google/wiki40b huggingface dataset:
מוזיאון קה בראנלי

היסטוריה

בשנת 1995 הוקמה, ביוזמת נשיא צרפת ז'אק שיראק, ועדה לבחינת הקמת מבנה המוזיאון. בסיום עבודת הוועדה הוחלט כי השטח הסמוך למגדל אייפל ישמש את המוזיאון.
המבנה תוכנן על ידי האדריכל ז'אן נובל. בצידו הדרום מערבי של המבנה תוכן "קיר חי" שאורכו 200 מטרים וגובהו 12 מטרים. קיר זה תוכנן על ידי גיל קלמן (Gilles Clément) ופטריק בלאן (Patrick Blanc) והוא כולל מתקני השקיה המאפשרים את צמיחת הצמחים שעליו. 
מתחם המוזיאון כולל את מבנה המוזיאון - הניצב על עמודים כקומה השנייה של המבנה, ואת גן המוזיאון שנמצא מתחת המבנה (בקומה הראשונה).
המבנה נפתח ב-20 ביוני 2006.

מוצגי המוזיאון

המוזיאון מציג את האוספים שהועברו מהמוזיאון הלאומי לאומנות אפריקה ואוקיאניה (הסגור כיום) וכן את אוספי מחלקת האתנוגרפיה של מוזיאון האדם הסמוך. תצוגת המוזיאון כוללת כ-267,000 מוצגים, מהם רק כ-3,500 מוצגים לקהל הרחב, כאשר התערוכות מתחלפות מעת לעת.
כמו כן, במוזיאון מוצגות יצירות רבות של אומנים אבוריג'ינים אוסטרליים בני זמננו.
הר ארת'וזה

גאוגרפיה

גובהו של ההר 2,912 מטרים, והוא ממוקם לצד הכביש המהיר 40 של אלברטה. ההר מהווה חלק מרכס מיסטי, דרומית לרכסים הקונטיננטליים.

מקור השם

ההר נקרא על שמה של אה"מ ארת'וזה, ספינת מלחמה בריטית שהשתתפה בקרב מפרץ הלגולנד ובקרב שרטון דוגר.
קתדרלת סאו פאולו

היסטוריה

היסטוריית הקתדרלה של סאו פאולו מתחילה עוד ב-1589, אז הוחלט על בניית כנסייה ראשית (Matriz) בכפר של סאו פאולו. הכנסייה, שנבנתה באתר בו שוכנת כיום הקתדרלה הנוכחית, הושלמה רק ב-1616. ב-1745 הפכה סאו פאולו לדיוקסיה ומושב בישוף. כתוצאה מכך נהרסה הכנסייה הישנה והוחלפה בכנסייה בסגנון הבארוק, שהושלמה ב-1764. כנסייה צנועה זו הייתה הקתדרלה של סאו פאולו עד 1911, בה היא נהרסה.
הקתדרלה הנוכחית נבנתה תחת השגחתו של הארכיבישוף הראשון של סאו פאולו, דוראטה לאופולדו א סילבה (Duarte Leopoldo e Silva). העבודות החלו ב-1913 באתר בו נהרסה הקתדרלה הישנה. את הקתדרלה החדשה תכנן האדריכל הגרמני מקסימיליאן אמיל ההל בסגנון נאו-גותי עם כיפה גדולה שאיננה אופיינית לאדריכלות גותית. העבודות התקדמו לאט והקתדרלה נחנכה רק ב-1954, כאשר המגדלים עדיין לא הושלמו, אך בדיוק בזמן לחגיגות 400 שנה לסאו פאולו. המגדלים על צריחיהם הושלמו רק ב-1967.
אחרי תקופה ממושכת של ניוון והזנחה, שופצה הקתדרלה בשנים 2000–2002. מלבד תיקונים הושלמו צריחונים רבים מעל הספינה הראשית והמגדלים. התוכניות המקוריות מ-1912 נמצאו בתוך הבניין ואפשרו שחזור הנאמן לתוכניות המקוריות.

המבנה

הקתדרלה היא הכנסייה הגדולה ביותר בסאו פאולו, באורך 111 מטר ורוחב 46 מטר, זוג מגדליה המערביים מתנשאים לגובה 92 מטר. הקתדרלה בנויה בצורת צלב לטיני עם ספינה ראשית בת 5 אגפים וכיפה המתמרת כ-30 מטר מעל מקום המצלב. למרות שהקתדרלה בעיקרה היא נאו-גותית, הכיפה הושפעה דווקא מאדריכלות הרנסאנס ומהכיפה של סנטה מריה דל פיורה בפירנצה.
הקתדרלה יכולה להכיל כ-8,000 איש. יותר מ-800 טון של שיש נדיר שימשו להשלמתה. כותרות העמודים הפנימיים מקושטות באלמנטים ברזילאים כגון ענפי קפה, אננס, ארמדילו וכדומה.

הקריפטה

הקריפטה של הקתדרלה ממוקמת מתחת למזבח הראשי. היא גדולה מאוד וניתן להתייחס אליה כאל כנסייה תת-קרקעית בזכות עצמה. היא מקושטת בפסלי שיש מאת פרנסיסקו לאופולדו אֶ סילבה (Francisco Leopoldo e Silva) המתארים את איוב וז'רום הקדוש.
בקריפטה מצויים קברי כל הבישופים והארכיבישופים של סאו פאולו. ראויים לציון קברי הברונזה של 2 דמויות היסטוריות: הכומר דיאגו פייז'ו (Diogo Feijó ) וראש השבט (cacique) טיביריסה (Tibiriçá). פייז'ו היה עוצר ברזיל תחת שלטונו של פדרו השני, קיסר ברזיל וטיביריסה היה ראש שבט גואיאנז (Guaianaz), שנהפך במאה ה-16 לישועים הראשוניים ברמת פיראטינינגה (Piratininga) שהפכה את ייסוד סאו פאולו לאפשרי.

העוגב

העוגב של הקתדרלה נבנה ב-1954 בידי החברה האיטלקית Balbiani & Rossi והוא אחד הגדולים בדרום אמריקה. הוא בעל 5 מקלדות, 329 סטופים, 120 רגיסטרים ו-12,000 צינורות שפיותיהם חרוטים ידנית בתגליפים בסגנון גותי.
עמית אולמן (זמר)

ביוגרפיה

אולמן נולד ברחובות וגדל ביישוב הסמוך קריית עקרון. בתור נער היה פעיל בבימת הנוער ברחובות. ב-2010 התחיל ללמוד בסטודיו למשחק ניסן נתיב בירושלים. ב-2011 לעבוד וליצור במסגרת תיאטרון האינקובטור.

פואטרי סלאם

אולמן החל להתעניין בשירה מדוברת עוד בנעוריו לאחר צפיה בסרטו של סול ויליאמס "סלאם". ב-2010 הצטרף לליין הספוקן וורד הישראלי הראשון, WORD UP, תחילה כמשתתף ולאחר מכן כמפיק שותף. ב-2011 יזם והפיק את ערבי הפואטרי הסלאם הראשונים במסגרת תיאטרון האינקובטור. בה בעת החל להפיק גם אירועים נוספים ברחבי הארץ וייסד את פואטרי סלאם ישראל. ב-2012 ניצח ב"סלאם הגדול" (אליפות הפואטרי סלאם הארצית) וייצג את ישראל בסלאם הבינלאומי בפריז.

תיאטרון

ב-2011 החל לעבוד כשחקן בתיאטרון האינקובטור ושיחק בהצגות שונות.
ב-2012 העלה בתיאטרון את ההצגה העיר הזאת. אולמן משחק בהצגה, כמו כן הוא במאי ההצגה וכן כתב והלחין אותה יחד עם ג׳ימבו ג׳יי ואיציק פצצתי. אולמן זכה בפרסי קיפוד הזהב על בימוי ההצגה ועל כתיבת ההצגה. ההצגה גם זכתה בפרס המוזיקה ופרס האנסמבל המצטיין.
ב-2014 העלה בתיאטרון האינקובטור את "הטרגדיה של מקבת", עיבוד שירה מדוברת לטקסט של ויליאם שייקספיר. אולמן משחק בהצגה, כמו כן הוא הבמאי וכן המתרגם והמעבד הראשי של ההצגה.
ב-2016 העלה את ההצגה תיכון מגשימים, אולמן משחק בהצגה, כמו כן הוא במאי ההצגה וכן כתב והלחין יחד עם עומר הברון ועומר מור. ההצגה זכתה בפרס קיפוד הזהב עבור האנסמבל המצטיין.

מוזיקה

בשנת 2003, בגיל 17, הקים יחד עם עומר מור את הלהקה אן או די, אליה חברו גם עומר הברון וראפרים נוספים. ב-2009 הלהקה שינתה את שמה ל-״המופע של ויקטור ג'קסון".
ב-2010 החל להופיע תחת שם הבמה פדרו גראס בערבי שירה שונים. ב-2017 הוציא את הספר-אלבום "חצי סוגריים" המאגד עיבודים מוזיקליים לקטעי שירה מדוברת. ב-2019 הצהיר כי הוא נפרד משם הבמה שלו ושאת אלבומו הבא יוציא תחת שמו האמיתי ולא תחת הכינוי "פדרו גראס".

דיבוב

ב-2019 אולמן עתיד לדובב דמות ממשחק המחשב פיפוש - האודישן.
אנריק ולור אי ויווס

קורות חיים

אנריק ולור נולד ב-1911 בן למשפחה אמידה מקסטליה במחוז ל'אלקויה שבחבל ולנסיה. ב-1930, בהיותו בן 19, הצטרף ככתב בשפה הוולנסית לעיתון הסאטירי El Tio Cuc בעיר אליקנטה. הוא היה פעיל פוליטית במהלך הרפובליקה הספרדית השנייה. תביעתו העיקרית הייתה לקבלת מעמד של אוטונומיה לחבל ולנסיה ולקביעת אליקאנטה כקטלאנית. בתקופה זו כתב גם בעיתונים הלאומניים של העיר ולנסיה: La República de les Lletres, El Camí, El País Valencià. כשפרצה מלחמת האזרחים הספרדית הוא תמך ברפובליקה הספרדית.
לאחר המלחמה, הוא צמצם את פעילותו הפוליטית והתרכז בספרות. בהתחלת שנות ה-50 של המאה ה-20 החל להדפיס rondalles, סוג של סיפורי עם ולנסיים שהופיעו באסופה Rondalles valencianes‏ (1950 – 1958). במהלך שנות ה-60 הוא חזר לפעילות פוליטית מחתרתית הקשורה ללאומנות הוולנסית וכתוצאה הוא נכלא כאסיר פוליטי תחת משטרו של פרנסיסקו פרנקו מ-1966 ועד 1968. לאחר שהשתחרר מהכלא, ועל פי דבריו: "לא למדתי שום שיעור", הוא ייסד את המגזין הראשון שלאחר המלחמה ששפתו ולנסית, Gorg (מערבולת בקטלאנית).
כשהרודנות של פרנקו הסתיימה, היה אנריק ולור חופשי להפיץ את דעותיו ועבודותיו הספרותיות. הוא כובד בפרסים רבים בתחום הבלשנות והספרות מכל החבלים דוברי הקטלאנית. במהלך שנות ה-90 היה ניסיון של ארגוני תרבות בוולנסיה להציע את ולור כמועמד לפרס נובל לספרות, ניסיון שנקטע עם מותו הפתאומי בשנת 2000. כיום קרויים על שמו של ולור רחובות, כיכרות, בתי ספר ואגודות בכל רחבי חבל ולנסיה.

עבודתו הבלשנית

עבודתו הבלשנית הראשונה הייתה בשבועון El Tio Cuc שבסיסו באליקנטה, שבועון שהיה כתוב בשפה הקטלאנית, אבל בכתיב ספרדי. עם זאת כלל ולור באותו הזמן שיעורי דקדוק וכתיב קטלאניים במאמריו. הוא תרם לפיתוח המילון הקטלאני-ולנסי-בלארי (כמילון קטלאני הכולל את כל הניבים) בניהולו של פרנססק דה בורז'ה מול (Francesc de Borja Moll), שכלל את מילון דרום ולנסיה. בדומה לקרלס סלבדור (Carles Salvador) וסנצ'יס גוארנר (Sanchis Guarner), הוא היה בין מקדמי העניין העיקריים בקביעת התקן של השפה הקטלאנית בחבל ולנסיה. ולור גרם להתפשטות כללי הדקדוק של השפה הקטלאנית כפי שנקבעו על ידי פומפאו פברה באמצעות ספרים כגון: Curs de la llengua valenciana (קורס בשפה הוולנסית, 1961), Millorem el llenguatge (משפרים את השפה, 1971) ו-Curso medio de gramática catalana referida especialmente al País Valenciano (קורס ביניים של דקדוק קטלאני עם התייחסות מיוחדת לחבל ולנסיה, 1973).
ב-1983 הוא הוציא לאור את La flexió verbal בספר זה הוא ניסה להכניס סדר בפעלים המיוחדים לניב הוולנסי. עבודתו הפכה למקור העיקרי לשימוש התקני בפעלים והיא כיום ספר לימוד הכרחי לתלמידים בחבל ולנסיה. יש לציין את אוסף המלים העשיר הנגזר מעבודותיו הספרותיות, במיוחד מה-rondalles המכיל אגדות ומילים ייחודיות מהמחוזות השונים של חבל ולנסיה.

עבודתו הספרותית

ספרו הידוע ביותר הוא האסופה Rondalles valencianes, שבה מופיעים 36 סיפורי עם ולנסיים. עבודות אחרות בסגנון דומה הן Narracions de la Foia de Castalla‏ (1953) ו-Meravelles i picardies‏ (1964 – 1970). את הרומן הראשון שלו L'ambició d'Aleix הוא החל לכתוב בין 1940 ל-1950, אך הוא שכתב את הספר מחדש לפני הוצאתו לאור ב-1960. ייתכן שעבודתו החשובה ביותר היא הטרילוגיה Cicle de Cassana המורכבת משלושה רומנים: Sense la terra promesa‏ (1960), Temps de batuda‏ (1983) ו-Enllà de l'horitzó‏ (1991). הטרילוגיה Cicle de Cassana נועדה לעורר מחדש את זכרן של השנים 1916 – 1939, תקופה שהדיקטטורה הצליחה להשכיח את מאורעותיה. ב-1982 הוא פרסם את La idea de l'emigrant.
מקס ינובסקי

ביוגרפיה

ינובסקי נולד בברלין בירת גרמניה. אביו חיים חייקל ניצח על מקהלות ולימד חזנים, ואמו מרים רפ-ינובסקה הייתה זמרת אופרה. למד פסנתר ועוגב בקונסרבטוריון קלינדוורט-שארוונקה (Klindworth-Scharwenka-Konservatorium) בעירו. כבר בברלין ליווה חזנים בהופעותיהם במקום, בהם מרדכי הרשמן וישראל בקון. לאחר שזכה בתחרות נגינה בפסנתר, עבר בשנות ה-30 לטוקיו בירת יפן, שם שימש כראש המחלקה ללימודי פסנתר באקדמיה למוזיקה מוסשינו (Mosashino). בשנת 1937 היגר לארצות הברית. במלחמת העולם השנייה שירת בחיל הים האמריקאי.
בארצות הברית הקדיש את עבודתו למוזיקה ליטורגית יהודית, כשהתמנה ב-1937 למנהל מוזיקלי ומנצח בקהילה הרפורמית "קא"מ (קהילת אנשי מערב) ישעיה ישראל" (KAM Isaiah Israel) בשיקגו, משרה בה כיהן לאורך כל הקריירה שלו. בקהילה זו פיתח ינובסקי רפרטואר נרחב לבית הכנסת למעגל השנה, בעיקר לחזן, מקהלה מעורבת ואורגן או פסנתר, אך גם יצירות קונצרטנטיות, קנטטות ואורטוריות. בסך הכל כתב ינובסקי כ-500 יצירות שונות. ינובסקי היה מעורב בסצנה הפורחת של המוזיקה היהודית הרפורמית בארצות הברית, ויצירותיו בוצעו בקהילות רבות ובקונצרטים. שיתף פעולה עם חזנים וזמרים רבים, בהם יאן פירס ויעקב ברקין. הידועה שביצירותיו היא "אבינו מלכנו" שפרסם בזמנו יאן פירס, אך זכתה לפרסום עולמי בביצועה של ברברה סטרייסנד. כמו כן ידועה יצירתו "שים שלום", שאותה הקדיש לדיפלומט ראלף באנץ'.
בנוסף שימש כמורה לפיתוח קול. בין תלמידיו: הזמרים שריל מילנס ואיזולה ג'ונס.
ינובסקי נפטר באפריל 1991 בביתו שבהייד פארק, שיקגו, בגיל 79, כחצי שנה לאחר פטירתה של אשתו גרֶטל.
אייל קרים

קורות חייו

גדל בגבעתיים כבן למשפחת חסידי קרלין, ולמד בישיבת בני עקיבא נחלים. באוגוסט 1975 התגייס לצה"ל, התנדב לצנחנים ושובץ בגדוד 202. עבר מסלול הכשרה כלוחם וקורס קציני חי"ר. עם סיום הקורס שב לצנחנים כמפקד מחלקה בגדוד 202. בהמשך שימש כמפקד פלוגה בגדוד ולקח חלק במבצע מוביל. בשנת 1981 יצא לחופשה ללא תשלום ולמד בישיבת מרכז הרב. באותה שנה נענה לפניית מפקד חטיבת הצנחנים, יורם יאיר לשמש קצין מבצעים חטיבתי במבצע צלצל, פשיטה בעומק לבנון. לאחר המבצע המשיך קרים לשמש בתפקיד קמב"ץ חטיבת הצנחנים במלחמת לבנון הראשונה. לאחר המלחמה שימש בתפקיד מפקד פלגה בסיירת מטכ"ל. בשנים 1983–1984 שימש כמפקד סיירת צנחנים. לאחר מכן השתחרר מצה"ל. בשנים 1985–2005 שימש בתפקיד פיקודי בדרגת סא"ל בעוצבת האש במילואים. הרב קרים נשוי ואב לשישה, מתגורר בשכונת נוף ציון שבמזרח ירושלים.

תפקידים רבניים

בשנת 1985 החל ללמוד בישיבת עטרת ירושלים. לימודיו כללו כושר לרבנות שכונה ועיר. בשנים 1995–1999 שימש כר"מ במכינה הקדם צבאית של הישיבה ולאחר מכן התמנה לראש המכינה, תפקיד שבו כיהן עד 2004. בתקופה זו היה חבר בוועדת "השילוב הראוי" (של חיילים וחיילות) של צה"ל.

שירות ברבנות הצבאית

משמונה הרב אביחי רונצקי לרב הצבאי הראשי, נענה קרים לפנייתו וב-2006 שב לצה"ל. עם שובו שימש כראש מינהלת השילוב הראוי, ולאחר מכן כראש ענף הלכה ברבנות הצבאית. בשנת 2010 קודם לדרגת אל"ם ושימש כראש מחלקת הרבנות ברבנות הצבאית. בתקופה זו קידם את הוצאת ספרי "תורת המחנה" של הרבנות הצבאית העוסקים בשאלות הלכתיות העולות במציאות הצבאית בנושאים כמו תפילה, שבת, עירובין ומועדים. לאחר אירוע בבה"ד 1, בו יצאו צוערים דתיים מטקס בשל שירת חיילות, כתב איגרת לרבנים בסוגיית שירת הנשים בצבא, וחיווה דעתו שבמקום לעזוב, רשאים החיילים הנוכחים במקום להסתפק בהיסח הדעת או בהשפלת מבט.

מינוי לרב הראשי לצה"ל

ביולי 2016 הוחלט כי ימונה לרב הראשי לצה"ל ויועלה לדרגת תא"ל.
בשנים 2002–2004 השיב ל-1,323 שאלות במסגרת שו"ת האינטרנט של אתר "כיפה". תשובות שהשיב לשאלות שעסקו באשת יפת תואר, בשירות נשים בצה"ל ובהומוסקסואליות, עוררו סערה תקשורתית כאשר פורסם דבר מינויו לרב הצבאי הראשי. בעקבות זאת נפגש עם ראש אכ"א, חגי טופולנסקי, ועם הרמטכ"ל, גדי איזנקוט, ופרסם הבהרה שבה כתב, בין השאר, "אני מכיר בשונות ובמגוון הקיים בין חיילי צה"ל, ובתרומה החשובה של כל חייל וחיילת המשרתים בצה"ל, ללא קשר לנטייתו המינית או לעדה והלאום אליו הוא משתייך". ב-21 בנובמבר 2016, בעקבות עתירת מרצ, הוציא בג"ץ צו על תנאי המשהה את מינוי הרב קרים לרבצ"ר, וביקש את התייחסותו לדבריו בעבר. בתצהיר לבג"ץ כתב הרב קרים, בין היתר, שטעה בכך שהשיב בתמציתיות או שלא דייק בניסוח דבריו והיה מי שנפגע מהם, ושמעולם לא כתב או חשב שמותר לחיילים לאנוס נשים במלחמה. בעקבות התצהיר הודיעו העותרות לבג"ץ שאיבדו עניין בעתירה. לאחר מכן ביטל בג"ץ את צו הביניים, וב-1 בדצמבר 2016 קודם לדרגת תת-אלוף ומונה לתפקיד.
יצחק מאיר השיל (מז'יבוז-חיפה)

רבי יִצְחָק מֵאִיר הֶשִׁיל (ה'תרס"א - י"ט באב ה'תשמ"ה) היה אדמו"ר חסידי, השישי בשושלת אפטא-זינקוב.

קורות חיים

רבי יצחק מאיר נולד בשנת תרס"א לרבי ישראל שלום יוסף ולבת שבע טריינא השיל, נישא לשרה טרינא בתו של רבי מנחם נחום רבינוביץ מקנטקוזבה. לאחר פטירת אביו כיהן כאדמו"ר במז'יבוז' ואחר כך באודסה. בהיותו במז'יבוז' קנה מדודו רבי משה מרדכי את בית הכנסת של סבו רבי אברהם יהושע השיל מאפטא ועמד על המשמר נגד הקומוניסטים שרצו להחרים את בית הכנסת ואף כשאיימו עליו שיהרגוהו לא נרתע. לאחר מכן עבר לאודסה שם הקים את חצרו במחתרת. דאג לחיילים היהודים שהגיעו לעיר ופרנסם.
עלה לישראל אחרי מלחמת העולם השנייה. לאחר זמן עבר לארצות הברית שם הקים בית כנסת בשם "כנסת ישראל" על שם אביו ובשנת תשכ"ח שוב חזר לישראל והקים בחיפה בית מדרש בשם "אוהב ישראל" וכולל אברכים בשם "צרור המור", אליו התקבלו רק אברכים ששירתו בצה"ל]. היה מפורסם כבעל תפילה מעולה וכבעל חסד. כמו אדמו"רים נוספים משושלת רוז'ין, היה ידוע כתומך נלהב של הציונות והמדינה ובפרט של צה"ל. היה מנשיאי ישיבת תפארת ישראל על שם זקנו רבי ישראל מרוזין. נפטר בי"ט באב תשמ"ה ומנוחתו בהר הזיתים.
דברי תורתו יצאו לאור בספר "אור המאיר" חתנו היה הרב נחמיה גליקמן בן רבי נפתלי אדמו"ר מקוידנוב סוסנוביץ.
פיטר או'טול

ביוגרפיה

פיטר או'טול נולד בקונמארה שבאירלנד, כשהיה בן שנה עברה משפחתו ללידס שבאנגליה. אחרי שירות בצי המלכותי הבריטי, קיבל מלגת לימודים ב"אקדמיה המלכותית לדרמה" (RADA). בין חבריו ללימודים היו אלברט פיני, אלן בייטס וריצ'רד האריס.
הופעותיו המקצועיות הראשונות על במה היו בתיאטרון "בריסטול אולד ויק" בתפקידים שייקספירים. ב-1954 הופיע לראשונה בטלוויזיה, וב-1959 שיחק לראשונה בתפקיד קטן בקולנוע. הוא זכה לשבחים על הופעתו במחזה "The Long, the Short, and the Tall" ובסרט "חטוף" (1960).
הפריצה הגדולה בקריירה שלו הייתה כשנבחר לגלם את תומאס אדוארד לורנס בסרטו של דייוויד לין לורנס איש ערב, אחרי שאלברט פיני דחה את התפקיד. או'טול היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר על תפקידו זה. הוא היה מועמד לאוסקר עוד שמונה פעמים, אך לא זכה בפרס (שיא של מועמדויות לשחקן ללא זכיות). בשנת 2003 העניקה לו האקדמיה האמריקאית לקולנוע פרס כבוד על מפעל חיים ותרומתו לקולנוע. או'טול היה מועמד פעמיים לפרס אוסקר על אותו תפקיד, הוא גילם את דמותו של הנרי השני בסרט בקט משנת 1964 ובסרט אריה בחורף ב-1968.
בסוף שנות השבעים סבל ממחלה קשה שנבעה מהתמכרותו לאלכוהול וכמעט הביאה למותו. בשנת 1976 עבר ניתוח להסרת הלבלב ומאז היה חולה בסוכרת. בהדרגה החלים ושב לעבודה, אף שהתקשה לקבל תפקידים בקולנוע, המשיך להופיע בטלוויזיה ובתיאטרון. ב-1982 שיחק בסרט "שנת חיי היפה ביותר", שזיכה אותו במועמדות נוספת לאוסקר.
בשנות השמונים והתשעים שיחק במספר סרטים וסדרות טלוויזיה שהבולטים בהם, "הקיסר האחרון" של ברנרדו ברטולוצ'י ו"סיפורי פיות" בדמותו של הסופר ארתור קונאן דויל.
ב-1984 היה מועמד לפרס "פטל הזהב" בקטגוריית השחקן הגרוע ביותר על משחקו בסרט "סופרגירל".
ב-1999 זכה בפרס אמי על תפקידו בסדרה ז'אן ד'ארק. ב-2005 השתתף בסדרת טלוויזיה של ה-BBC על חייו של ההרפתקן האגדי ג'אקומו קזנובה. בסדרה שיחק את קזנובה בזקנותו המספר את סיפור חייו למשרתת צעירה, ואת דמות קזנובה הצעיר מגלם השחקן דייוויד טנאנט.
או'טול התחתן ב-1960 עם השחקנית הוולשית שאן פיליפס, ונולדו להם שתי בנות, קייט ופטרישה. בני הזוג התגרשו ב-1979 והוא לא התחתן שנית. יש לו בן, לורקאן, מחברתו לחיים קארן בראון.
נפטר בגיל 81 בדצמבר 2013.
וואחיד אלדין ח'אן

שנותיו הראשונות

ח'אן נולד בכפר באזור אוטר פרדש שבהודו, בשנת 1925.
מאחר שהוא איבד את אביו, פאריד א-דין ח'אן, בשנת 1929 בהיותו רק בן 4, הוא גדל בעיר עם אמו ודודו, אשר דאגו לחינוכו.
אף על פי שאחיו ובן דודו נשלחו ללמוד בבית ספר בעל אופי מערבי, ח'אן נשלח בשנת 1938 ללמוד בבית ספר ללימודי אסלאם, שם הוא למד במשך שש שנים עד לסיומו את הלימודים בהצלחה בשנת 1944.

מרכז השלום ומגזין א-רסאלה

בשנת 1970, הקים ח'אן מרכז אסלאמי בדלהי, בו החל ללמד את הגותו האסלאמית, אשר דוגלת בפלורליזם, פציפיזם, שלום, חמלה ומודרניות.
בשנת 1976, החל להתפרסם מגזין א-רִסאלה (ערבית:الرسالة, תרגום: "המסר") בשפת האורדו, מגזין אשר מורכב בעיקר מפרסומים של מאמריו ושאר כתביו של וואחיד אלדין ח'אן. בשנת 1984 החלה להתפרסם הגרסה האנגלית של המגזין, ובשנת 1990 החלה לצאת לאור גם הגרסה ההינדית שלו.
המגזין, שעודד שלום עולמי, דו קיום, רב תרבותיות, לצד הוקעה של הטרור והמלחמה, פרסם בין השאר כתבות כגון 'Rights of Women in Islam' ("זכויות האישה באסלאם"), 'The Concept of Charity in Islam' ("קונספט הצדקה באסלאם").
הכרה דיפלומטית

הכרה דיפלומטית במשפט הבינלאומי היא צעד מדיני, חד-צדדי, שלו השלכות חוקיות מקומיות ובינלאומיות, ואשר בו מדינה מכירה במעמד או בחוק של מדינה או ממשלה אחרת. ההכרה יכולה להיעשות דה פקטו או דה יורה, בדרך כלל בדרך של פרסום הודעה רשמית מטעם הממשלה המכירה.

הכרה במדינות ובממשלות

הכרה בממשלה של מדינה זרה משמעותה הכרה במדינה שבה היא מושלת, אולם הכרה במדינה אין פירושה הכרה בממשלתה. הכרה דה פקטו במדינה, ולא דה יורה, היא נדירה ומעוררת סימני שאלה באשר להכרה בממשל של אותה מדינה. הכרה דיפלומטית דה יורה היא הצהרה חזקה יותר, בעוד שהכרה דה פקטו היא בעלת אופי זמני וקשורה יותר לשליטה יעילה של המדינה המוכרת בטריטוריה שלה. כך למשל, בשנת 1921 הכירה בריטניה בברית המועצות דה פקטו, רק בשנת 1924 באה הכרה דה יורה של בריטניה בברית המועצות. דוגמה אחרת היא הכרה דיפלומטית דה פקטו שהעניקה ארצות הברית (ואחריה בריטניה) למדינת ישראל מיד לאחר שזו הכריזה עצמאות, כאשר היא משהה את ההכרה דה יורה עד לאחר שיתקיימו בה בחירות כלליות. לעומתה, ברית המועצות העניקה לישראל הכרה דה יורה שלושה ימים לאחר הכרזת העצמאות.
כאשר במדינה מתקיימים חילופי ממשל בדרך שגרה ועל פי החוק (כך למשל בבחירות), אין צורך בחידוש ההכרה הדיפלומטית במדינה זו. אולם הכרה דיפלומטית בממשל החדש נדרשת אם מתחוללת במדינה הפיכה. הכרה דיפלומטית בממשל הקיים במדינה עשויה להיות חיונית להישרדותו של ממשל זה לאורך זמן.
הכרה דיפלומטית יכולה לבוא אף בדרכי עקיפין, כגון בביקור של ראש מדינה, או בחתימת הסכם בין המדינות. אם רצונה של מדינה שלא להכיר במדינה אחרת באופן רשמי, היא יכולה להכריז כי פעולותיה אינן מהוות משום הכרה דיפלומטית בישות המדינית עימה קיימים היחסים, כך למשל הכריזה ארצות הברית כי הדיאלוג שקיימה עם הארגון לשחרור פלסטין בשנת 1988 אינו מהווה הכרה במדינה פלסטינית.
מנחם עיני (נווט)

חייו

מנחם עיני נולד ב 24 בדצמבר 1938 בעיראק, ובילדותו עלה לישראל.
שירת בטייסת 119 כנווט במטוס ווטור, ובהמשך יצא ללימודי הנדסה אווירונאוטית בטכניון. במהלך לימודיו השתתף במלחמת ששת הימים כנווט בטייסת 110. בפרוץ המלחמה היה הנווט המוביל במבנה של שני מטוסי ווטור שנשלחו בתחילת מבצע מוקד ללוחמה אלקטרונית במטרה לשבש את פעילות המכ"מים המצרים ולפתוח נתיבי חדירה למטוסי חיל האוויר. בהמשך הלחימה נטל חלק בהפצצת שדה התעופה בביר תמדה.
נשלח לארצות הברית לקליטת מטוסי הפנטום הראשונים, ושירת בטייסת 201, טייסת פנטומים הראשונה של חיל האוויר, בבסיס חצור. באוקטובר 1969 השתתף במבצע "גביר 30", גיחת ההפצצה הראשונה של הטייסת לתקיפת סוללות טילי קרקע-אוויר SA-2 באבו סואר שבמצרים. בהמשך מלחמת ההתשה השתתף בגיחות מבצעיות רבות נוספות, בהן מבצע "גביר 79", "מבצעי פריחה" ו"מבצע קשת אווירי" פעולת תגמול על טיבוע ספינת הדיג אורית. ב-25 באפריל 1970 השתתף ביירוט מפציצים מצרים מדגם איליושין 28 שחדרו לישראל, הוא שימש הנווט של מפקד הטייסת שמואל חץ והשניים הפילו את אחד המטוסים בטיל "לביד", ההפלה הראשונה בשימוש בטיל זה.
ב-18 ביולי 1970 היה עיני נווט, בדרגת רב-סרן, במטוס פנטום שאותו הטיס שמואל חץ בראש שמיניית מטוסי פנטום שיצאה לתקיפת סוללות טילי קרקע-אוויר במצרים, כ-50 ק"מ ממערב לתעלת סואץ. על היציאה לטיסה זו סיפר עיני: "רפי הר-לב, מפקד הבסיס, התנגד בתוקף שחץ ואני נטוס יחד באותו מטוס. 'כל הידע התאורטי והמבצעי של הטייסת נמצא אצלכם', הוא אמר לנו. 'מה יהיה אם יקרה לכם משהו?" טילים אחדים נורו לעבר מטוסי הפנטום במהלך התקיפה, מהם נפגעו מטוסיהם של חץ ועיני ושל אביהו בן-נון ונווטו שאול לוי. מטוסם של חץ ועיני נפגע ובדרך חזרה לישראל איבד את כושר הטיסה. חץ הצליח לפלוט את הנווט עיני, אך לא הצליח לנטוש בעצמו ונהרג. עיני צנח ונפל בשבי. אביהו בן-נון הצליח להגיע עד רפידים וביצע נחיתת אונס.
עיני נפצע קשה, ואת השנה הראשונה בשבי עשה בבית החולים מהדי בקהיר. לאחר מכן נכלא בכלא עבסייה בקהיר, יחד עם עוד תשעה טייסים ונווטים. ושם, יחד עם עמיתיו רמי הרפז, אבינועם קלדס ויצחק פיר תרגם לעברית את הספר "ההוביט" במה שנודע כתרגום הטייסים. הוא שהה בשבי יותר משלוש שנים, ושוחרר בנובמבר 1973, בחילופי השבויים שלאחר מלחמת יום הכיפורים.
עם שחרורו חזר עיני לשירות סדיר כראש ענף אמל"ח במטה חיל האוויר. בתפקידו האחרון בצה"ל היה נספח חיל האוויר בוושינגטון. השתחרר מצה"ל ובינואר 1983 מונה לראש מת"ל - מנהלת תוכנית הלביא במשרד הביטחון.
עיני בעל תואר שני במדע המדינה בהצטיינות מאוניברסיטת תל אביב ותואר שני במנהל עסקים מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
נישא לאסתר פרלמוטר, פסיכולוגית שעסקה בחינוך, ולהם שלוש בנות.
Chants et contes de Noël

רקע והפקה

האלבום הופק על ידי רנה אנג'ליל, אדי מרנאיי, רודי פסקל ואן רני. אלבום חג המולד הזה יצא לאחר שנתיים מצאת אלבום חג המולד הראשון של דיון, Céline Dion chante Noël. האלבום מכיל בתוכו שירים וסיפורים.
אלבום חג המולד כולל בתוכו ביצועים מחודשים של דיון לשירים מוכרים כדוגמת "Promenade en traîneau" ו-"Joyeux Noël".
אוגוסט (ברידג')

אוגוסט (באנגלית: Ogust) היא קונבנציה הקרויה על שמו של שחקן הברידג' האמריקאי Harold A. Ogust. היא ידועה גם בשם 'תשובת הקלאב הכחול' באנגלית Blue Club response, המהווה חלק משיטת ההכרזה הקלאב הכחול, שפותחה על ידי בניטו גארוצו. 

בקונבנציה זו משתמש שותפו של הפותח Weak two bid כאשר יש לו יד חזקה והוא שוקל להכריז משחק מלא או אפילו סלאם.
יחסי הודו–קטר

היסטוריה

היחסים הדיפלומטיים שבין הודו לקטר כוננו בשנת 1973.
במהלך ביקור שנעשו על ידי האמיר תמים בן חמד אאל ת'אני במרץ 2015, 5 מזכרי הבנות אשר חתימתם דורשת שיתוף פעולה בכמה תחומים, נחתמו. בנוסף, הסכם בנושא הסגרת פושעים נחתם, ההסכם אומר שכאשר פושע קטרי או הודי, נוסע לשנייה הוא יישב תחילה בכלא של המדינה בה הוא מבקר ולאחר מכן יוסגר לשלטונות מדינתו ויישב בכלא של מדינתו.

ביקורים

אמיר קטר דאז חמד בן ח'ליפה אאל ת'אני, ביקר בהודו שלוש פעמים - אפריל 1999, מאי 2005 ואפריל 2012.
ב-4 ביוני 2016 ראש הממשלה ההודי נרנדרה מודי הגיע לקטר לביקור בן יומיים בדוחה וניסה במהלך הביקור לנסות ולתת דחיפה ליחסים הכלכליים עם קטר, בעיקר בתחום הפחמימנים. ראש הממשלה מודי סעד, לאורך כל הביקור, עם מהגרים הודים לקטר, ושוחח אתם על תנאי מחייתם בקטר.

הודים בקטר

ההודים בקטר הם קבוצה אתנית חשובה ביותר המהווה חלק בלתי נפרד מהמדינה, מספרם מוערך ב-720,000, כשליש מהאוכלוסייה בקטר כולה.
מכה מקדימה

מכה מקדימה היא מהלומה צבאית שמדינה אחת מנחיתה על אויבתה, כאשר ברור שזו צפויה לתקוף באופן מיידי. עיתוי התקיפה הצפוי של האויב הוא המבדיל את המכה המקדימה ממלחמת מנע.
במלחמת ששת הימים ישראל התקיפה את חילות האוויר של ארצות ערב ("מבצע מוקד" - 5 ביוני 1967) כמכה מקדימה שבוצעה בשל החשש ממתקפה ערבית כוללת. מתקפתו של צה"ל בחצי האי סיני הייתה גם היא בגדר מכה מקדימה, בשל החשש הכבד שהצבא המצרי הגדול שנערך שם ופינוי כוחות האו"ם שהיו שם מצביעים בוודאות על הכנות למתקפה מצרית על ישראל. המתקפות בחזית הירדנית והסורית נעשו במידה רבה כתגובה לפעולות של האויב ולכן אינן נחשבות כמכה מקדימה.
ביום פתיחת מלחמת יום הכיפורים (אוקטובר 1973), לאחר שהצטבר מידע רב על כוונת מצרים וסוריה לפתוח במלחמה, נשקלה האפשרות של מכה מקדימה על ידי הפיקוד הבכיר של צה"ל, ומטוסי חיל האוויר אף נערכו לכך, אך אפשרות זו נפסלה על ידי הדרג המדיני בשל הרצון שלא להיראות בפני המעצמות (ארצות הברית וברית המועצות) והאו"ם כצד התוקפני. בשעות אלה, דרש שר החוץ האמריקאי קיסינג'ר מישראל לא להנחית מכה מקדימה, וקיבל אישור על כך מראש הממשלה גולדה מאיר. צה"ל הותקף והופתע בעת פריצתה של מלחמת יום הכיפורים ונקלע למצב קשה מאוד שממנו נחלץ רק לאחר אבידות כבדות ומספר ימי לחימה קשים ביותר. ההימנעות ממכה מקדימה עוררה ביקורת קשה ביותר לאחר שהמלחמה הסתיימה ואף שנים רבות לאחר מכן.