נאוה סביליה שדה

נאוה סביליה שדה היא חוקרת אמנות, מרצה ואוצרת, המתמחה בחקר האמנות הקלאסית, ובחקר ההשפעה וההתקבלות של התרבות הקלאסית באמנות עכשווית ישראלית ובינלאומית (Classical Reception Studies).
לנאוה סביליה שדה תואר שלישי בתולדות האמנות מאוניברסיטת תל אביב משנת 2006. עבודת הדוקטורט שלה עסקה בחקר פסיפסים בנושאים מיתולוגיים מהתקופה הרומית בארץ ישראל. בעבודת המאסטר עסקה בחקר ההשפעה של הפיסול וערכי התרבות היוונית על דימויי מרס וונוס בפיסול הרומי.
תחום מחקרה רחב, והיא פרסמה מחקרים רבים בכתבי עת אקדמיים בכירים בתחום האמנות הקלאסית, ובתחום חקר ההתקבלות הקלאסית באמנות עכשווית, אודות אמנים ישראליים ובינלאומיים.
סביליה שדה למדה לתארים B.A ו- M.A. אותו סיימה בהצטיינות בתולדות האמנות באוניברסיטת תל אביב, והיא מלמדת בחוג לתולדות האמנות באוניברסיטת תל אביב ברציפות משנת 1996.
בין נושאי הוראתה: ערכי אתיקה ואסתטיקה בפיסול ובציור היווני, מגדר וזהות חברתית באמנות היוונית הקלאסית, מימד האשליה בציור ובפסיפס הרומי, הדוניזם באמנות היוונית והרומית, פולחני חניכה והמיסטריות הדיוניסיות באמנות היוונית והרומית, הנוכחות הקלאסית באמנות ישראלית עכשווית, מיתוסים ומחשבה קלאסית באמנות ישראלית עכשווית, הגוף כמטאפורה - "הגוף הפוליטי" בעולם הקלאסי ובאמנות ישראלית עכשווית, מאפיינים דיוניסיים באמנות ישראלית עכשווית, שפת האמנות, מתודולוגיה של הוראת תולדות האמנות.
אם לשני בנים ובת ומתגוררת בהוד השרון.

חקר האמנות הקלאסית

תפיסתה המחקרית של סביליה שדה מבוססת על גישה סטרוקטורליסטית המשלבת עיון במקורות פילוסופיים, ספרותיים, היסטוריים, מיתולוגיים, חברתיים ודתיים בניתוח יצירת אמנות מהעולם הקלאסי. מתוך נקודת מוצא לפיה האילוזיוניזם והמימזיס המזוהים עם האמנות הקלאסית הם בבחינת כלי הבעה ולא מטרה בפני עצמה, אמצעי ולא מהות, מבקשת סביליה שדה לבחון את ההקשרים הרעיוניים והמושגיים העומדים מעבר לצורות ולסמלים כמטאפוריים, וכביטוי לעולם הדימויים והאסוציאציות של הצופה בעת העתיקה.
בתחום הפסיפס הרומי בארץ ישראל חקרה את הפסיפס הדיוניסי בציפורי תוך הטלת ספק בפרשנות המקובלת של האמבלמה המרכזית כ"תחרות השתייה בין דיוניסוס להרקלס". תפיסה זו היא קטגורית בראותה את הגיבור כנחות ומתבזה בשתייה מופרזת אל מול האל, שנשאר לכאורה פיכח. סביליה שדה הצביעה על כך, שהרקלס נתפס בעולם הרומי כאל, קיסרים התחפשו בדמותו; ומאידך, לא ייתכן שדיוניסוס, אל השיכרון והחוויה האקסטטית המובילה להתעלות, יטיף לפיכחון. זאת, ולנוכח סמלים של המיסטריות הדיוניסיות בפסיפס, ובהשוואה למקורות חזותיים וטקסטואליים, הובילה למסקנה שהתיאור מציג למעשה את התקדשותו של הרקלס במיסטריות הדיוניסיות בשלב שלאחר מותו ההירואי, ולקראת התקבלותו באולימפוס לחיי נצח בקרב האלים.
מתוך מחקר זה הבשיל מחקר אודות הדמות המכונה "מונה ליזה" המופיעה בעיטורי השוליים בפסיפס בציפורי. במחקר זה ביקשה להראות כי לנוכח הנטייה באמנות העתיקה להכללה, ובמיוחד של דימויי שוליים, חשיבותה של דמות זו אינה דווקא בהיותה בעלת זהות כלשהי, אלא בהיותה סמל וסימפטום תרבותי אותו ניתן לעגן במחשבה אפיקוראית ונאו-אפלטונית, תוך שהיא מהדהדת את האירוע המתואר בסצנה המרכזית בפסיפס.
פרשנות דומה לזו של הפסיפס הדיוניסי בציפורי ישמה בניתוח הפסיפס משייח זואיד המציג את הרקלס השתוי לצד דיוניסוס. בעוד שהמחקר המסורתי ראה בהרקלס דמות מבוזה, הוכיחה סביליה שדה כי זהו ייצוג של הרקלס המתקדש במיסטריות הדיוניסיות, וקישרה זאת עם סצנה נוספת בפסיפס המתארת את הטרגדיה של פיידרה והיפוליטוס.
בחקר עיטורי השוליים שנותרו מפסיפס אכילס בשכם המוצג במוזיאון ישראל בירושלים ביקשה להראות כי דימויים שהפכו לכאורה לדימויי 'ז'אנר' ולפיכך נתפסו במידה רבה כנטולי משמעות, הם למעשה רוויים במשמעויות ומהווים הד לנושא הפסיפס בהיותם נקשרים לחיזוי מותו של הגיבור אכילס.
בחקר פסיפס אודיסאוס והסירנות המוצג אף הוא במוזיאון ישראל בירושלים בחנה את המקורות האיקונוגרפיים והמשותף בין דימויי הסירנות והאנשת הנילוס כמסמלי החכמה.
במחקר נרחב אודות ציורי קיר מפומפי ופסיפסים מהעולם הרומי ערכה קריאה של הדימויים מתוך נקודת מבט פוסט-סטרוקטורליסטית, הרואה בקיומן של ריבוי משמעויות וכן משמעויות נסתרות ביצירת האמנות. קריאה זו גילתה קיומם של סמלים ומטאפורות שלא זוהו קודם לכן, וכך סיפקה ממדים נוספים ומחדשים בהבנה של דימויים אלו.
בחקר הפיסול היווני והרומי עסקה בניתוח השפעתם של ערכי אתיקה ואסתטיקה יווניים קלאסיים (Kalokagathia) על דימויי קיסרים וקיסריות במראה מרס וונוס בפיסול הרומי. מסקנות מחקר זה הראו, כי החזות הקלאסית לכאורה, כמעין תחפושת, של דימויי הקיסרים הרומיים, אינה מצליחה להסגיר את ההוויה הרומית והיבטיה הפוליטיים, החברתיים והמגדריים.
נושא אותו חקרה בהרחבה הוא המשמעויות הסימבוליות הגלומות בדימויי אריגי בד בשיש בתיאורי דמות אלת הניצחון באתונה הקלאסית, מן הבחינה החברתית ומן הבחינה הרוחנית-דתית. במחקר זה הראתה כי קריאה מנקודת המבט החברתית-מגדרית חושפת סימבוליזם הנוגע למעמדה הנחות של האישה בעולם הקלאסי; ואילו קריאה מנקודת המבט הרוחנית-דתית הופכת את הקערה על פיה, ומגלה כי הדימויים הם אלגוריה לתפיסות אפלטוניות אודות שאיפת הנפש להתמזג עם המהות האלוהית.
במחקרה אודות שאלת מהות ערך "היפה" באמנות היוונית הקלאסית ביקשה להראות שהמונח “יופי קלאסי” בתפיסתו המקובלת הוא שגוי. "יופי" הוא אחד המונחים התדירים בפילוסופיה הקלאסית, ומהותו נדונה במוקד דיאלוגים אפלטוניים כגון המשתה. לאור עיסוק נרחב זה במחשבה הקלאסית בשאלת “היפה”, עולות שאלות כגון: מהי המהות של “יופי קלאסי”? האם זהו בכלל אידיאל חזותי אליו יש לשאוף? האם הוא בר השגה? במחקרה ביקשה להראות שיופי קלאסי הוא אינו “אידיאלי” כפי שמקובל לכנותו, אלא אידיאי, או מושגי. הביטוי הוויזואלי בפיסול הקלאסי הוא למעשה לא מראֶה אליו יש לשאוף, אלא מעין מעטה או תחפושת המגלמת מושגים ערכיים ותכונות רוחניות, אשר שירתו את המנגנון הפוליטי ביוון הקלאסית. היות שבעולם העתיק לא התקיימה הפרדה בין דת למדינה, שלטה עיר המדינה במוסד הדתי, ועל כן ניכסה את ה”יופי”, או האסתטיקה, לשירותה.