחברה מחזור העסקים של החברה הוערך ב-2007 ב-10 מיליון ש"ח בשנה. בשנת 2011 התפרסם כי השותפות עם מקאן אריקסון פורקה והחברה חזרה לבעלותו של עמי אמיר .
גוזל

גּוֹזָל הוא צאצא של עופות הבוקע מן הביצה במצב בלתי מפותח, בו הוא לא יכול לעזוב את הקן, והוריו מאכילים אותו. יש גוזלים שבוקעים מן הביצה כשעיניהם עצומות והפלומה שלהם דלילה. יש גוזלים הבוקעים במצב שעיניהם פקוחות וכל גופם מכוסה פלומה צפופה.
בעברית המודרנית אפרוח יכול לפרוח מהקן כבר ביומו הראשון, ואילו הגוזל תלוי בהוריו וגוזל מהם את מזונם.
ספרות אורדו

ספרות אורדו ( באורדו : اردو ادب) התפתחה במהלך ההיסטוריה במקביל להתפתחות שפת האורדו. כתבי אורדו עתיקים מכילים בעיקר שירה, במשקלים ייחודיים לשפת האורדו הנקראים ע'זל ונט'ם. בהמשך התפתחו סגנונות כתיבה נוספים, בהם סיפורת וסיפורים קצרים. ספרות אורדו פופולרית בעיקר בפקיסטן, שם אורדו היא השפה הנפוצה, ובמידת מה גם בהודו ובאפגניסטן.

תולדות ספרות האורדו

שפת האורדו התפתחה באזור המהאראשטרה, שם נמצאו כתבי אורדו עתיקים מהמאה ה-14. האזור נשלט במהלך השנים בידי האימפריה העות'מאנית והאימפריה הדוראנית, שמקורה באפגניסטן. שתי התרבויות השפיעו על השפה, שמשלבת מילים בניב סנסקריט ובניב ערבי-פרסי.
אמיר ח'וסרו, משורר ואיש רוח בן המאה ה-13, השפיע רבות על צמיחתה הראשונית של ספרות האורדו, ואף על התפתחות השפה עצמה. אמיר ח'וסרו נחשב לאבי המוזיקה הקלאסית של צפון הודו, וכתב יצירות גם בפרסית ובהינדוסטנית. קולי קוטב אל-מולכ, משורר בן המאה ה-15, היה בין הראשונים שכתב שירה באורדו והגדיר את המשקלים האופייניים לה. הוא ייסד את שושלת קוטב שאהי, ששלטה בדרום הודו משנת 1518 עד 1687.
בין הכתבים העתיקים באורדו בולטים הסיפורים האפיים הנקראים דסתאן. אלה סיפורים ארוכים ומורכבים העוסקים במיסטיקה וביצורים קסומים. העתיקים והמוכרים מסוגה זו הם סיפורי המזה-נאמה או דסתאן-י אמיר המזה, המבוססים על סיפורי עם שמקורם במזרח התיכון, ורבים מהם מספרים על חייו של חמזה אבן עבד אלמטלב.
הסופר והחוקר סייד שמסאללה קאדרי (1885–1953) חשף כתבי אורדו רבים, וכתב ספר על תולדות ספרות האורדו. קאדרי כתב מעל מאה מאמרים בעלי היבטים היסטוריים וספרותיים של תרבות האורדו, בהם ספר היסטורי המתעד את מערכת היחסים בין ערבים דוברי אורדו לבין עמים אחרים, בעידן שלפני האסלאם.
מוחמד איקבאל (1877–1938) היה פילוסוף, משורר, מיסטיקאי ופוליטיקאי, הנחשב בעיני רבים לאבי התנועה הלאומית הפקיסטנית, ולאחד הסופרים הבולטים בשפת האורדו.

רומנים

רומנים בשפת האורדו החלו לצאת לאור במאה ה-19. בתחילה הם התמקדו בחיי העיר, ובהמשך שיקפו גם את אורח החיים הכפרי. חלוקת הודו בשנת 1947 השפיעה רבות על ספרות האורדו, ובולטים בה דיונים בנושאי זהות לאומית והיחס לפליטים, שנבעו מתוכנית החלוקה.
לקראת סוף המאה ה-20 דעך העניין באירועים היסטוריים, וקם דור חדש של סופרים צעירים הכותב על החיים המודרניים. עם זאת, השפעת האירועים ההיסטוריים עדיין ניכרת. למשל, בספר של פיע'אם אפאקי משנת 2011 הוא מתאר את המתח בו מצוי סופר צעיר, אזרח הודו בן ימינו, המאוכזב מהחברה ההודית וממצבה העגום של הדמוקרטיה במדינתו. הוא נודד למדבר ומת שם, לאחר שהעלה את כתביו באש.
כתיבתו של הסופר הבריטי ויקרם סת מושפעת מסופרי אורדו בני המאה ה-20.

סיפורים קצרים

בתחילת המאה ה-20 החלו להתפרסם סיפורים קצרים בשפת האורדו, כאשר הסופר הבולט ביותר בסוגה זו היה מונשי פרמצ'נד.
בדומה לרומנים, הסיפורים הקצרים הידועים ביותר באורדו עוסקים בטראומה של חלוקת הודו ועצמאות פקיסטן ב-1947 והאירועים האלימים שהיו כרוכים בה.
אחד מכותבי הסיפורים הקצרים הידועים ביותר הוא סעאדת חסן מנטו, שספרו "סיפורים מהכיס" ראה אור בעברית בשנת 2018.

דרמה

מחזות באורדו התפתחו מהתיאטרון העממי של צפון הודו, כמו גם מהתיאטרון הפרסי. התיאטרון באורדו כיום נפוץ למדי. כמו כן סרטים רבים בקולנוע הפקיסטני מבוססים על מחזות באורדו.
הקִידמה לא פסחה על הדרמה, ונכתבו באורדו גם מחזות מודרניים ותיאטרון האבסורד.
דינה קטן בן-ציון

ביוגרפיה

דינה קטן נולדה בסרייבו שבממלכת יוגוסלביה בשנת 1937. באפריל 1941 נמלטה בזהות בדויה עם אמהּ לדוברובניק ובפברואר 1942 עברה לספליט. בספטמבר 1942 הוגלתה לאי בראץ' (Brač) שבקרואטיה. במאי 1943 נכלאה במחנה ריכוז באי ראב שבקרואטיה, ושוחררה בספטמבר 1943, עם כניעת איטליה. עברה לבארי שבאיטליה.
ב-1945 עלתה לארץ ישראל במסגרת עליית הנוער. התחנכה בקיבוץ מרחביה. חזרה לסרייבו לפי בקשת הוריה, ובשנת 1948 עלת שוב יחד עם הוריה. המשיכה בלימודים בגימנסיה העברית ירושלים. בעלת תואר ראשון באנגלית ובספרות עברית ותואר שני בהיסטוריה, שניהם מאוניברסיטת תל אביב. עבודת המוסמך של נושאת את הכותרת "המיעוט היהודי ביוגוסלביה 1945-1987 : דינמיקה של ארגון וירושת רעיון הנודד : עיון היסטורי-ספרותי בתודעת זהותו של מיעוט". בשנת 2011 קיבלה תואר דוקטור בספרות משווה מטעם אוניברסיטת בר-אילן, על עבודה שכותרתה "המסע הנשי בספרות יהודי יוגוסלביה לשעבר", שנעשתה בהנחיית פרופ' טובה כהן ופרופ' סנדרה סטאו.
פרסמה ספרי שירה אחדים ועוסקת גם בתרגום מסרבו-קרואטית ומאנגלית. חוקרת ומרצה על המורשת הרעיונית ביצירות סופרים ממדינות יוגוסלביה לשעבר.
ב-1990 זכתה בפרס לתרגום מן השפות הסלאביות מטעם שר החינוך והתרבות, וב-1994 זכתה בפרס מטעם איגוד "PEN" של סרביה. בשנת 1994 ובשנת 2015 זכתה בפרס היצירה למתרגמים מטעם משרד החינוך והתרבות.
מתגוררת בקריית אונו, נשואה ואם לשניים.
בזל-שטאדט

היסטוריה

הקנטון ההיסטורי של בזל חולק בשנת 1833, בעקבות מריבות פוליטיות וסכסוכים מזוינים בתוך הקנטון. מחלוקת בדבר זכויות אזרחיות בשטחי החקלאות הם אלה שבסופו של דבר הובילו להפרדה של קנטון בזל מהעיר בזל ב-26 באוגוסט 1833. מאז, חלה תנועה לאיחוד שני הקנטונים. תנועה זו צברה תאוצה במאה ה-20 כאשר חלקים רבים של הקנטונים הפכו למתועשים.
גבולות הקנטון הנוכחיים נבעו בשנת 1889.

פוליטיקה

הקנטון נחשב לחצי קנטון (הוא ובזל-שטאדט מהווים את הקנטון של בזל) ולכן הוא שולח רק נציג אחד למועצת הקנטונים (הבית העליון של הפרלמנט השווייצרי).
הפרלמנט של הקנטון הוא המועצה הגדולה, אשר כולל 100 חברים, שנבחרים מדי ארבע שנים . ישנן שמונה מפלגות שונות המיוצגות בפרלמנט; המפלגה הגדולה ביותר היא המפלגה הסוציאל-דמוקרטית, עם 32 מנדטים.

דמוגרפיה

אוכלוסיית הקנטון (נכון לפברואר 2016) היא 197,634 תושבים. בשנת 2007, כללה האוכלוסייה 56,106 זרים (או 30.29% מכלל האוכלוסייה .נכון לשנת 2000, יש כמעט שוויון בין אחוז הקתולים (25%) והפרוטסטנטים (27%). כ -10% מהאוכלוסייה מגדירים עצמם כבני "דת אחרת", בעוד ש -36% אינם משתייכים לשום דת מאורגנת.

כלכלה

התעשייה הכימית ותעשיית התרופות בעלות חשיבות גדולה בקנטון. ישנם מספר תאגידים רב-לאומיים בעיר בזל, אשר מעסיקים עובדים רבים מהקנטונים של בזל ומהאזורים שמעבר לגבול מצרפת ומגרמניה. בנקאות ופיננסים (ומגזר השירותים בכלל) חשובים גם כן. עסקים קטנים בגודל בינוני מעסיקים מספר לא מבוטל של אנשים.