חיים מרינוב

בצעירותו

חיים מרינוב נולד בשנת 1904 בעיר בוריסוב שבבלארוס. בילדותו קיבל חינוך יהודי על ידי מורים פרטיים וב"חדר". לאחר מכן למד בגימנסיה רוסית והחל ללמוד רפואה באוניברסיטה בלנינגרד. 
מגיל צעיר היה ציוני והיה פעיל בהקמת תנועת הסטודנטים הציונית בברית המועצות. כבר בגיל 16 נאסר בפעם הראשונה על ידי הבולשת הסובייטית בגלל פעילות ציונית אסורה. בגיל 21 החליט להפסיק את לימודי הרפואה בלנינגרד ולנסוע לאוקראינה כדי לארגן בה את התנועה הציונית הבלתי ליגלית; בגלל פעילות זו נאסר שנית ונשפט לגירוש לסיביר לתקופה של שלוש שנים. מקום הגירוש היה מרוחק כ-7,000 ק"מ מזרחה לחרקוב מקום מאסרו. המסע למקום הגירוש ארך חודשים רבים, ברכבות מבית סוהר אחד למשנהו, בהם נאסר בתנאים מחפירים. למזלו, באותה תקופה ניתן היה להגיש בקשות להמרת הגירוש לסיביר בגירוש אל מחוץ לתחומי ברית המועצות. כך, לאחר מאסר בן שנתיים בסיביר, גורש מברית המועצות, ועלה לארץ ישראל בשנת 1927, כחצי שנה לאחר אחיו רפאל. שניהם השתקעו בירושלים. האח השלישי גרשון הצליח לעלות ארצה בשנת 1930. שאר בני המשפחה נותרו בברית המועצות ובמשך עשרות שנים, עד לנפילת הקומוניזם, כולל בשנות מלחמת העולם השנייה, לא ניתן היה לקיים עימם קשר.

בארץ ישראל

חיים מרינוב קבע את מקום מושבו בירושלים ואותה לא עזב ליותר מימים ספורים במשך כל ימי חייו.
כשתים עשרה שנים עבד כסתת וכיוצק מדרגות. הוא סיתת ויצק מדרגות בבנינים ידועים בירושלים, דוגמת בית הבריאות שטראוס והספרייה הלאומית בהר הצופים.
הוא התגורר עם רעיתו דניה, שעבדה כאחות בבית החולים ביקור חולים, בשכונת יגיע כפיים, לא הרחק מקולנוע אדיסון ומרכז העיר דאז.
כאשר החליטה הסתדרות העובדים להקים לשכת עבודה בירושלים, כדי לעזור במציאת עבודה ולחלקה בצורה צודקת בין דורשי העבודה הרבים, התמנה חיים מרינוב למנהלה. 
בשנת 1939 נבחר לעמוד בראש אגודת פועלי הבניין בירושלים. רגישותו הרבה למצוקת פועלי הבניין אשר לא הייתה להם עבודה קבועה, הניעה אותו ליזום את הקמת קרן הביטוח לפועלי הבניין. קרן זו הבטיחה תנאים סוציאליים כחופשה שנתית, חופשת מחלה ופנסיה לפועלי הבניין הארעיים. בעקבותיה קמו קרנות נוספות כ"מבטחים". בכך היה ממניחי היסוד לביטוח הסוציאלי בארץ ישראל.
לאחר מכן התמנה לתפקיד מנהל מפעלי "אבן וסיד" בירושלים. במסגרת זו בנה שני מפעלים ממוכנים לאספקת חצץ, אבני בניה וסיד, בעטרות ובקסטל, לסיפוק צורכי הבניה בירושלים. עד אז אספקת רוב חומרי הבניה באזור ירושלים הייתה בידי הערבים. במלחמת השחרור נהרסו שני המפעלים, ועטרות נכבשה על ידי הערבים. לאחר המלחמה, הקים מרינוב מחדש את המפעל בקסטל, וגם יזם את הקמת מעברת הקסטל, שלימים הפכה לשכונה משגשגת.
במלחמת השחרור היה מפקד ההגנה באזור הצפוני של ירושלים.

בעיריית ירושלים

מרינוב היה מקורב למרדכי איש-שלום וכיהן במועצת עיריית ירושלים בשנים 1950-1955. במועצת העיר היה מרינוב מהדוברים נגד הנצחת אנשי אצ"ל ולח"י. הוא נבחר שוב לעירייה בבחירות של 1959 ונבחר לתפקיד סגן ראש העיר בתואר, כסגנו של מרדכי איש-שלום. מרינוב היה יו"ר ועדת המשנה לרישיונות בנין ובנין ערים, ניהל בפועל את מחלקת המים ועניינים שרבים של מחלקת מהנדס העיר, למרות שהסמכויות הרשמיות היו בידי ראש העיר. כנגד כהונתו הכפולה באבן וסיד ומחלקת מהנדס העיר עלו טענות על ניגוד עניינים. בתחילת שנת 1964 פרש מעבודתו בחברת אבן וסיד ומונה לסגן ראש עיר בשכר. עם זאת, המשיך מרינוב לפעול בעניינים שונים עבור חברת אבן וסיד. 
לאחר הבחירות של 1965, בהן זכתה רפ"י בראשות טדי קולק, כיהן מרינוב באופוזיציה במועצת העיר. במאי 1967, ערב מלחמת ששת הימים, הוקמה קואליציה קיר לקיר עירונית, בה השתלב מרינוב. בדצמבר 1967 התאחדו רפ"י והמערך בירושלים ומרינוב מונה לסגן ראש העיר. בתפקידו כסגן ראש העיר היה אחראי על משרד מהנדס העיר וטיפל בנושאי תחבורה בירושלים. לקראת הבחירות בשנת 1969 גבר על מרדכי איש-שלום בבחירות חשאיות של מפלגתו בירושלים ונכלל ברשימתו של טדי קולק למועצת עיריית ירושלים. לאחר הבחירות נתמנה למ"מ ראש העיר ואחראי על מהנדס העיר ואספקת המים.

אחרית ימיו

לאחר שפרש לגמלאות מהעירייה, בשנת 1973, המשיך חיים מרינוב לעסוק בצורכי ציבור. הוא היה חבר במועצת הביטוח הלאומי וסייע למוסד בגיבוש חקיקה סוציאלית. היה יושב ראש מגן דוד אדום בירושלים, יו"ר האגודה למלחמה בסרטן ויושב ראש ארגון חברי ההגנה בירושלים. הוא הקים ביחד עם פרופסור קלמן יעקב מן את בית האבות ע"ש באייר, וכן הקים את בית ההגנה בירושלים. כמו כן, נמנה במשך שנים רבות על חבר הנאמנים של האוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1978 קיבל חיים מרינוב את אות יקיר ירושלים. הוא נפטר בשנת 2001, בגיל 97. בשנת 2008 החליטה עיריית ירושלים לקרוא על שמו רחוב בשכונת הר חומה שבדרום העיר.