google/wiki40b huggingface dataset:
גאורג פרידריך הנדל

חייו

הנדל נולד בהאלה שבסקסוניה ב-1685, לאב שהיה ספר וחובש. כבר בגיל שבע התגלה כצ'מבליסט ונגן עוגב מוכשר, ובגיל תשע החל להלחין. החל ב-1700 למד אצל פרידריך וילהלם צאכו (Zachow), נגן העוגב של כנסיית הגבירה (Liebfrauenkirche). בשנת 1702 החל בלימודי משפטים באוניברסיטת האלה במצוות אביו. כעבור שנה פרש מלימודיו לטובת המוזיקה, וזכה במשרת כנר בתזמורת בית האופרה של המבורג. שם יצר בשנת 1705 את האופרות הראשונות שלו, "אלמירה" ו"נרו", ובשנת 1708 שתי אופרות מוקדמות נוספות, "דפני" ו"פלורינדו". בשנים 1706–1709 יצא למסעות שונים, ולמד באיטליה, כי ידע שסגנון האופרה האיטלקית יהיה זה שיכבוש את תחום האופרה. מלחיני אופרה גרמנים ניסו לחקות את האופרה האיטלקית, אך כתיבתם הייתה כבדה ומייגעת יותר ועתירת קונטרפונקט, שנועד לכלי מקלדת ולאו דווקא לקול האנושי. הנדל לקח לתשומת לבו את דברי מבקר המוזיקה והמלחין יוהאן מאתזון, כי המוזיקה שלו חזקה בהרמוניה אך חלשה במלודיה, ויצא לאיטליה לתקן את המגרעת. בפירנצה הלחין ב-1707 את "רודריגו", ובוונציה הלחין ב-1708 את "אגריפינה". ברומא כתב ב-1710 שתי אורטוריות.
בשנותיו באיטליה התוודע הנדל אל טובי המלחינים, בהם קורלי וויוואלדי, שמהם למד על הקונצ'רטו והסונאטה, אלסנדרו סקרלטי, שהכניס אותו בסודות האופרה האיטלקית והקנטטה ובנו, דומניקו סקרלטי, שעמו התחרה בנגינה, ניצח בנגינה בעוגב והפסיד בנגינה בצ'מבלו. התחרות הזו היוותה בסיס לידידות נאמנה ולהערצה הדדית בין השניים. הנדל כתב קנטטות רבות, שהיו פופולריות במיוחד ברומא, שם נאסרה האופרה באופן רשמי. מבין הקנטטות האלה מוכרות כיום בעיקר "לוקרציה", המבוססת על הפואמה "אונס לוקרציה" של שקספיר ו"אקיס, גאלאתיאה ופוליפמוס".
בשנת 1710 היה למוזיקאי החצר של הנסיך גאורג לודוויג מהנובר, אולם לאחר זמן מה הסתכסך עמו ופנה לחפש אפשרויות נוספות ברחבי אירופה. בשנת 1712 השתקע סופית באנגליה. שכרו בסך 200 לירות שטרלינג שולם בידי המלכה אן (בשנת 1713 כתב לכבודה אודה).
לרוע מזלו של הנדל, בשנת 1714 מתה המלכה אן ובהיעדר יורש אחר הומלך מעסיקו הקודם, גאורג לודוויג מהנובר, לג'ורג' הראשון, מלך בריטניה. בשנים הראשונות לאחר המלכתו של ג'ורג' הראשון נפגע מאוד מעמדו של הנדל בחצר המלוכה האנגלית, אך בהדרגה התפייסו השניים, בייחוד לאחר שהנדל כתב בשנת 1717 עבור המלך ג'ורג' את הסוויטה "מוזיקה על פני המים", יצירה מרשימה שנוגנה לכבודו מעל גבי סירות על נהר התמזה (סיפור ידוע, אך ככל הנראה איננו נכון, מציין כי הנדל ביצע את היצירה כהפתעה למלך בעודו שט על פני הנהר לאחר ששכר על חשבונו את הנגנים וכך זכה מחדש בחיבתו של המלך).
בשנת 1719 ייסד את האקדמיה המלכותית למוזיקה, ובראשה עמד בשנים 1720–1728. ב-1727 קיבל אזרחות בריטית ושיווה לשמו צורה אנגלית, ג'ורג' פרידריק הנדל. בשנים 1729–1734 היה שותף בניהול התיאטרון המלכותי. החל ב-1732 כתב בעיקר אורטוריות.
בשנת 1737 חלה בשיתוק בעקבות התקף לב, אבל נרפא אחרי שנסע לאאכן. בשנת 1751 התעוור, וכעבור שמונה שנים נוספות מת בלונדון. הוא נקבר בכנסיית וסטמינסטר.
כרטיס אדום

בכדורגל, כרטיס אדום הוא כרטיס פלסטי בצבע אדום ששולף שופט במשחק ספורט על מנת לסמן ששחקן כלשהו מורחק מן המגרש.
הכרטיס האדום נשלף  כעונש על עבירה חמורה במיוחד, שתי עבירות בינוניות בחומרתן או התנהגות בלתי נאותה (קללות, אלימות וכו'). כאשר השחקן מורחק מן המגרש, לא יכול שחקן אחר למלא את מקומו והקבוצה שממנה הורחק השחקן נאלצת להמשיך לשחק בחוסר של שחקן אחד. הכרטיס האדום מהווה עונש לא רק לשחקן שהורחק אלא גם לקבוצתו, שנאלצת להמשיך את המשחק בכוחות פחותים. להרחקה בכרטיס אדום במסגרת תחרותית נלווים לרוב גם עונשים משמעתיים: הרחקה ממשחק נוסף והעמדה בפני ועדת משמעת שעשויה לפסוק הרחקה ממשחקים נוספים או קנס. השימוש בכרטיסים אדומים וצהובים הונהג בכדורגל החל משנות ה-70 של המאה ה-20. 
ניתן להעניק כרטיס אדום לשחקן השותף במשחק.
עם השנים, המונח הפך לביטוי שמשמעותו הוצאת מישהו מזירת האירועים עקב התנהגות קלוקלת או טעות שביצע. כך דווח למשל כי הממשל האמריקאי הוציא כרטיס אדום ליאסר ערפאת.
הפרלמנט של נאורו

יושב ראש הפרלמנט

יושב ראש הפרלמנט הוא חבר בפרלמנט שנבחר לתפקיד זה בבחירות חשאיות שבהן מצביעים חברי הפרלמנט. 
ליושב הראש אין זכות הצבעה בהצבעת אי-אמון. החל מיוני 2013 יושב ראש הפרלמנט הוא נשיא נאורו לשעבר, לודוויג סקוטי.
דני וב (שחקן)

ביוגרפיה

וב נולד ב-6 ביוני 1958 בלונדון שבאנגליה.

חיים אישיים

פרט למשחק וב הוא גולש נלהב וחבר במועדון "Shore Surf Club", ומשתתף בתחרויות כשהוא פנוי מעבודה.
ברוך יצהר

ביוגרפיה

יצהר נולד בשם בוריס פיינגולד בעיר יאלטה שבחצי האי קרים ב-1908. אביו, משה, היה מנהל בית יתומים יהודי ומורה לעברית. עלה לארץ ישראל עם הוריו ואחיו בשנת 1922. ילדותו ונעוריו עברו עליו בשכונת בורוכוב (גבעתיים), שבה שימש אביו כמורה בבית הספר המקומי.
הוא הצטרף לארגון "ההגנה" והתקדם בתפקידי הדרכה ופיקוד. בתקופת המאורעות שהה בירושלים ומונה למפקד נווה יעקב ועטרות. לאחר מכן שירת בחניתה. היה בין מייסדי הנודדת הירושלמית, יחד עם יצחק שדה ואליהו בן חור.
בשנת 1940 קיבל הוראה ממפקדת ההגנה להתגייס לצבא הבריטי והיה מראשוני המתנדבים לחיל הרגלים. יצהר סיים קורס קצינים והתקדם בסולם הדרגות במסגרת הבריגדה היהודית. הוא סיים את שירותו בדרגת מייג'ור (רב-סרן) בגדוד הראשון. בשנת 1946 שוחרר וחזר לפעילות בנוטרות. 
עם התארגנות צה"ל הוטל עליו להקים בסיס הדרכה לנהגים, ובנוסף להיות אחראי על אספקת מזון בכלי רכב מבסיס השילוח לירושלים. בשנת 1949 קיבל לידיו את הפיקוד על חטיבת מחוז 17 (השומרון ונתניה) מידי צבי צור, בדרגת סגן-אלוף. בשנת 1950 סיים קורס מג"דים. 
לאחר שפיקד בהצלחה כראש מטה על הצעדה בירושלים, מונה ב-15 במאי 1951 לקמצ"ר. הוא הקים את בית הכליאה לחיילות ופיתח את יחידת הכלבנים. גל העולים שהגיע לישראל בתקופת כהונתו הוביל לעלייה תלולה במספר העריקים. בשנת 1954 מונה למפקד חטיבת הראל ובמקביל מונה לסגן נשיא בית הדין הצבאי העליון. פרש מצה"ל בשנת 1955.
ברוך יצהר נישא ללאה פולונסקי, ילידת אוקראינה, ולהם שלושה ילדים: גני, צור ואיל.
יצהר נפטר ב-1987, בגיל 79.
מערבון (כתב עת)

תכנים

מערבון מכיל ביקורות על סרטים ישראלים וזרים (למשל, אור, "קרוב לבית", עג'מי, "פארק העונשים" של פיטר ווטקינס, סדרת סרטי אסקימו לימון), מאמרי רוחב (קולנוע גאה בישראל, השפעת כתוביות התרגום על הקולנוע), הצצה לקולנוע בינלאומי (כתבת שער על הבמאי הסיני ג'יה זאנג קה, ראיון מתורגם עם הבמאי רוברטו רוסליני, טלנובלות פוליטיות בדרום אמריקה), ראיונות (למשל עם במאי הסרט וסרמיל), תקצירי סרטים של יוצרי קולנוע ותמונות מתוך תהליך ההפקה. בגיליון השני של מערבון חשף דני רוזנברג מאמר שכתב בצעירותו עמוס גוטמן לעיתון התיכון על "סטיריקון" של פליני והוא מסביר את הקשר בין המאמר ליצירתו של גוטמן, ובגיליון השלישי, מתי שמואלוף כותב על הסטריאוטיפים בביקור התזמורת. הגיליון נפתח במדור "ראיתי ש" שכולל סקירות קצרות של סרטים מהארץ ומהעולם שיצאו לאחרונה. 
עם יציאת הגיליון החמישי של מערבון, ארבעת הגליונות הראשונים הועלו לקריאה חופשית באינטרנט.

הכותבים

רוב המשתתפים במערבון הם קולנוענים צעירים בעצמם וכתב העת ניכר בקו האקטיביסטי שלו בכל הקשור ליצירה קולנועית, ומכיל כתבות ומניפסטים כמו: מאמר פולמוסי בגנות השפעת קרנות הקולנוע על הסרטים הישראליים, סקירה של החיים הסטודנטיאלים בבית הספר לקולנוע סם שפיגל, מאמר תמיכה באיגוד התחקירניות, תרגום מפורטוגזית של "מניפסט הקולנוע של הרעב", ומאמר של ימין מסיקה נגד הפקות מקור. כתב העת פרסם מאמרים מתורגמים של הוגים מרכזיים כמו סלבוי ז'יז'ק (על ואלס עם באשיר) ופרדריק ג'יימסון. כיום, בהקדמה לגיליון הראשון מצהירים חברי המערכת "העיתון רואה אור במסורת הכתיבה המנסה לא פחות מאשר לשנות ולשפר את הקולנוע". בין הכותבים במערבון: דני רוזנברג, תום שובל, ד"ר צבי טל, בני בן-דוד, נועם יורן, ליאת סימון, אדם אבולעפיה, ארי ליבסקר, שמוליק דובדבני, אסי דיין, יוסף סידר ורועי רוזן.

רקע

בישראל פועלים לצד מערבון שני כתבי עת נוספים העוסקים בקולנוע - סינמטק היוצא על ידי סינמטק תל אביב, ומחברות דרום של מכללת ספיר. בעבר פעל בארץ בתפוצה רחבה עולם הקולנוע. כיום, מערבון הוא כתב העת היחיד בישראל לקולנוע שיוצא עצמאית ולא כחלק מגוף ציבורי. כתב העת נתמך על ידי איגודי הבמאים והתסריטאים, וקשור למאבקים שלהם, וכן על ידי קרנות קולנוע שונות בנוסף למפרסמים.
פיטנגו

שמות הפרי

מקור השם פיטנגו או פיטנגה הוא בפורטוגזית. באנגלית הוא נקרא "דובדבן סורינאם", בהודו הוא מכונה "דובדבן ברזיל", ובצרפתית הוא מכונה "סֶריזיֶיה דה-קאיֶין", על שם העיר בגיאנה הצרפתית.

הפירות

פרי הפיטנגו עובר שינויי צבע רבים עד להבשלתו- החל בירוק בהיר, המשך בכתום אדום ועד לבורדו כהה- אז הוא מוכן לאכילה. בשנות ה-70 של המאה ה-20, נמצא על ידי ע.להב בגינת ביתו בנהריה, זן גדול וטעים במיוחד. הזן נקרא "גתית" על שם בעלת הבית. מטפח הצמחים אפרים סלור, עסק בהפצתו.  פרי הגתית הוא כתום, מצולע וגדול. ויש לו ארומה מיוחדת, המבדילה אותו מפירות הפיטנגו הרגילים. אף על פי כן נכשלו עד היום הניסיונות לגדל את פרי הפיטנגו בצורה מסחרית, בגלל חיי המדף הקצרים שלו ובגלל היותו קשה מאוד לקטיף- יש לקטוף את הפירות הקטנים בידיים בדרך שהופכת אותם ליקרים מאוד עקב הטורח והזמן הרב שמושקע בקטיף. יחד עם השימוש בפירותיהם למאכל, נעשה שימוש בעליהם לשם הרחקת חרקים על ידי פיזור עלים על הרצפה ודריכתם, תהליך המשחרר שמן דוחה חרקים. קליפת העץ מכילה הרבה טאנין.

הפיטנגו בישראל

למרות מוצאו הטרופי השיח גדל מצוין גם בתנאים סובטרופיים. הוא הגיע לארץ לראשונה בשנות העשרים, על ידי שמואל צבי הולצמן. זהו שיח צפוף ותדיר-ירק, ונוח לעיצוב. עליו בעלי גוון ירוק חזק וניצניו ניחנים בגוון אדמדם. כמו כן, אין הוא צורך מים רבים ולכן משמש כצמח גדר-חיה. הפיטנגו בארץ פורח פעמיים שלוש ונותן שניים עד שלושה יבולים.

גידול

את הזרעים מוציאים מהפרי, מנקים אותם מציפת הפרי שמכילה חומרים מעכבי נביטה ומייבשים בשמש משך יום אחד. הזרע זקוק לחודשיים עד לנביטה וגדל במגוון גדול של אקלימים וקרקעות אך מעדיף אקלים טרופי וקרקע לחה, מנוקזת היטב וחומצית מעט (מכל מקום עדיף שלא תהיה מלוחה). לשתול במקום שאינו חשוף לרוחות ולקור או לאור שמש מלא. מהפריחה עד הפרי עוברים שלושה שבועות ואיכותו תלויה מאוד בהשקיה ובתזונה בזמן התפתחות הפרי. הצמח עמיד מאוד בתקופות יובש ארוכות, אך זקוק להרבה מים מזמן הפריחה ועד זמן הבשלת הפרי. על מנת לקבל פרי איכותי, מומלץ לקחת ייחורים משיח שידוע שפריו טוב, כדי לקבל עץ זהה גנטית. לא ידועות מחלות וטפילים המיוחדים לפיטנגו אך תיתכן נגיעות של הפרי ברימות של זבוב הפירות הים תיכוני.
ארגוטמין

מכניזם פעולה

המולקולה חולקת דמיון מבני עם מוליכים עצביים כגון סרוטונין, דופמין ואפינפרין ולכן יכולה להיקשר באופן אגוניסטי לקולטנים שונים.
ארגוטמין גורם להיצרות של כלי הדם חוץ גולגולתיים דרך רצפטור 5-HT1B (serotonin receptor) ועל ידי כך גורם להקלה בתסמיני מיגרנה.

שימוש תרופתי

ארגוטמין ניתן לעיתים לאחר לידה כדי למנוע דימום אך מופץ בעיקר כתרופת מרשם למיגרנות וזאת בשל פעילותו כמצר כלי דם פריפריאלי.

תופעות לוואי

תופעות לוואי הן בעיקר בשל פעולתו של הארגוטמין על קולטני דופמין 5-HT1A
במינונים גבוהים ארגוטמין ידוע כגורם אפשרי לפקקת ורידים ותהליך גנגרנתי נמקי. תופעות לוואי אלה, יחד עם ירידה ביעילות בהשוואה לטריפטנים, יכולות להסביר מדוע ארגוטמין משמשת רק לעיתים רחוקות לטיפול במיגרנות. תופעות הלוואי כוללות גירוי דרכי העיכול, תעוקת חזה, התכווצות של הרחם, נזק לאנדותל, התכווצות כלי דם, ישנוניות, סחרחורות וכאבי ראש.

סינתוז ושיווק

בארצות הברית ארגוטמין מיוצר בשם המסחרי Cafergot
טבליית Cafergot מכילה 2 מ"ג ארגוטמין יחד עם 100 מ"ג קפאין תערובת המאפשרת הקלה מיידית בכאבים מיגרניים.
מסכת מנחות

מסכת מנחות היא המסכת השנייה בסדר קדשים, הסדר החמישי במשנה. מלבד המשנה והתוספתא, יש על המסכת תלמוד בבלי, ואין עליה תלמוד ירושלמי. בתלמוד הבבלי על מסכת זו יש 109 דפים.
במשנה יש במסכת שלושה עשר פרקים אשר עוסקים בעיקר בדיני הקורבנות הבאים מהצומח וקרויים מנחות, וזאת בניגוד למסכת זבחים העוסקת בקורבנות הבאים מן החי. פרק רביעי במסכת זו עוסק בדרך אגב בציצית, תפילין, והלכות ספר תורה ומזוזה.

מיקומה של המסכת בסדר קדשים

לפי הקדמתו של הרמב"ם למשנה, הסיבה שמסכת זו סודרה בסדר הקודשים אחר סדר זבחים, היא שנושא המנחות מופיע בתורה אחרי קרבנות הכהנים.
טליה טריינין

ביוגרפיה

נולדה בניו יורק לדורה ולד"ר שמעון טריינין, רופא. בת למשפחת טריינין שמוצאה מלטביה ושהיגרה לארגנטינה בתחילת המאה ה-20. דודה היה פרופסור נתן טריינין, שכיהן כנשיא האגודה למלחמה בסרטן.
בילדותה התגוררה בארגנטינה, וב-1972 עלתה עם משפחתה לישראל.
בשנים 1978–1985 למדה רישום קלאסי וציור בשמן אצל הצייר ישראל זוהר, וצבעי מים אצל אהרון אפריל.
ב-1992 סיימה תואר שני בספרות אנגלית בהצטיינות יתרה באוניברסיטה העברית בירושלים, ומ-2003 היא בעלת תואר ד"ר לספרות אנגלית מאוניברסיטה זו. טריינין לימדה מ-1997 באוניברסיטה העברית קורסים בתחום שירה וכתיבה בחוג לאנגלית, וקורס בכתיבה אקדמית באנגלית לדוקטורנטים מצטיינים. ב-2012 היא לימדה באקדמיה לאומנות בצלאל. מ-2005 היא גם עובדת כעורכת ספרותית באנגלית.
בשנים 1996–2000 הייתה אוצרת האמנות של בית "אינטראמריקה" בירושלים.
טריינין הציגה מעבודותיה בתערוכות רבות, ובהן תערוכות יחיד, בישראל ובמוזיאונים וגלריות ברחבי העולם, בין השאר במדריד, ריגה ודורטמונד (גרמניה).
ב-2009 פורסם ספרה "The Quest for Wholeness in Four Bildungsromane" (הוצאת Verlag).
ב-2007 כתבה והפיקה את סרט הוידאו ארט של הבמאית אלנה קנטי, "City Dusk: Between Daydream and Nightmare" ("דמדומי עיר: בין חלום בהקיץ לחלום בלהות"), המציג רצף ציורים של ערים רבות, או של עיר אחת (סמטאות, בניינים ועוד), ומבטא מרכיבים של חוויה עירונית, לעיתים נוסטלגית, לעיתים רצופה אירועים דרמטיים.

משפחתה

נשואה לאדריכל דניאל מינץ ואם לשלושה. מתגוררת בירושלים.
Flying Cowboys

רקע

לאחר שיצא אלמובה של ג'ונס The Magazine בשנת 1984, ג'ונס יצאה לזמן מה מאור הזרקורים. היא נישאה לפסקל נבה מאייר וילדה בת - שרלוט רוז - בשנת 1988 תוך כדי עבודה על אלבום האולפן הרביעי שלה.
ג'ונס ונבה מאייר כתבו ועבדו יחד על חומר חדש במשך כמה שנים לפני שהחלו להקליט ב-1988, עם בקר בתור מפיק. ג'ונס הייתה מעריצה של עבודתם של סטילי דן, במיוחד של האלבום The Royal Scam‏ (1976).
גרסאות פרומו של Flying Cowboys נשלחו יחד עם ראיו מוקלט עם ג'ונס. קטעים מראיון זה סומפלו ללהיט משנת 1990 של להקת המוזיקה האלקטרונית הבריטית The Orb, "Little Fluffy Clouds".
השדה (כתב עת)

השדה: ירחון שמושי ומדעי למשק החקלאי המעורב היה כתב עת בנושאי חקלאות, כלכלה, אחזקת משק בית והיבטים שונים בחיי היומיום של החקלאים היהודים בארץ ישראל, אליהם נלוו מעת לעת מאמרים על ענייני דיומא שהנחילו לקוראים תפיסת העולם ציונית.
בשנת 1917 נוסד על ידי "הפועל הצעיר" גלגולו הראשון של כתב העת, "גן ירק", בעריכת אליעזר יפה. 
בשנת 1920 ייסדו אנשי מפלגת "הפועל הצעיר" ו"הסתדרות הפועלים החקלאיים" את כתב-העת "השדה", והוא ראה אור עד שנת 1999. משנות העשרים הוא הופץ למינויים ביישובים החקלאים ברחבי הארץ לסוגיהם: מושבות, מושבים וקיבוצים. עד ראשית שנות הארבעים, ערך אותו אליעזר יפה יחד עם עורכים נוספים, ובהם חוקר החקלאות ברוך צ'יזיק, האגרונום אוריה פלדמן ושמעון דוד יפה (אחיו של אליעזר). בשנת 1950 הצטרף למערכת העיתון יוסף מנחם מרגלית. ב-1958, עם פטירתו של ש"ד יפה, התמנה מרגלית לעורך הראשי, ונשא בתפקיד זה עד פרישתו לגמלאות ב-1996.
עד 1990 שימש העיתון ביטאונו של המרכז החקלאי.
הירחון מהווה כיום מקור היסטורי להבנת ההתפתחות הכלכלית-החקלאית במשק היהודי בתקופת המנדט ולאחר הקמת המדינה.
סיגנטיקס

סיגנטיקס (באנגלית: Signetics) הייתה חברת אלקטרוניקה שנוסדה ב-1961, כדי לייצר מעגלים משולבים. החברה נקנתה על ידי פיליפס ב-1975 ומוזגה לתוך Philips Semiconductors (כיום NXP).

היסטוריה

סיגנטיקס נוסדה בשנת 1961, על ידי קבוצת מהנדסים, דייוויד אליסון, דייוויד ג'יימס, ליונל קטנר ומארק וייסנשטרן, שעזבו את "Fairchild Semiconductor". המעגל המשולב הומצא על ידי רוברט נויס מחברת פיירצ'יילד, אבל פיירצ'יילד עדיין התרכזה בייצור טרנזיסטורים, משום שרוב הלקוחות לא יכלו להצדיק שימוש במעגלים משולבים, שהיו עדיין יקרים מדי לשימוש ביישומים כלליים (תוך זמן לא רב, רוב הייצור של פיירצ'יילד עבר גם הוא למעגלים משולבים). מייסדי סיגנטיקס האמינו שהמעגלים המשולב הוא העתיד של תעשיית המוליכים למחצה, אמונה שהוכיחה עצמה כנכונה בשנים הבאות. כוונת המייסדים הייתה להתרכז במעגלים ייעודיים (ASIC), אבל הביקוש הנמוך והמחיר הגבוה דחפו את החברה לייצור שבבים סטנדרטיים, בטכנולוגיית DTL ‏ (Diode-Transistor Logic). בשנים הבאות הציגה החברה גם מעגלים ייעודיים. אולי המוצר המוצלח ביותר של סיגנטיקס, היה מעגל ה-Timer ‏ 555 שהחברה הציגה ב-1971, והיה שבב הטיימר הראשון בשוק, במארז 8-פינים. תוך זמן קצר ה-555 יוצר ברישיון על ידי כתריסר חברות נוספות, והפך לסטנדרט שנמצא בשימוש עד היום, כמו גם ה-556 (טיימר כפול במארז 14 פינים), ו-558 (טיימר ״מרובע״, במארז 16 פינים).
בשנות ה-70 של המאה ה-20 החברה פיתחה ושיווקה מספר מיקרו-מעבדים, ששימשו במספר מוצרים, ביניהם קונסולות משחקים.
שם החברה נגזר מהמילים: Signal Network Electronics.
פרד אוברלנדר

פרד אוברלנדר (בגרמנית: Fred Oberlander)‏, 23 במאי 1911–1997, היה מתאבק יהודי אוסטרי, שהיגר לבריטניה ובהמשך לקנדה, זכה באליפות העולם בהיאבקות ב-1935, באליפות המכביה הרביעית ובתארים שונים נוספים.
פרד אוברלנדר זכה בשתי אליפויות נוער בהיאבקות באוסטריה, בחמש אליפויות בהיאבקות במשקל כבד בצרפת ובשבע אליפויות בריטיות בהיאבקות במשקל כבד.
פרד אוברלנדר, שייסד את סניף מכבי בקנדה, הגיע בראש המשלחת הקנדית למכביה השלישית וזכה במדלית כסף בהיאבקות במשקל כבד.
ב-1991 הוכנס שמו ליד לאיש הספורט היהודי.
דרימוויל רקורדס

היסטוריה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.
פיירי גורדון

עיצוב ופיתוח

הפיירי גורדון היה מטוס דו-כנפי בעל מבנה קונבנציונלי לתקופתו של שלדת מתכת המכוסה בד. המטוס היה מצויד בגרסאות שונות של מנוע הארמסטרונג סידלי פנתר סימן IIa, בעל 525–605 כוחות סוס. החימוש כלל זוג מקלעים, אחד מסוג ויקרס בתא הטייס הקדמי והשני מסוג לואיס בתא הטייס האחורי, שניהם בקוטר של 7.7 מ"מ, ו-230 ק"ג של פצצות. מחווני הטיסה של הגורדון היו בסיסיים וכללו מד מהירות אוויר, מד גובה, מד לחץ שמן, טכומטר, מחוון פנייה ואיזון ומצפן. 
הגורדון פותח מהפיירי IIIF, והסתכם בעיקר בהתקנת מנוע הארמסטרונג סידלי פנתר. אב הטיפוס ערך את טיסת הבכורה שלו ב-3 במרץ 1931, וכ-80 גרסאות מוקדמות יותר של הפיירי IIIF הוסבו לסטנדרט זה. 178 מטוסים חדשים נועדו לשימוש על ידי חיל האוויר המלכותי ומספר מצומצם של פיירי IIIF הוסבו בעודם על פס הייצור. 154 מטוסי גורדון סימן I נבנו, לפני שהחלה בניית הגורדון סימן II, בעל סנפירים והגה כיוון מוגדלים, אך רק 24 יחידות הושלמו מגרסה זו כאשר הופנה פס הייצור לצורך בניית הסורדפיש. הגרסה הימית של הגורדון, שהייתה בשימוש חיל הים המלכותי, נודעה כפיירי סיל.

היסטוריה מבצעית

הגורדון שירת בחיל האוויר המלכותי במהלך שנות ה-30, כאשר טייסת מס' 40 הייתה הראשונה שהפעילה את המטוס בבריטניה באפריל 1931 למשימות הפצצה, וטייסת מס' 6 הייתה הראשונה שהפעילה את המטוס מעבר לים, במזרח התיכון, למשימות כלליות. מרביתם הוצאו משירות ב-1938, אם כי 14 מטוסים הוסיפו לשרת כמטוסי אימון או כגוררי מטרות, ואחד מהם נותר בשירות בבריטניה עד ספטמבר 1941. במצרים הופעל הגורדון עד 1939, כאשר ששה מטוסים ששירתו כגוררי מטרות באיסמעיליה, הועברו לידי חיל האוויר המלכותי המצרי.
49 מטוסי הגורדון הנותרים במצרים הועברו לידי חיל האוויר המלכותי הניו זילנדי באפריל 1939, ו-41 מתוכם הוכנסו לשירות בתפקידי אימון טייסים. אנשי חיל האוויר הניו זילנדי גילו כי המטוסים שחוקים משימוש ונשאו את תוצאות שירותם במזרח התיכון - כולל לפחות עקרב אחד. ב-8 בדצמבר 1941 עוד היוו 30 מטוסי גורדון חלק ממטוסי הקו השני בסדר הכוחות הניו זילנדי. האחרון מבין מטוסים אלה, כמו גם האחרון מבין מטוסי הגורדון שנותרו בכל מקום, הוצא משירות ב-1943.
בתחילת 1941 היה מוצב גף בן שבעה מטוסי גורדון בבית הספר לטיסה מס' 4 ששכן בבסיס חיל האוויר המלכותי חבניה שבעיראק. גף זה הוחזר מהפעילות אליה הועבר כגורר מטרות בחזרה למשימות הפצצה, והשתתף בהגנה על חבניה כנגד הכוחות העיראקיים שתקפו את הבסיס במהלך המלחמה האנגלו-עיראקית.
שניצל וינאי

היסטוריה ושם

הביטוי "וינר שניצל" הופיע לראשונה בסוף המאה ה-19, כאשר התיעוד הכתוב הקדום ביותר הוא מספר בישול משנת 1831. 
עד לפני שנים ספורות, היה נהוג לחשוב שפילדמרשל יוזף רדצקי פון רדץ הביא את המתכון לשניצל הווינאי מאיטליה לווינה בשנת 1857. הבלשן היינץ דיטר פוהל הוכיח בשנת 2007 שמדובר באגדה ולא בטענה אמיתית.
פוהל אף מטיל ספק ותוהה במחקרו אם מקור השניצל הווינאי הוא מאיטליה. לטענתו, כל המנות שנקלטו למטבח האוסטרי ממטבחים אחרים שמרו על שמן המקורי, אפילו אם קיבלו הטיה או הגייה גרמנית, דוגמת הגולאש או הפנקייק, אך המילה "שניצל" לא מופיעה בספרי בישול העוסקים במטבח האיטלקי. ניתן למצוא את המנה תחת השם "וינר שניצל" גם בשווייץ.

הכנה

את השניצל הווינאי הקלאסי מכינים מנתח עגל בעובי של כארבעה מילימטרים, משטיחים את נתח הבשר ככל הניתן וטובלים אותו בקמח, בלילת ביצים ופירורי לחם. יש למנוע מפירורי הלחם לחדור לנתח הבשר, שכן הם אמורים להישאר יבשים וליצור מעטפת לשניצל. את השניצל מטגנים בכמות גדולה של שומן חזיר או חמאה מזוקקת בטמפרטורה של בין 160 ל-170 מעלות עד שהוא מקבל גוון צהוב-זהוב. השניצל כולו חייב להיות טבול בשמן, אחרת הוא לא יתבשל באופן שווה. בזמן הטיגון נהוג להפוך את השניצל על צדיו מספר פעמים. הטיגון מסתיים כאשר השניצל מקבל גוון חום-בהיר או זהוב עז.
באופן מסורתי, נהוג להגיש את השניצל הווינאי עם סלט המורכב מווינגרט, מעירית או מבצל, עם סלט תפוחי אדמה או עם סלט מלפפונים. כיום הווינרשניצל מוגש לצד אורז, צ'יפס או תפוחי אדמה מבושלים. לרוב, המנה תוגש גם עם לימון לחיזוק הטעם של פירורי הלחם והרטבתם ומעט פטרוזיליה. צורת הגשה נוספת היא בתוספת ריבה (בדרך כלל מפירות יער, כגון דובדבן ותות), לצד השניצל.

אזכורים בתרבות

במחזמר "צלילי המוסיקה" משנת 1959 (שעלילתו מתרחשת בזלצבורג שבאוסטריה) מזכירים את השניצל הווינאי בשיר "My Favorite Things". בשיר מזכירים אכילת שניצל עם אטריות, אולם דבר זה אינו נפוץ כלל וכלל באוסטריה. טום לרר חיבר שיר בשם "ואלס השניצל הווינאי", אותו ביצע באלבומו משנת 1953.
הירושימה

היסטוריה

העיר נוסדה ב-1589, אם כי כבר כ-400 שנה קודם לכן, התקיימו בסביבתה כפרי דייגים ששוגונים (מנהיגי מיליציות) שלטו בהם. לעיר הייתה חשיבות אסטרטגית כנמל מרכזי במסחר עם סין.
ב-1889 ניתן להירושימה מעמד רשמי של עיר. במהלך מלחמת סין-יפן הראשונה (1894-1895), שימשה הירושימה כבירתה הזמנית של יפן. העיר נמצאת במישור, אם כי בסביבתה יש מספר גבעות המתנשאות לגובה של כ-200 מ'.

הרקע להטלת הפצצה

הירושימה, שהייתה ב-1945 העיר השישית בגודלה ביפן, הייתה בעלת חשיבות צבאית. מפקדות הארמייה השנייה, אשר תפקידה היה הגנת דרום יפן כולה, שכנו בה. עם זאת, הפצצות בעלות הברית במשך המלחמה לא התמקדו בה.
בעיר שלטה הבנייה מעץ, דבר שהפך אותה לפגיעה מאוד לאש. מצד שני, במרכזה נבנו כמה בנייני בטון מזוין וחזק במיוחד, כדי לעמוד ברעידות האדמה הנפוצות. בשל כך שרדו כמה מהבניינים באזור גם אחרי ההפצצה, ביניהם בניין "אולם קידום התעשייה של מחוז הירושימה", אף על פי שהפצצה הוטלה ממש עליו. בניין זה נותר על כנו, ולא שופץ מאז. הוא נודע בשם אנדרטת השלום בהירושימה וארגון אונסק"ו הכריז עליו כאתר מורשת עולמית ב-1996.
מעריכים שהאוכלוסייה בעת ההפצצה עמדה על 250,000 איש. בנוסף לתושבי העיר שהו בה באותה התקופה תלמידי בית ספר בגילאים 11–14 מערים וכפרים באזור שנשלחו לעזור במיגון העיר שרב בתיה היו בנויים מעץ משריפות.

הירושימה המודרנית


אחרי מלחמת העולם השנייה התאוששה העיר, והשתתפה בתהליך התיעוש המהיר שפקד את יפן כולה. מבניה המודרניים מאופיינים בזכוכית ופלדה. הירושימה מכריזה על עצמה כעיר השלום העולמית, ומציינת ב-6 באוגוסט מדי שנה את יום הזיכרון לחללי הפצצה. הוקמה בה אנדרטת זיכרון המוקדשת לשלום.

אירוח האולימפיאדה ב-2020

באוקטובר 2009 הודיעה הירושימה על כוונתה לארח את האולימפיאדה בשנת 2020 במשותף עם העיר נגסאקי כאשר האולימפיאדה תהיה בסימן "עולם נקי מגרעין". על מנת להעביר את המסר לארצות הברית שאינם רוצים נקמה.
פיטר קפלדי

ביוגרפיה

קפלדי נולד בגלאזגו שבסקוטלנד לאם אירית ואב איטלקי. הוא הראה כישרון עוד בגיל צעיר, כשהעלה מופע תיאטרון בובות בבית הספר היסודי. בבית הספר התיכון היה חלק מלהקת שחקנים שהעלתה יחדיו הצגות.
כסטודנט לאומנות, היה סולן בלהקת פאנק רוק שנקראה "Dreamboys".
קפלדי הופיע בלמעלה מ-40 סרטים וסדרות מאז הופעתו כדני אולדסן ב"גיבור מקומי" בשנת 1983.
בשנת 1995, זכה בפרס אוסקר עבור סרט הלייב אקשן הקצר הטוב ביותר, על סרטו "אלו חיים נפלאים של פרנץ קפקא" במשותף עם סרט נוסף בשם "טרבור".
שיחק גרסה בדיונית של קאקיליוס ב"להבות פומפיי", פרק משנת 2008 של סדרת המדע הבדיוני "דוקטור הו". הוא שב לעולם "דוקטור הו" ב-2009, כשגילם את עובד המדינה, ג'ון פרובישר, ב"טורצ'ווד: ילדי כדור הארץ".
ב-4 באוגוסט 2013, נודע בספיישל מיוחד ששודר בשידור חי כי קפלדי יהיה השחקן השנים עשר לגלם את הדוקטור בסדרה "דוקטור הו", לאחר מאט סמית.
בגיל 55, הוא השחקן השני הכי מבוגר לעשות זאת, לאחר ויליאם הרטנל וג'ון הרט בגיל 73, אשר היה הראשון לגלם את הדוקטור בשנת 1963 - עת היה בן 55. במהלך הופעתו המיוחדת הודה כי היה מעריץ של הסדרה שנים רבות, ובגיל 15 אף כתב לרדיו טיימס על העונה העשירית של התוכנית, בתקווה לספיישל לכבוד יום השנה ה-25, בשנת 1988.
הוא גם שיחק באותה שנה בסרט "מלחמת העולם Z".
בשנת 2015 יצא הסרט "הדוב פדינגטון" לאקרנים, שם הוא שיחק את מר קארי. בשנת 2017 שב לגלם את אותה דמות בסרט ההמשך, "פדינגטון 2". ב-2018 דיבב את דמותו של ארנב בסרט "כריסטופר רובין".
קפלדי הוא פטרון של האגודה הבינלאומית לחקר הסרטן וקרן הנאמנות של ילדי ארבלור הסקוטית. הוא מתגורר בקראוץ' אנד עם אשתו, אליין קולינס, ובתם ססילי.
דריק מקי

קריירת מכללות ונבחרת ארצות הברית

מקי נולד וגדל בעיר מרידיאן שבמיסיסיפי. בשנת 1984 החל ללמוד באוניברסיטת אלבמה, ובכל שלוש עונותיו בקבוצת הכדורסל של האוניברסיטה העפיל עמה לשלב שמינית גמר טורניר אליפות המכללות ("NCAA Sweet Sixteen"). ממוצעיו הכוללים בליגת המכללות הם 12.4 נקודות ו-6.5 ריבאונדים למשחק.
בין עונתו השנייה לשלישית באוניברסיטה נבחר מקי להשתתף באליפות העולם בכדורסל 1986 כשחקן נבחרת ארצות הברית, לצד שחקני מכללות מצטיינים נוספים כגון דייוויד רובינסון, קני סמית' וצ'ארלס סמית'. במשחק הגמר של הטורניר גברה ארצות הברית על נבחרת ברית המועצות בתוצאה 87–85, ובכך זכתה במדליית הזהב הראשונה שלה בטורניר מאז 1954. מקי עצמו שותף בכל עשרת משחקי נבחרתו, ותרם 9.2 נקודות ו-3.5 ריבאונדים בממוצע למשחק.

קריירת משחק

בדראפט ה-NBA‏ 1987 נלקח מקי בבחירה התשיעית, על ידי סיאטל סופרסוניקס. החל מעונתו השנייה שימש כשחקן חמישייה קבוע בקבוצה, ועד לשנת 1993 היה אחד משחקניה הבולטים, לצד דייל אליס, אקסבייר מקדניאל, ריקי פירס, אדי ג'ונסון ושון קמפ. בעונת 1992/1993 סייע לסופרסוניקס להעפיל לגמר האזור המערבי, בו הפסידו מול פיניקס סאנס בתוצאה 3–4. בשש עונותיו בסיאטל העמיד ממוצעים של 13.9 נקודות ו-5.2 ריבאונדים למשחק.
לקראת עונת 1993/1994 הועבר מקי בטרייד לאינדיאנה פייסרס, בתמורה לדטלף שרמפף. בעונות 1995 ו-1996 נבחר מקי לחמישיית ההגנה השנייה של העונה, אך בעונות הבאות נחלש ותפקד בעיקר כשחקן ספסל עד לסיום הקריירה. בעונת 1999/2000 העפיל עם הפייסרס לגמר ה-NBA, בו הפסידו מול לוס אנג'לס לייקרס בתוצאה 2–4.
בעונת 2001/2002 שיחק עבור פילדלפיה 76', בטרם פרש ממשחק בגיל 35.