google/wiki40b huggingface dataset:
שקר (משחק קלפים)

שקר או צ'יט הוא שמו של משחק קלפים עממי. למשחק יש גרסאות שונות, אך הבסיס משותף לכולם ומטרתו להפטר מהקלפים ביד באמצעות שקרים אמינים.

סידור המשחק

שקר הוא משחק לשני משתתפים או יותר, בו משתמשים בחפיסה רגילה של קלפי משחק. בהתאם לחוקי הבית יש שמחלקים גם את שני הג'וקרים. את קלפי החפיסה מחלקים באופן שוויוני בין השחקנים, בהתאם לחוקי הבית יש שמחלקים את כל הקלפים ויש שמחלקים כמות מסוימת של קלפים בהתאם לכמות השחקנים. יש המתחילים את המשחק עם אחד הקלפים שלא חולקו במרכז השולחן כקלף המתחיל את הערימה.
מכיוון שישנן גרסאות שונות לרבים מחוקי המשחק רצוי שהשחקנים יבררו ביניהם קודם למשחק את החוקים שישחקו באותו משחק.

מטרת המשחק

על השחקנים להיפטר במהלך המשחק מהקלפים שבידיהם על ידי הנחתם בתוריהם בערימה במרכז השולחן. יש המכנים את הערימה "צ'יט".

מהלך המשחק

כל שחקן בתורו יניח קלף אחד או יותר בערימה המרכזית כשפניו למטה. על השחקן להכריז מהו ערך הקלף שהניח. על ההכרזה לעמוד בכללי המשחק ולהיות גבוה באחד מהערך שהוכרז במהלך הקודם, בגרסאות שונות מותר להכרזה להיות נמוכה באחד מן הערך הקודם ו/או שווה לו, אך בכל הגרסאות מותר להניח קלף הגבוה באחד. ההכרזה על ערך הקלף לא חייבת לתאום את ערך הקלף בפועל אלא רק למספר הקלפים. בתחילת תורו של השחקן הבא יורשה לו במקום להניח קלף לערער על אמיתות הכרזתו של השחקן הקודם ולחשוף את הקלף ששיחק, במקרה שאכן שיקר יאסוף השקרן את הערימה ויוסיפה לקלפים מהם עליו להיפטר, אם הסתבר שההכרזה תאמה לקלף שהונח ירים המערער את הערימה ויצרף אותה לקלפיו. בגרסאות שונות מותר לכל שחקן לערער ולא רק לשחקן הבא.
לאחר הערעור ואספת הקלפים יש להתחיל את הערימה מחדש, יש כאלו המשחקים שהמערער מתחיל, יש המשחקים שהאוסף את הקלפים מתחיל. יש כאלו שממשיכים במספר שקדם לערעור (כלומר בערך הגבוה באחד), ויש כאלו הפותחים במספר אקראי מן הקופה, ויש כאלו המתירים למתחיל להתחיל בכל מספר שהוא.
עמינדב אלטשולר

עמינדב אלטשולר (תרס"א, 1901 - ג' בניסן תשכ"ח; 1 באפריל 1968) היה איש "ההגנה", שעסק בגאולתן של אדמות הנגב.

תולדותיו

נולד ברחובות, בנם הצעיר של מחלה ויצחק זאב אלטשולר, מחלוצי העלייה הראשונה, שהיו ממייסדי המושבה. בשנת 1918 התנדב אלטשולר לגדודים העבריים. בשנים 1923-1920 עסק באימון שוטרים בעיר טבריה, ולאחר מכן שירת במשטרה העברית של תל אביב עד 1930. היה חבר בהגנה.
בשנת 1930 הצטרף אלטשולר למשה סמילנסקי בגאולת קרקעות בנגב. הוא דיבר ערבית על בוריה, הכיר את מנהגי הבדואים ונודע בכינוי חווג'ה אמין. הדבר סייע לו ליצור קשרים עם ראשי ההנהגה המקומית בנגב ובעזה, וכך יצר חוזי קנייה לכשישים אלף דונם של קרקעות שהיו בבעלות ערבית. בעקבות משבר כלכלי שפקד את היישוב, נבצר מסמילנסקי לקיים את החוזים ולשלם את סכומי הכסף למוכרים הערבים, וגאולת הקרקעות הועמדה בסכנה. קיום ההסכמים עבר לידי הקרן הקיימת לישראל, ואלטשולר המשיך לעסוק בתחום זה בשליחותה. 
למרות גזירות הספר הלבן, לפיה נכלל הנגב כולו באזור שבו אסורה לגמרי כל העברת קרקע ליהודים, הצליח אלטשולר להמשיך בגאולת הקרקעות. לשם כך הוא זייף תאריכים מוקדמים מן התקופה שקדמה לגזירות הספר הלבן. בסך הכל הצליחו אלטשולר ועמיתו חירם דנין לגאול כרבע מיליון דונם. השטחים שנרכשו והועברו לבעלות יהודית שימשו בסיס להתיישבות היהודית בנגב. במשך שנים היה אלטשולר התושב היהודי היחיד בבאר שבע הערבית, אך בתקופת המאורעות עקר מבאר שבע ועבר להתגורר בבית אשל. הוא נהג להסתובב במרחבי הנגב ברכב משוריין של "ההגנה" כדי שיוכל להמשיך בפעילותו. 
בשנת 1939 התמנה אלטשולר לקצין ביטחון בדרום ים המלח מטעם חברת האשלג. בשנת 1942 חזר לפעילות של גאולת האדמות בנגב, עד להחלטת האו"ם על הקמת מדינת ישראל, בכ"ט בנובמבר 1947. על השטחים שנגאלו על ידו הוקמו, בשנת 1943, שלושת המצפים הראשונים בנגב: גבולות, בית אשל ורביבים. על שטחים אחרים בנגב שנגאלו על ידו הוקמו כעבור שלוש שנים, ב-6 באוקטובר 1946, יישובי 11 הנקודות. הנשיא חיים ויצמן והרב אברהם יצחק הכהן קוק כינוהו "גואל אדמות הנגב".
בהכירו את שפתם ומנהגיהם, התרועע אלטשולר עם בני השבטים הבדואים בנגב ועם נכבדי הערבים בבאר שבע ועזה, והדבר סייע לו לשאוב מהם מידע לצורך פעילותו. כאשר שמע כי שטח אדמה גדול בדרך לבית גוברין, שהיה שייך לעשיר ערבי, עומד להימכר לבנק הערבי, מיהר להגיע אל בעל האדמות ועל דעת עצמו נקב בסכום גבוה יותר מזה שהציע הבנק הערבי. רק לאחר מכן השיג את הסכמת יוסף ויץ (שהיה גיסו) לעסקה וסכומי הכסף גויסו לצורך ביצועה. על אדמות אלו הוקם הקיבוץ גלאון.
לאחר קום המדינה המשיך אלטשולר להתגורר בנגב ועבד בשרות האפוטרופוס לנכסי נפקדים. בשנת 1952 שב לרחובות והתמנה לממונה על השמירה במושבה.

משפחתו

אלטשולר היה נשוי לפנינה בת אליעזר וולטוך. בנותיהם: אביבה קופרמינץ, אמו של האמן יורם קופרמינץ, ודליה פלד.
אחיו הוא נקדימון אלטשולר, אביו של גדעון אלטשולר. גיסיו, נושאי אחיותיו, הם: יוסף ויץ וגרו גרא.
Come Swing With Me

הפקה

האלבום הוא אלבום הסווינג האחרון אותו הוציא סינטרה בחברת קפיטול, האלבום הבא והאחרון שלו בקפיטול יהיה מוקדש לשירי אהבה.
מבחינה מוזיקלית משלב האלבום בין שני אלבומי סווינג שונים, Come Fly with Me ו-Come Dance with Me!, בשעה ש Come Fly with Me, הוא אלבום סווינג קליל ומעט קומי, !Come Dance with משלב בתוכו מקצבי ג'אז כבדים. המארגן בילי מיי שילב בין שני הסגנונות.
התזמורת המלווה את האלבום לא כללה בתוכה את כלי המיתר ואת כלי הסקסופון, זאת ועוד בעקבות שיטת ההקלטה של חברת קפיטול שנקראה פול ספקטרום (באנגלית: full-spectrum Stereo sound), נקבע הרכב ישיבה מיוחד לתזמורת בהקלטות של האלבום וכך יוצא כי הצלילים הבוקעים משני הרמקולים שונים מבחינת כלי הנגינה המפיקים אותם ואילו היושב בנקודת המרכז בין שני הרמקולים זוכה לשמוע את התזמורת במלואה.
הסתברויות בברידג'

במשחק הברידג' הסתברויות מתמטיות ממלאות תפקיד חשוב. שחקן היודע את ההסתברויות ומשחק בהתאם עשוי להצליח יותר משחקן שאינו יודע אותן. ההסתברויות המוצגות בהמשך הם הסתברויות אפריוריות ולא הסתברויות מותנות כאשר ידוע מידע נוסף.
לודוויג השני, רוזן הסן התחתית

ביוגרפיה

לודוויג נולד ב-7 בספטמבר 1438, ללודוויג הראשון, רוזן הסן ולאנה מסקסוניה, רוזנת הסן, בתם של פרידריך הראשון, הנסיך הבוחר מסקסוניה וקתרינה מבראונשווייג-לינבורג.
בשנת 1458 מת אביו, ורוזנות הסן חולקה בין לודוויג שקיבל את הסן התחתית (הסן-קאסל), לבין אחיו היינריך שקיבל את הסן העילית (הסן-מרבורג). האחים נלחמו ביניהם על התיחום המדויק של נחלותיהם עד מאי 1470. ב-8 בנובמבר 1471 מת לודוויג, ובנו וילהלם הראשון, רוזן הסן התחתית ירש את נחלותיו.
הקונגרס הלאומי העממי

כוח וסמכויות

החוקה של סין מעניקה לקונגרס העם הלאומי סמכויות רשמיות משמעותיות של חקיקה, פיקוח על פעילות הממשלה ובחירת בעלי תפקידים בכירים. עם זאת, בפועל נחשב הוא נחשב כ"בובה" של המפלגה הקומוניסטית הסינית, ומכיוון שהקונגרס מתכנס רק פעם בשנה ובדרך כלל מאציל את סמכויותיו החקיקתיות לוועדה המתמדת שלו, ניתן אפילו לתארו כחבר אלקטורים הבוחר את הנשיא ואת הרשות המחוקקת ותו לא.
וילי ו-וה

במיתולוגיה הנורדית, וילי (Vili) ו-וה (Vé) הם אחי האל אודין, בני בסטלה, בת בלת'ורן, ובּוֹר, בן בּוּרי.
משמעות המילה וילי בנורדית עתיקה היא רצון. המילה וה בנורדית עתיקה מתייחסת לסוג של מקדש גרמאני.
אביחי פרל

ביוגרפיה

אביחי פרל נולד וגדל בחיפה. אמו הייתה מורה למדעים.
בעל תואר ראשון בביולוגיה ותואר שני בחקלאות מטעם האוניברסיטה העברית. כמו כן, בעל תואר שלישי ופוסט דוקטורט מטעם מכון ויצמן.
כיהן בתור סגן מנהל המכון למדעי הצמח וכמנהל המחלקה לפרחים במינהל המחקר החקלאי (מכון וולקני), במשרד החקלאות ופיתוח הכפר. כמו כן, הוא כיהן ומכהן בוועדות מגוונות, בהן ועדת יוג'ין קנדל, הוועדה לחסכון בידיים עובדות, ועדת ההיגוי לפרחים והוועדה הלאומית לביוטכנולוגיה.
במהלך שנות עבודתו במינהל המחקר החקלאי, פרסם פרל עשרות פרסומים מדעיים בנושאים מגוונים, בהם פיתוח מוצרים בענף הגפן, ביוטכנולוגיה בתפוחי אדמה, פיתוחים בעגבניות ותחומי הנדסה גנטית בענפים שונים. כמו כן, תחת שמו רשומים מספר זני גפן למאכל ופטנטים באשר לפיתוח מוצרים וטכנולוגיות. בעבודתו המדעית התמקד בפיתוח שיטות ביוטכנולוגיות לשיפור זנים של עגבניות, תאנים, אגסים, אלוורה, וגולת הכותרת: שורת זנים של ענבים ללא חרצנים.
על הישגיו אלה זכה בפרס מפעל חיים של מנהל המחקר החקלאי.
הוא נשוי ואב לשלושה ילדים.
קבר הומאיון

היסטוריה

בתקופת שלטונה של שושלת העבדים המקום שימש כמבצר קילוקהרי שהיה עיר הבירה של הסולטאן מואיז אוד דין קאיקאבאד, שהיה נכדו של נאסיר אוד דין מחמוד (1268–1287).
קברו של הומאיון נבנה החל ב-1562 לפי פקודה של חמידה באנו בגאם, אלמנתו של הומאיון. האדריכלים שתכננו את המבנה היו האפגאנים סעיד מוחמד איבן מיראק גהייאטהודין ואביו מיראק הייאטהודין. בניית המתחם נמשכה שמונה שנים ובמהלכה נבנה גן בסגנון הפרסי - צ'אר באאה, שהיה הראשון מסוגו באזור. הקבר הראשי במתחם הוא זה של הקיסר הומאיון, וכן קבורים במקום אשתו הראשית חמידה באנו בגאם וכ-150 שליטים שמלכו אחריו. מספר הקברים הגבוה הוא הסיבה שלמקום הוענק הכינוי "הנקרופוליס של השושלת המוגולית".
עבודות השיקום שבוצעו על ידי קרן אגא חאן לתרבות הושלמו במרץ 2003, ואפשרו למים לזרום מחדש דרך התעלות שבגנים. המימון לעבודות היה ממוסדות הצדקה של אגא חאן עבור הודו. בנוסף, הקרן מבצעת עבודות שחזור בקבר הספר, מקום קבורתו של אביו של הומאיון בקאבול.

תיאור

הקבר עצמו נמצא במרכז גן גדול המחולק לרבעים בסגנון צ'אר-באג (צ'אר=4, באג=גן), שכל רבע מחולק לשמונה גנים. במתחם יש בריכות המחוברות על ידי תעלות. הכניסה הראשית למתחם נמצאת בצדו המערבי, אך הכניסה למבנה עצמו כמו במבני קבר מוסלמיים בהודו, נמצאת מצד דרום. בסמוך לקירות המזרחי והצפוני יש ביתן ומתקן רחצה, בהתאמה.
המאוזוליאום עצמו שוכן על מישור טראסי ובצדדים שלו יש תאים קטנים. מבחינה מבנית צורתו של המאוזוליאום היא מתומן בעל ארבע צלעות ארוכות וארבע קצרות. המאוזוליאום מכוסה על ידי כיסוי כיפתי כפול בגובה 42.5 מטרים עם קישוטי שיש.
המבנה עצמו רחב ונמוך יחסית למבנים הסובבים אותו. בכל הכניסות אליו יש קשתות רחבות וגבוהות המאפשרות לאור השמש לחדור אל תוך המבנה. מעל המבנה כיפה ראשית ובאגפיו כיפות משניות. בחזית המבנה בריכת מים.
החלק הפנימי של המאוזוליאום מתואר כחדר מתומן עם גג הבנוי ממקטעים קמרוניים המחוברים על ידי גלריות או מסדרונות. המבנה המתומן מאפיין גם את הקומה השנייה. המאוזוליאום מכוסה באבן חול אדומה המשולבת עם פסי שיש שחורים ולבנים.
בתוך החומה של המתחם כולו, בצד הדרום-מזרחי, נמצאת כיכר המתוארכת ל-1590 או 1591, וידועה בשם כיכר הספר.
רמזוואמי ונקטרמן

ביוגרפיה

ונקטרמן נולד בכפר רג'אמדם שבמחוז טנג'ור. הוא למד משפטים והתמחה בבית המשפט העליון מדרס (צ'נאי) ובבית המשפט העליון של הודו. בצעירותו היה פעיל בתנועת העצמאות ההודית ובתנועות לשחרור הודו. לאחר הכרזת העצמאות, הוא מונה לחבר באספה המכוננת והממשלה הזמנית. נבחר ארבע פעמים ללוק סבהה (בית המחוקקים התחתון), והיה שר האוצר ושר ההגנה. ב-1984 הוא נבחר לסגן נשיא הודו. בשנת 1987 התמנה לנשיא השמיני של הודו ושירת בתפקידו עד 1992.
שבתאי צור

חייו

צור נולד כשותא צוציאשוילי (בגאורגית: შოთა ცოციაშვილი) בשנת 1951 בואני (נפת ואני) שבגאורגיה הסובייטית (כיום גאורגיה). הוא סיים את חוק לימודיו בשנת 1967, בעיר הולדתו. משם עבר ללמוד באוניברסיטת סנקט פטרבורג עד לשנת 1972, ועלה לארץ לאחר מכן יחד עם אשתו לאה.
בישראל התגורר באשקלון ועבד בבנק לאומי בעיר משך שנתיים מ-1979. בתקופה זו הוא הכיר בין היתר את חברי תנועת "אשקלון בתנופה" - אלי דיין ובני וקנין וכיהן כחבר תנועת הליכוד. עם ניצחונה של התנועה נבחר גם צור למועצת העיר ושלט על מספר תיקים בכירים.
בין השנים 1985-1989 הוא כיהן כחבר מועצת העיר אשקלון, ולאחר מכן, משנת 1989 ועד לשנת 2002 כיהן כסגן ראש עירית אשקלון, בני וקנין ובהמשך לממלא מקומו. ב-2003 צור מונה לראש העיר בפועל כאשר הוא נתמך בראשי הליכוד ובהם ראש הממשלה דאז, אריאל שרון שהרבה לבקר בעיר. בשנת 2003 עזב וקנין את ראשות העיר לטובת מנכ"ל חברת פלאפון וצור מונה לראש העיר בפועל לתקופה של שלושה חודשים. אולם, בבחירות באוקטובר 2003, הפסיד צור לטובת המועמד העצמאי רוני מהצרי, וכיהן כראש האופוזיציה במועצת העיר עד לשנת 2004, אז מונה לשגריר ישראל בגאורגיה וכיהן כשגריר במשך ארבע שנים. במקביל שימש צור כקונסול הכבוד של גאורגיה בישראל בין השנים 1998-2004 והיה יועץ ראש הממשלה בענייני גאורגיה והקווקז (1996-1998).
כיום צור יושב ראש דירקטוריון נמל אילת.
בשנת 2014, הגיש צור בקשה לוועדת השמות העירונית באשקלון לקרוא לרחוב חיל הים, הסמוך לביתו, על שמו. ועדת השמות אישרה את הבקשה שזכתה לביקורת ציבורית רבה ובעקבותיה בוטלה ההחלטה. מקרה דומה היה בעיירה "ואני" שבגאורגיה. גם שם נקרא רחוב על שמו.
בספטמבר 2016 החל בכהונה נוספת כשגריר ישראל בגאורגיה.
צור נשוי ואב לשני ילדים ושבעה נכדים.
סדר קלאסי

סדר קלאסי הוא סגנון בנייה באדריכלות הקלאסית שהיה קרוב לתקן בנייה מפורט. הסדרים השונים התפתחו ביוון העתיקה עד שהגיעו לנוסח ברור ומדויק המגדיר את הפרופורציות של חלקי המבנה, ואת העיטורים (האורנמנטיקה) בכל אחד מהם. האדריכלות הרומית אימצה אליה את הסדרים הקלאסיים כמו גם אדריכלות הרנסאנס והאדריכלות הנאו-קלאסיציסטית, אשר החזירו את הסדרים הללו לשימוש.
קיימים חמישה סדרים עיקריים באדריכלות הקלאסית: דורי, איוני, קורינתי, טוסקאני ומשולב. סדרים נוספים רבים שימשו במקומות שונים ובתקופות שונות, אך השימוש בהם היה מועט יחסית לחמשת העיקריים ובראשם הדורי, האיוני והקורינתי. את הסדר לפיו נבנה בניין כלשהו ניתן לזהות בקלות לפי כותרות העמודים. ההגדרות של כל סדר כוללות את המידות הפרופורציונליות של כל חלקי המבנה, עוביים והרווחים שביניהם. בשל החשיבות שניתנה לפרופרציות ודיוק, ניתן לדעת במבנים יווניים עתיקים, אשר נבנו לפי הסדרים הקלאסיים, את מידות המבנה רק על ידי מדידת קוטר העמוד.
קיימים מבנים שונים בהם יש שימוש בעמודים מסדרים שונים. לרוב, השימוש בעמודים מסוגים שונים יוצר היררכיה וסדר במבנה. למשל: מבנה ובו עמודים איונים בקומת הקרקע ועמודים דורים בקומה שמעליה או שתי קולונדות מקבילות של עמודים משני סדרים שונים. במבנה הקולוסיאום הרומי, נעשה אף שימוש בשלושת הסדרים, הדורי, האיוני והקורינתי, בקומות שונות.

הסדר הטוסקאני

מקורו של הסדר הטוסקאני, כשמו, באזור טוסקאנה שבאיטליה. סדר זה הוא למעשה הפשטה של הסדר הדורי שאומץ על ידי הרומאים. כותרת העמוד דומה מאוד לכותרת הדורית וכן הפרופורציות הכבדות. העמוד הטוסקאני הוא חלק וללא חריצים כמו העמודים האחרים.
ניקאנדר צ'יביסוב

תחילת דרכו

צ'יביסוב נולד ב-5 בנובמבר 1892 במחוז רוסטוב שבאימפריה הרוסית. ב-1913 הוא התגייס לצבא האימפריה הרוסית, והוצב ברגימנט היגרים של המשמר. ב-1915 הוא סיים קורס קצינים והועלה לדרגת קפיטן. הוא לחם במלחמת העולם הראשונה בחזית המזרחית כמפקד פלוגה. ב-1918 התגייס לצבא האדום ולחם במסגרתו במלחמת האזרחים ברוסיה כמפקד גדוד חי"ר. ב-1920 השתתף בדיכוי מרד טמבוב ומרידות עממיות נוספות כנגד השלטון הקומוניסטי. ב-1935 סיים את לימודיו באקדמיה הצבאית פרונזה. במהלך 1937 פיקד על דיוויזיית חי"ר, ובין מרץ למאי 1938 פיקד על הקורפוס הרביעי. בין 1938-1940 שימש כראש מטה המחוז הצבאי לנינגרד. במהלך מלחמת החורף הוא שימש כראש מטה הארמייה השביעית, וב-4 ביוני 1940 הועלה לדרגת גנרל מיור. ביולי של אותה שנה הוא מונה לסגן מפקד המחוז הצבאי לנינגרד, ובינואר 1941 הועבר למלא את אותו תפקיד במחוז הצבאי אודסה.

אחריתו

צ'יביסוב המשיך לשמש בתפקיד מפקד האקדמיה הצבאית עד 29 בינואר 1948, ולאחר מכן מילא תפקידי ניהול ומטה. באוקטובר 1949 מונה לעוזר מפקד המחוז הצבאי בלארוס, ומילא תפקיד זה עד פרישתו ב-1954. הוא נפטר במינסק ב-20 בספטמבר 1959 בגיל 66.
משה שמידע

ביוגרפיה

נולד בתל אביב לשמואל, שעלה מאוסטריה ערב מלחמת העולם השנייה. למד בישיבת איתרי בירושלים, אצל הרב שמואל אוירבך. הרב אוירבך שידך אותו עם בתו של הרב דב צבי קרלנשטיין, ראש ישיבת גרודנא. לאחר נישואיו עבר לקריית ישיבת פוניבז' באשדוד. שימש כנושא ונותן בישיבת גרודנא ולימים כר"מ וראש ישיבה שם.
במסע הלוויה של חמיו הרב קרלנשטיין, הכתיר הרב אוירבך את הרב שמידע לממשיך דרכו של חמיו בראשות הישיבה, בהתאם לצוואת הרב קרלנשטיין.
לאחר פטירת חמיו הפך גם לנשיא מוסדות הישיבה שם, בהם תלמוד תורה ישיבה לצעירים ובית ספר בית יעקב.
כתלמיד הרב אוירבך, משתייך הרב שמידע למפלגת בני תורה. סמוך לפטירת הרב אוירבך מונה לחבר מועצת גדולי עולם התורה שלה.

יצירתו

תלמידיו הוציאו לאור חבורות וקונטרסים משיעוריו על מסכתות מסדר נשים וסדר נזיקין.

משפחתו

רעייתו מרים היא מנהלת בית יעקב באשקלון. אחד מגיסיו הוא הרב ברוך מרדכי אטינגר, ראש ישיבת כנסת יחזקאל באלעד. בנו הרב יעקב הוא ראש כולל אברכים באשדוד.
קנדה במשחקים הפאראלימפיים

היסטוריה

המשלחת הקנדית הראשונה למשחקים כללה 25 ספורטאים (18 גברים ו-7 נשים), שהצליחו לזכות ב-19 מדליות. כולם במקצועות האתלטיקה והשחייה. בשנת 1976 ארחה קנדה את המשחקים הפאראלימפיים באולימפיאדת הנכים טורונטו. במגרשם הביתי הצליחו הקנדים לזכות בכמות המדליות השישית בטורניר עם 25 מדליות זהב, 26 מדליות כסף ו-26 ארד. 
באולימפיאדת הנכים ניו יורק וסטוק מנדוויל (1984) הצליחה המשלחת הקנדית להגיע להישג שיא כשזכתה ב-238 מדליות פאראלימפיות ודורגה שלישית בסך הזכיות, אחרי ארצות הברית ובריטניה שארחו את הטורניר במשותף.
ספורטאיה המצליחים ביותר של קנדה במשחקים הפאראלימפיים הן גולשת הסקי לורן וולטנקרופט שזכתה בשמונה מדליות זהב פאראלימפיות, מדליית כסף אחת ואחת מארד (מהן חמש מדליות זהב באולימפיאדת הנכים ונקובר (2010)), השחיינית סטפני דיקסון שזכתה בשש מדליות זהב, שש מדליות כסף ומדליית ארד אחת (מהן חמש מדליות זהב באולימפיאדת הנכים סידני (2000), כשהייתה בת 16 בלבד). והאתלט מייקל אדג'סון שזכה ב-16 מדליות, מהן 14 מדליות זהב פאראלימפיות והאתלט טימותי מקאיזק שזכה ב-21 מדליות, מהן 11 מדליות זהב.
קציץ בשר

קְצִיץ בָּשָׂר (באנגלית: Meatloaf) הוא מאכל העשוי מבשר טחון (בדרך כלל בשר בקר, או שילוב של בשר בקר עם בשר כבש או בשר חזיר) מתובל, אשר מעוצב לצורת כיכר (בדומה לכיכר לחם) נאפה בתבנית אפייה - בין אם תבנית לחם או תבנית אחרת. המאכל מוגש לרוב כאשר הוא חם בתור המנה העיקרית, אך גם לעיתים מוגש בפרוסות כאשר הוא קר.
כיכרות של בשר טחון נאפו באירופה כבר במאה ה-5 והופיעו בספר הבישול הרומי "אפיקוס". המנה היא מנה מסורתית במטבח הגרמני, הבלגי וההולנדי, והיא קרובת משפחה של כדורי הבשר האיטלקיים. מקורו של קציץ הבשר האמריקאי הוא במנה בשם Scrapple - תערובת של בשר חזיר טחון וקמח תירס שהייתה נפוצה בקרב האמיש בפנסילבניה מאז המאה ה-18. הגרסה האמריקאית מוגשת עם קטשופ.

המנה

מתכוני קציץ בשר דומים למתכוני כדורי בשר, וההבדל העיקרי היא בעיצוב הבשר לפני בישולו. כדי להכין קציץ בשר, יש לערבב את הבשר הטחון עם חומר מאחד כמו ביצה ופירורי לחם, פיסות לחם רטובות או כל חומר אחר אשר יקנה לתערובת מרקם של בצק. אז אפשר להוסיף מלח, תבלינים וירקות קצוצים (בצל, פלפל, סלרי ואחרים). אפשר למלא את כיכר הבשר בביצים קשות, גבינה, ירקות, פטריות או כל שילוב שלהם.

ארצות הברית

קציץ בשר היא מנה פופולרית בארצות הברית. בזמן השפל הגדול בישלו קציץ בשר כדי לחסוך בהוצאות מזון והשתמשו בבשר זול ושאריות מזון כדי להכינו, ואף הוסיפו לו דגנים כדי להגדילו. את קציץ הבשר מגישים עם רוטב או ירקות מוחמצים. במתכונים רבים יש לשפוך רוטב פסטה או רוטב עגבניות על כיכר הבשר כדי שייווצר קרום במהלך האפייה. בגרסה אחרת מצפים את קציץ הבשר במחית תפוחי אדמה ומטפטפים מעט חמאה ואז אופים בתנור.

ישראל

מקור השם של מאכל הלוף הצה"לי הוא בשיבוש השם של מאכל זה.

במטבח היהודי

קציץ הבשר היהודי ידוע בכינוי "קְלוֹפְּס". הוא יכול להיאכל חם או קר, ולעיתים מבושלות בו ביצים שלמות, כך שניתן להבחין בהן בעת שהוא נחתך לפרוסות.
שמואל וודניצקי

ישראל שמואל ווֹדניצקי (בכתיב יידי: וואָדניצקי; בפולנית: Szmul Wodnicki;‏ 1895 – 2 בינואר 1980) היה צייר ישראלי נאיבי ממוצא פולני. צייר סיפורים מזיכרונות חיי עיירתו קוזמיר.

חייו

ישראל שמואל וודניצקי נולד ב-1895 בעיירה קוצק שבפולין הרוסית, במשפחה זעיר-בורגנית. בילדותו עבר לעיירה הציורית קז'ימייז' דולני שעל נהר ויסלה (בפי היהודים: קוזמיר דלובלין) שליד לובלין, עיירת נופש לאמני פולין, ושם גדל. אביו, יחיאל לייב, התפרנס מהובלת רפסודות-עץ לדנציג. וודניצקי קיבל חינוך יהודי מסורתי ב"חדר" ובישיבה. כבר בראשית נעוריו, כשלמד בבית המדרש, החל לצייר. לאחר נישואיו פתח סנדלרייה. במקביל לעבודתו, המשיך לצייר. צייר תמונות נוף ודמויות. זכה להערכה מצד אמנים מובילים בפולין, והצטרף לאגודת האמנים היהודים בוורשה. השתתף בתערוכות ואף הציג תערוכת יחיד בלובלין ובקראקוב.
בשנת 1934 עלה לארץ ישראל עם אשתו ושלושת ילדיהם. התפרנס כצבע וסייד, ולבסוף עבד כקבלן עצמאי. התגורר ברחוב יהודה המכבי 49 בתל אביב. הוא הביא עמו את ציוריו, המשיך לצייר בשעות הפנאי וזכה להערכה. בארץ הצטרף לאגודת הציירים והפסלים. מ-1936 השתתף בתערוכות בארץ. ב-1942 הציג בתערוכה הכללית של אגודת הציירים והפסלים בבית "הבימה", וזכה בפרס עידוד שליד פרס דיזנגוף של עיריית תל אביב. ב-1943 השתתף בתערוכת אמנים ארץ-ישראלים ביוהנסבורג. ב-1945 הציג תערוכת יחיד.
בסוף שנות ה-50 נטש את הצבעות והתמסר לציור, ובמקום תמונות הנוף והדמויות שצייר עד אז, הקדיש עצמו לציור זיכרונות עיירתו – "את סימטאותיה ובתיה, את ההר, את השוק, את הכנסייה, את רועת-האווזים, את בית-המדרש ואת גיבורי העיירה: הרב והרבי, השוחט ושואב-המים, בעלי-בתים ופשוטי-עם, תלמידי-חכמים והדיוטות... את בני העיירה והנוסעים לשוק הגדול, עוברים על-פני הכנסייה והצלב ויורקים, את היהודים היוצאים בראש-השנה לתשליך על חוף הנחל ואת עגלת-הרבי הבאה לעיירה ויהודים יוצאים לקראתה".
ציוריו הציגו סיפורים; על גבי כל תמונה כתב ביידיש סיפור קצר המבאר את הסצנה המוצגת.
רשם וצייר בצבעי שמן, באקוורל, בגואש ובדיו.
השתתף בתערוכות בשנים 1963, 1964 ו-1965. בשנת 1970 הציג בתערוכת ציור נאיבי במוזיאון תל אביב לאמנות.
רפרודוקציות של יצירותיו נדפסו בעיתוני הארץ "גזית" (1949) ו"דבר השבוע" (1950) ובאלבומים.
וודניצקי היה אב לשלושה (בת, יונה בן-חיים, ושני בנים, אברהם ושלום וודניצקי) וסב לשישה נכדים ולנינים.
נפטר בינואר 1980. נקבר בבית העלמין קריית שאול.
אשתו גיטל (טובה) נפטרה שנה אחריו, ונקברה לצדו.
חורפי

מאפיינים חיצוניים

החורפי הוא מהקטנים שבפרושיים. אורך גופו של החורפי 11–12 ס"מ, משקלו 10–18.5 גרם ואורך מוטת הכנפיים שלו 20–23 ס"מ.
הציפור דומה לבזבוז אירופי ולירקון. הזכר והנקבה הבוגרים שונים בצבעיהם: אצל הזכר, הצבע הכללי צהוב ירקרק, הקדקוד והסנטר שחורים, והלחיים צהבהבים־לימוניים. לעומת זאת, הנקבה חומה ומפוספסת וצבע ראשה אינו כהה. הצעירים דומים בצבעיהם לנקבה. בשני המינים, המקור חום כהה עד אפרורי, הזנב שחור וצדיו צהובים והרגליים חומות־כהות. בזמן המעוף מתבלטים שני פסים כהים לרוחב הכנף. החורפי שעדיין לא בגר דומה לנקבה. במצב תעופה בכנף נראים שני פסים כהים לרוחב הכנף הבולטים במיוחד. מקור החורפי נקבע לפי הרגלי אכילתו. מקורו דק כדי שיוכל לאסוף את הזרעים ולמרות העובי שלו הוא חזק ועמיד. צבע עיניו שחורות ורגליו בצבע חום כהה. בזמן הקינון הן אוכלות במצבים שונים: לבד, בזוגות או בקבוצות. בהמשך ימות השנה החורפיים מצויים בלהקות ולפעמים עם סוגים אחרים של פרושים. שמזונו מרובה החורפי אוסף את האוכל שלו בדרך כלל בקבוצות גדולות של חורפיים, וכשמזונו מועט הוא אוסף אותם בקבוצות קטנות בזוגות ולעיתים לבדו.

בעולם

תפוצת החורפי בעולם היא פליארקטית: הציפור מצוי במרבית אירופה ושטח תפוצתו חודר עד למזרח אסיה. אזור הדגירה שלו מתפרש מסקנדינביה ומרכז אירופה במערב ועד סין ויפן במזרח. רוב האוכלוסיות הצפוניות נודדות דרומה בחורף.
באירופה, החורפי מצוי בבתי גידול בגבהים משתנים: מגובה פני הים ועד לרום של 2,000 מטר מעל פני הים. בתי גידול אלה הם שפלות צפוניות עם מזג אויר מתון, ואזורי גבעות והרים המכוסים מחטניים (בעיקר אורנים, ולעיתים גם עצים אחרים כגון אלמון, שדר וארז). החורפיים מחבבים במיוחד עצי אלמון המצויים ליד נהרות ואגמים.
באזור הים התיכון, החורפי מצוי בחורשי קזוארינות ובמטעים של עצי פרי.

בישראל

בישראל, החורפי נוהג לחלוף במספרים קטנים יחסית ולחלוף בכל חלקי הארץ, ובעיקר בהרים, באזורים המיוערים במחטניים, בחורשים ובמטעים. ניתן לראותו נודד לאורך חוף הים התיכון של ישראל, לעיתים בלהקות נאות, בחודש נובמבר. מדי כמה שנים מופיע החורפי בישראל במספרים גדולים יותר, כנראה כתוצאה מצמצום בהיצע המזון באזורים צפוניים יותר.
בנובמבר 2016, ציפורים אוכלות זרעים, ובהן החורפי, שפקדו את מדינת ישראל במספרים גדולים בגלל גל השרפות שפקד את הארץ, בעיקר בזכרון יעקב, בחיפה ובאזור ירושלים. בגל השרפות, שטחים נרחבים של חורש טבעי ויערות אורן נשרפו כליל. עם זאת, אצל חלק מעצי האורן, החום האדיר לא הוביל לשרפת העץ אלא רק פתח את קשקשי האצטרובלים וחשף את הזרעים שבהם. החורפיים ואוכלי זרעים אחרים ניצלו זאת על מנת לאכול את הזרעים.

תזונה

מזונם העיקרי של החורפיים הוא זרעים, ניצנים, פירות ומגוון חסרי חוליות. הזרעים והניצנים שמהם ניזון החורפי כוללים את אלו של האשוח, האורן, הערער, הברוש, האלמון, השדר, הארז, הקזוארינה ועוד. באביב, החורפיים ניזונים כמעט אך ורק מזרעי מחטניים, שאותם הם מלקטים. הם פונים לחלופות רק כאשר אספקת זרעי המחטניים נחלשת.

רבייה

הזיווג מונוגמי. בתטולה 2–6 ביצים בצבע לבן, תכלכל או אפרפר, עם כתמים אדומים-חומים או אדומים-סגולים.
הדגירה מתרחשת בדרך כלל בשני מחזורים בכל שנה, ומחזורים אלה מתקיימים מסוף פברואר, או ממארס, ועד אוגוסט. בשנה ענייה ביבול, יהיה רק מחזור אחד של דגירה. הנקבה דוגרת על הביצים במשך 10–14 ימים.
ההצלחה בקינון גבוהה רק בשנים של אספקת מזון גבוהה.