google/wiki40b huggingface dataset:
אמנת ניו יורק

אמנת ניו-יורק בדבר הכרתם ואכיפתם של פסקי בוררות חוץ (באנגלית: Convention on the Recognition and Enforcement of Foreign Arbitral Awards) הידועה בשם "אמנת ניו יורק", היא אמנה שהתקבלה בוועידה הדיפלומטית של ארגון האומות המאוחדות ב-10 ביוני 1958 ונכנסה לתוקף ביום 7 ביוני 1959. האמנה מטילה את החובה על בתי המשפט של המדינות החתומות להכיר בהסכמים פרטיים בדבר בוררות מוסכמת וכן לאכוף פסקי בוררות שניתנו במדינות חברות אחרות. רבים רואים באמנה את הכלי המשפטי היסודי לבוררות בינלאומית. האמנה תקפה באשר לפסקי בוררות אשר אינם נחשבים כפסקי דין מקומיים במדינה שבה מבקשים לאכוף אותם. אף שקיימות אמנות בינלאומיות נוספות המתייחסות לאכיפת פסקי בוררות במדינות שונות, אמנת ניו יורק היא האמנה החשובה ביותר לעניין זה. נכון ל-9 בספטמבר 2009, אימצו את האמנה 144 מתוך 192 המדינות שהיו חברות אז בארגון האומות המאוחדות. האמנה אף אומצה על ידי הוותיקן ואיי קוק שאינן חברות באו"ם. מדינת ישראל אישררה את אמנת ניו יורק ב-5 בינואר 1959. לצורך ביצוע אמנת ניו יורק בישראל חוקקו תקנות לביצוע אמנת ניו-יורק (בוררות חוץ), תשל"ח - 1978.

הרקע לאמנה

בשנת 1953 לשכת המסחר הבינלאומית (באנגלית: International Chamber of Commerce) ניסחה טיוטה ראשונה של האמנה על אכיפת פסקי בוררות חוץ עבור המועצה הכלכלית חברתית של האומות המאוחדות. לאחר תיקונים קלים העבירה המועצה את הצעת האמנה לוועידה הבינלאומית שנערכה באביב 1958 וזו אישרה את האמנה אשר הוגשה לאישרורן של המדינות החברות באומות המאוחדות.
בוררות בינלאומית היא שיטה אלטרנטיבית ליישוב סכסוכים אשר רבים מעדיפים אותה לצורך ישוב סכסוכים העוסקים במשפט מסחרי בינלאומי, על פני פניה לבתי המשפט. היתרון העיקרי של בוררות בינלאומית, על פני ניהול הליכים בבתי המשפט, הוא בעובדה שפסק הבוררות הבינלאומית אכיף ברוב מדינות תבל, להבדיל מפסק דין של בית משפט במדינה כלשהי. כמו כן בבוררות בינלאומית הצדדים לסכסוך יכולים לבחור בפורום נייטרלי לבירור המחלוקת, פסק הבוררות הוא סופי ואינו נתון בדרך כלל לערעור, סדרי הדין גמישים הרבה יותר מאלה המתנהלים בבתי משפט, ועקרון פומביות הדיון אינו חל ולכן ניתן לשמור בסוד את קיומם של ההליכים.
חיים צור

חיים צוּר (2 בספטמבר 1938 - 5 בנובמבר 2017) היה איש רדיו ישראלי, מפיק ועורך תוכניות בקול ישראל, כנר, מלחין ומורה לנגינה בכינור.

ביוגרפיה

נולד וגדל בירושלים, בן לאברהם (יליד נווה צדק תל אביב) עורך דין במקצועו ואסתר (ילידת ברזיל) לבית משפחת עמוס. בגיל 5–6 החל חיים צור ללמוד נגינה בכינור בקונסרבטוריון הירושלמי אצל המורה, חנוך יעקובי או כפי שנקרא אז הינריך יאקובי ובהמשך למד נגינה אצל אריך גרינברג שהיה חבר תזמורת קול ישראל.
צור למד בבית הספר היסודי "תחכמוני" בעירו ואת לימודיו התיכוניים עשה בגימנסיה העברית בירושלים. לקראת הכיתה השביעית בגימנסיה, עבר לבית ספר ערב בירושלים כדי שיוכל לעסוק ולהתאמן בנגינה. בצה"ל שירת תחילה כחיל בחיל הכללי ובהמשך הועבר לשרת בחיל מודיעין.
לאחר השירות הצבאי למד באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים. צור למד, לאורך השנים, נגינה ומוזיקה אצל מיטב המורים ובהם איתן סבר, דוד ליין, רפאל מזרחי, עדן פרטוש, חיים אלכסנדר, פאול בן חיים, אלכסנדר אוריה בוסקוביץ', אייזיק שטרן ונוספים.
בהיותו בשנות ה-20 לחייו החל לאבד ראייתו. בדיקה שעשה העלתה כי הוא לוקה בניוון רשתית העין.
בשנת 1963 החל לעבוד בקול ישראל תחילה בתפקידים שונים ואחר כך כעורך מפיק ומגיש תוכניות. במהלך השנים ערך והגיש הן ברשת א' והן ברשת ב' סדרות תוכניות כמו "שורשים," "געפיל-דה-חומוס" "הקול על הכלי" "עדה תעיד" "פנים אל פנים" "מספר הסיפורים." ועוד.
צור ניגן בכינור באירועים ובקונצרטים בארץ ובעולם. והופיע בין השאר, יחד עם הפסנתרן אריה זקס בקיבוצים ועיירות פיתוח ומדי פעם ברסיטאלים בירושלים ואף כסולן עם תזמורות. כמו כן הופיע בקונצרטים בארץ ובעולם עם בתו איילה - פסנתרנית ובוגרת האקדמיה למוסיקה.
בנוסף לנגינה, עסק צור בהלחנת שירים, חלק מהם אף מוכרים. בפסטיבל הזמר והפזמון 1966 זכה במקום הראשון השיר שהלחין, "ליל סתיו" למילים של חיה כהן ולעיבוד של שמעון כהן ושביצעו אריק איינשטיין ויפה ירקוני בגרסה נוספת. שירים נוספים שהלחין: "לבציר" אותו ביצעה הדסה סיגלוב; "על שלושה דברים" ששר יגאל בשן; "בלאדה על אסתריקה ואברבנל" שביצעה אופירה גלוסקא; השיר "לי-לך" שביצעה להקת הגשש החיוור ושירים נוספים. צור הלחין את המוזיקה לסרטו של מיכה שגריר על ש"י עגנון לאחר שזה זכה בפרס נובל. ב-1971 הלחין את המוזיקה לסרט "אריאנה". הוא הלחין את כל השירים שליוו את התוכנית "סמי וסוסו" והיה למעשה מלחין הבית של תוכנית טלוויזיה מיתולוגית זו. וכן היה המנהל המוזיקלי של התוכנית "חודש טוב" ששודרה מדי חודש בטלוויזיה הישראלית.
בין השנים 2003-1989 כיהן כמנהל המחלקה לפולקלור ולמוזיקה בקול ישראל. מאחר שבאותה תקופה היו מוקלטים מעט שירים בלאדינו, צור נרתם להלחין שירים חדשים בלאדינו ביחד עם מתילדה כהן-סראנו שכתבה את המילים, וכך הועשר אוצר השירים בלאדינו.
חיים צור היה אחיו של נדיר צור, אף הוא היה איש קול ישראל, אשר נפטר ב-2014 עקב מחלה.
בשנת 2003 לאחר כארבעים שנות עבודה בקול ישראל פרש לגמלאות.
רעייתו של חיים צור היא נעמי צור סגנית ראש עיריית ירושלים לשעבר. לזוג חיים ונעמי צור ארבעה ילדים: איילה בוגרת האקדמיה למוסיקה, ד"ר מיכל צור שלו עוסקת בהייטק ובפיתוח סטארט-אפים ישראלים, ד"ר אבי צור, רופא במקצועו ודוד צור, צ'לן ואיש ההיטק.
רשפים (הוצאת ספרים)

רשפים הייתה הוצאת ספרים עברית ישראלית קטנה שפעלה במשך כארבעים שנה, מתחילת שנות ה-60 ועד סוף שנות ה-90. ההוצאה נוסדה על ידי חיים נחומי ונוהלה על ידו. עם מותו נרכשו הזכויות על קטלוג ההוצאה על ידי הוצאת מודן.
בהוצאת "רשפים" ראו אור בין 1960 ל-2000 כמה מאות ספרים, בהם ספרי עיון בנושא פסיכולוגיה, פילוסופיה, מוזיקה והיסטוריה של עם ישראל, שירה ופרוזה, ביניהם: "פנים וחוץ" מאת אלבר קאמי, "גרמניה, אגדת חורף" מאת היינריך היינה, "מעבר ליש ולאין" מאת משה קרוי, "הקוף העירום" מאת דזמונד מוריס ו"רבגוניותה של המוזיקה" מאת ליאונרד ברנשטיין.
אנדראס דוקשטיין

ביוגרפיה

אנדראס דוקשטיין נולד בבודפשט למשפחה יהודית והיגר לאוסטריה כבר בגיל 22. הוא היה אלוף אוסטריה בשחמט שלוש פעמים - 1954, 1956 ו-1977. במהלך שנות ה-50 ושנות ה-60 של המאה ה-20 השתתף במספר תחרויות. אנדראס דורשטיין זכה 9 פעמים באליפות וינה בשחמט.
בשנת 1956 הוענקה לו דרגת אמן בינלאומי.
דוקשטיין עשה דוקטורט במשפטים.
בשנת 2015 הוא השתתף באליפות לסניורים לקבוצות כחבר נבחרת וינה.
רוני אלוני

רוני אלוני (דצמבר 1944) הוא ביולוג ישראלי, פרופסור במחלקה לביולוגיה מולקולארית ואקולוגיה של צמחים, בפקולטה למדעי החיים, באוניברסיטת תל אביב.

ביוגרפיה

בשנת 1974 סיים לימודי דוקטורט בביולוגיה באוניברסיטה העברית. הוא סיים פוסט-דוקטורט באוניברסיטת פרינסטון. היה חבר סגל בפקולטה לביולוגיה בטכניון ובאוניברסיטת ווטרלו בקנדה. בשנת 1992 התמנה לפרופסור מן המניין באוניברסיטת תל אביב. בשנת 1991 התמנה לעמית באקדמיה הבינלאומית למדעי העץ. בשנת 2005 נבחר כעמית לאקדמיה לאופולדינה, האקדמיה הלאומית של גרמניה. במהלך שנות עבודתו היה פרופסור אורח באוניברסיטת הרווארד, באוניברסיטת קליפורניה, ברקלי, ובמוסדות אקדמיים נוספים. בין השנים 1996–1998 היה נשיא החברה הישראלית לבוטניקה.
מחקרו של אלוני מתמקד בהבנת המנגנון ההורמונלי המעורר ומווסת הבחנה בצמחים וסקולריים, תוך התמקדות בשיפור ייצור הסיבים הצמחיים ואיכות היווצרות העץ בעצי יער. במחקרו עוסק אלוני בשאלות יסוד בתחום הביולוגיה ההורמונלית של צמחים: ייצור הורמונים, דרכי הובלתו ומנגנונים הורמונליים השולטים על ההבחנה של סוגי תאים שונים בעצה ובשיפה של רקמות מאורגנות, גידולים ועפצים. אלוני פרסם עשרות מאמרים בכתבי עת מובילים בתחום עבודתו.
ויקיפדיה בשפת ואריי-ואריי

היסטוריה

מיזם זה של ויקיפדיה החל את דרכו ב-25 בספטמבר 2005, ובראשו עמד הארווי פיג'י מהעיר טקלובן. לאתר היה בתחילה מספר זעום ביותר של תורמים, עד לאפריל 2009 תרמו בממוצע לאתר כעשרה גולשים בחודש. מפגש הוויקיפדים הראשון של האתר אירע בינואר 2013 בטקלובן.
בתחילת שנת 2011, האתר משך תשומת לב שכן כמות הערכים בו הייתה כפולה לעומת ויקיפדיה בשפת הטאגאלוג, בה שולטים כ-22 מיליון פיליפינים כשפת אם. הפער נבע מכך שוויקיפדיה בשפת ואריי-ואריי נעזרה בבוטים (ביניהם הבוט Lsjbot) ליצירת מספר רב של ערכים, ומיעוט מן הערכים נכתבו על ידי אנשים דוברי השפה. באמצע שנת 2014, ויקיפדיה זו חצתה את רף מיליון הערכים, אך מדד העומק שלה (היחס בין מספר העריכות למספר הערכים המהווה מדד גס לאיכות) עמד על פחות מ-3. 
לפי המידע המצוי בקרן ויקימדיה, נכון ליום 2 בפברואר 2015, באתר 2,866,487 דפים (כולל דפי משתמש, דפי עזרה ועוד), 76 משתמשים פעילים ומספר עריכות כולל של 6,201,770. נכון ליולי 2019 מדד העומק של ויקיפדיה זו עומד על 4, לעומת מדד של 37.05 בוויקיפדיה בשפת טאגאלוג. עם זאת, גם לוויקיפדיות גדולות אחרות שעברו את רף מיליון הערכים יש מדד עומק נמוך מאוד, דוגמת ויקיפדיה ההולנדית (עם כ-1.97 מיליון), המחזיקה במדד עומק של 15, וויקיפדיה השוודית (בעלת 3.74 מיליון ערכים בקירוב) - מדד עומק של 7 בלבד.   
לפי נתוני ויקיפדיה, במהלך חודש יולי 2014 היו באתר מעל 4 מיליון בקשות לדפים, כאשר אחוז לא ידוע מהבקשות נעשה על ידי בוטים וזחלני רשת.
דורון קמפל

ביוגרפיה

דורון קמפל נולד בירושלים וגדל בראשון לציון. באוקטובר 1981 התגייס לצה"ל והתנדב לסיירת מטכ"ל. לאחר טירונות צנחנים עבר מסלול הכשרה כלוחם ביחידה וכן הכשרה כמפקד כיתה. לחם במלחמת לבנון הראשונה, שבה לקחה סיירת מטכ"ל חלק פעיל כיחידת חי"ר, ובהמשך השלים קורס קציני חי"ר בהצטיינות ומונה למפקד צוות ביחידה. הוביל כוח של היחידה למרדף אחר מחבלים שחדרו לנווה אור. הוא זיהה ראשון את המחבל שהתחבא במטע והרג אותו. 
פיקד על כוח של היחידה במבצע מיוחד במהלכו אירעה היתקלות בכוח אויב. קמפל נאלץ לקבל בזמן קצר מספר החלטות קריטיות לגורל הכוח והמשימה. נוכח המצב טעה קמפל וזיהה את אחד מלוחמי הכוח, סגן מיכאל תמיר, כאויב וירה בו. תמיר נפצע אולם אז התבררה זהותו. למרות זאת הצליח קמפל לחלץ את הכוח ולבצע את המשימה. על פעולותיו במבצע זה הוענק לו צל"ש הרמטכ"ל מאת דן שומרון. בהמשך מונה קמפל לסגן מפקד היחידה.
בשנת 1992 מונה קמפל ל"מצביא", קרי מפקד הכוח שהתכונן והתאמן למבצע "שיח אטד" - התנקשות בחיי נשיא עיראק, סדאם חוסיין. ב-5 בנובמבר נערך בבסיס צאלים שבנגב תרגיל למבצע, בו צפו הרמטכ"ל, אהוד ברק, סגנו, אמנון ליפקין-שחק, ראש אמ"ן, אורי שגיא, ה"פרויקטור" של המבצע האלוף עמירם לוין, וקציני מטכ"ל נוספים. בשעה 06:10, במהלך השלב ה"יבש" של התרגיל, שאמור היה להיות ללא אש חיה, שיגר בשוגג אחד ממשתתפי התרגיל טילי "תמוז" לעבר מבנה מאויש; הטילים היו אמורים להיות משוגרים רק בחלק השני וה"רטוב" של התרגיל, בו המבנה תוכנן להיות ריק. מפגיעת הטילים נהרגו חמישה חיילים ונפצעו חמישה נוספים. האירוע כונה אסון צאלים ב'. בעקבות התאונה הקים הרמטכ"ל אהוד ברק ועדה מיוחדת בת חמישה חברים לחקר התאונה, בראשות האלוף (מיל') מנחם עינן - ועדת עינן. אחר סיום עבודת הוועדה ומסירת חוות הדעת של הפרקליט הצבאי הראשי, תת-אלוף אילן שיף לרמטכ"ל, נפתחה חקירה של מצ"ח, ומסקנות שני הגופים הביאו להעמדתם לדין ולהרשעתם של קמפל וקצין נוסף ביחידה באשמת גרימת מוות ברשלנות. הם נידונו לשלושה חודשי מאסר על תנאי.
לאחר מכן השתחרר קמפל מצה"ל ועבר לגור בניו יורק. בהמשך מילא מספר תפקידי ניהול בכירים בחברות שונות ובהם סמנכ"ל שיווק באימידיה, מנכ"ל סאנגייט, וסגן נשיא ב-EMC. קמפל ייסד יחד עם משה ינאי את חברת דיליג'נט, חברה לפתרונות אחסון מידע, ועמד בראשה. החברה נמכרה ב-2008 ל-IBM ב-165 מיליון דולר. בעשור השני של המאה ה-21, הוא עומד בראש חברת SimpliVity , שבינואר 2017 נמכרה לחברת HPE.
מוזיאון בית אוסישקין

היסטוריה

ראשיתו של המוזיאון באוסף של דוגמיות שנאספו מן הטבע בצריף המזכירות של קיבוץ דן. עם גידול האוסף חיפש אלימלך הורביץ, מאנשי הקיבוץ, מישהו שיממן הקמת מוזיאון, ולאחר דחיות מצד אנשים שונים שטענו שאין טעם להקים מוזיאון בכפר נידח, הצליח לשכנע את יוסף ויץ להקים בקיבוץ מוזיאון על שמו של מנחם אוסישקין. אבן פינה למוזיאון הונח באוקטובר 1951. מבנה המוזיאון תוכנן על ידי האדריכל לאופולד קרקואר והוא נבנה מאבנים שהובאו למקום מהכפר הערבי הנטוש הונין שברכס רמים, ועובדו בידי סתתים מירושלים. בשל צורתו הייחודית הכריזה המועצה לשימור מבנים ואתרי התיישבות על בית אוסישקין כמבנה לשימור. אגף ראשון של המוזיאון נחנך ב-13 בינואר 1955. בשנת 1960 נחנך האגף השני. באותה שנה ביצע המוזיאון סקר ארכאולוגי של בקעת החולה. המוזיאון הופגז במלחמת ששת הימים ושוקם לאחר מכן. בנובמבר 1969 נחנך במוזיאון מרכז אזורי לחקר הקרקע על שם הרברט טנזר.
ישיבת פומבדיתא

ישיבת פומבדיתא היא ישיבה בעיר פומבדיתא בבבל, שנוסדה בתקופת שלטונה של האימפריה הסאסאנית, במאה ה-3, והתקיימה עד למאה ה-11. הישיבה נוסדה על ידי רב יהודה, בדור השני לאמוראים והתקיימה לאורכה של תקופת הגאונים, כ-800 שנה כישיבה מרכזית ומשפיעה, במקביל לישיבת סורא.

ציוני דרך

לאחר פטירתם של רב ושמואל, בסוף הדור הראשון של האמוראים, במקביל למינויו של רב הונא כראש ישיבת סורא, הלך רב יהודה לעיר פומבדיתא והקים שם ישיבה חדשה, ישיבת פומבדיתא, שהתקיימה כ-800 שנה, במשך תקופות האמוראים, הסבוראים והגאונים, עד לימיו של רב האי גאון. העיר פומבדיתא הייתה מיושבת ביהודים זמן רב קודם לכן, עוד מימי בית המקדש השני. העיר ניצבה על חופו המזרחי של הפרת, ליד מוצא תעלה גדולה שחיברה בינו ובין החידקל. פירוש השם בארמית "פומא בדיתא" לאמור "פי התעלה". פומבדיתא מזוהה היום באזור העיר העיראקית פלוג'ה.
ישיבת פומבדיתא וישיבת סורא היו לישיבות הדומיננטיות בעולם היהודי, ומהן יצאה תורה והוראה לכל תפוצות הגולה. ישיבת פומבדיתא העמידה בראשה במהלך הדורות גדולי תורה לדורותיהם, בהם רבה ורב יוסף, אביי ורבא, רפרם (בדור חתימת הגמרא), רב יוסי הסבוראי, רב סימונא, רב רבא גאון, רב פלטוי גאון, רב שרירא גאון ובנו רב האי גאון. בתקופת הדור השלישי והרביעי של האמוראים הייתה ישיבת פומבדיתא בתפארתה. בתקופתו של רבא עברה הישיבה למחוזא, ולאחר פטירתו חזרה לפומבדיתא.
עם חיתום התלמוד הבבלי בידי רבינא האחרון (בסורא) החלה תקופת הסבוראים (ד'ר"ס - ד'שמ"ט, 499-589), שברובה לא התקיימו לימודים סדירים בסורא, בגלל פרעות כנגד היהודים, אלא רק בפומבדיתא. כשהגיעו הרדיפות גם לפומבדיתא, הוצרכו חכמי הישיבה להעביר אותה לעיר פירוז שבור למשך כ-50 שנה, עד לפתיחתה מחדש בפומבדיתא בשנת ד'שמ"ט (589) בידי רב חנן מאישקיא.
גם במהלך תקופת הגאונים התקיימו שתי הישיבות זו לצד זו. גאון פומבדיתא, רב האי בר רב דוד (ד'תר"נ- ד'תרנ"ח, 890-898 לערך), העביר את הישיבה לעיר בגדד, מפני שבתקופתו התמעטו היהודים שעסקו בחקלאות, ורבים עסקו במסחר והיגרו לערים הגדולות, בעיקר לבגדד (מלבד תופעת ההגירה אל מחוץ לבבל). ברם, שמה של הישיבה לא השתנה ונשאר "ישיבת פומבדיתא". תקופת פריחה אחרונה הגיעה לישיבה בימיהם של רב שרירא גאון ובנו רב האי, בסיומה של תקופת הגאונים. אלפי מכתבים ובהם שאלות בכל תחומי היהדות הגיעו לראשי ישיבת פומבדיתא מכל תפוצות הגולה, והגאונים עמלו להשיב לשואליהם. עם פטירת רב האי גאון, בשנת ד'תשצ"ח (1038), באה לסיומה תקופת הגאונים. לראש הישיבה התמנה ראש הגולה רב חזקיה בן דוד, אולם 20 שנה לאחר מכן הוצא להורג בעינויים בידי הח'ליפה המוסלמי, אל-קאא'ם הראשון, וישיבת פומבדיתא נסגרה.

הנצחה

השם "פומבדיתא" ניתן לרחובות בערים: ירושלים, תל אביב ורמת גן. ברחוב פומבדיתא בתל אביב שוכנת ישיבה ופנימיה בשם זה. בירושלים נוסד בשנת תשנ"ו (1996) מכון למחקר תורני "פומבדיתא", העוסק בכתיבת ובעריכת ספרי הלכה ומנהג, ובההדרת ספרי קדמונים.
הקתדרלה החדשה של סלמנקה

אדריכלות

הבנייה החלה בתקופה בה הסגנון הגותי החל להיות פחות פופולרי והחל להשתנות לסגנון הרנסאנס, דבר שהוליד את סגנון הפלטרסק בספרד. ברם, הקתדרלה החדשה שמרה על רוב אופייה הגותי בגלל שהרשויות רצו שתשתלב עם הקתדרלה הישנה. לכן, הקתדרלה החדשה נבנתה בסגנון גותי מאוחר גם במאות ה-17 וה-18. ברם, במאה ה-18, נוספו שני אלמנטים ששברו את האחידות הגותית של המבנה: כיפות בארוקיות מסוג קופולה על מגדל הפעמונים (גובהה 92 מטר) ומקום המצלב. הקתדרלה החדשה נבנתה ללא הרס הקתדרלה הישנה כפי שבדרך כלל קורה, אלא שקיר של הקתדרלה החדשה נשען על הקיר הצפוני של הישנה. מסיבה זו, היה צורך לחזק את הקתדרלה הישנה, ומגדל הפעמונים נבנה על הקתדרלה הישנה.
שניים מהאדריכלים הראשיים של הקתדרלה היו J. Gil de Hontañón ובנו רודריגו.
הכניסה הראשית מורכבת מ-3 קשתות, כל אחת מובילה לאחת משלוש הספינות של הספינה הראשית. כל השלושה מעוטרים בגילופי אבן עשירים. בין הקישוטים והפסלים על החזית נמצא פסל של אסטרונאוט מרחף בחלל; הוא נוסף בעבודות שחזור מ-1992 כסמל למאה ה-20. כמו כן, נוסף פסל המתאר אריה מחזיק בגלידה.

שחזור אחרי רעידת האדמה בליסבון

סדקים וחלונות שבורים עדיין נראים כזכר להרס שגרמה רעידת האדמה בליסבון, שהתרחשה ב-1 בנובמבר 1755. אחרי רעידת האדמה היה צורך לתקן את הכיפה ואת בסיס המגדל, שתוגבר בתמיכות בצורת בסיס של פירמידה, דבר שהרס את הפרופיל של בסיס המגדל (שהיה תאום לזה של קתדרלת סגוביה).
רגע האסון מונצח במסורת ה"מריקלו" שמתרחשת מדי שנה ב-31 באוקטובר, ובה אנשים מטפסים על הכיפה ומנגנים בחליל ותופים.
בסביבות 1950 הוחלט לכוון את עוגב הקתדרלה. מועצת הקתדרלה הזמינה מומחה מבלגיה שבדק את העוגב וגילה למרבה הפלא שלמרות מאה שנים ללא טיפול העוגב נשאר מכוון להפליא. תוצאה זו יוחסה לאקלים היבש של האזור.
מונה מספר לכוכבים

העלילה

הספר מתמקד באנמארי, ילדה בגיל 10 מקופנהגן, בירת דנמרק. עלילת הספר מתרחשת ב-1943, בזמן מלחמת העולם השנייה. הספר מתחיל כשאנמארי חזרה לביתה מבית הספר יחד עם אחותה קירסטי ושכנתה היהודייה אלן. הן נעצרו על ידי חיילים גרמנים. החיילים החליטו לשחרר אותן, והילדות חזרו לביתן וספרו להורים על המקרה. 
לאחר זמן מה, בחודש ספטמבר, אלן הגיעה לישון אצל אנמארי. אלן סיפרה שהוריה ברחו מקופנהגן בעקבות הגזירות שהטילו הנאצים. בלילה, הנאצים הגיעו לבית של משפחת אנמארי, וביקשו שיסגירו לידיהם את היהודים המתחבאים בבית. הנאצים קיבלו מידע שבבית זה מסתתרים יהודים, לפי רשימות שמצאו בבית הכנסת בו התפללו אלן והוריה. הוריה של אנמארי הכחישו שיש יהודים בביתם, וסיפרו שאלן היא בתם.
לאחר מאורעות הלילה, אמה של אנמארי החליטה שתיקח את אנמארי, קירסטן ואלן לאחיה. אחיה הוא דייג שגר על הגבול בין דנמרק לשוודיה, שעוד לא נכבשה בידי הנאצים. כשהן הגיעו לביתו של הדוד, הוא שיקר להן שדודה גדולה של אנמארי וקירסטי, בשם בירדה, נפטרה. הדוד של אנמארי סיפר לה שההלוויה  לדודה בירדה תתקיים באותו היום. אנמארי לא האמינה שהייתה לה דודה בשם בירדה, וגילתה שההלוויה היא רק תירוץ להביא יהודים לביתו של הדוד, ומשם להבריח אותם לשוודיה הנייטרלית. 
לפני ההלוויה הגיעו יהודים רבים לבית הדוד של אנמארי, ואמרו תהילים, למקרה שהנאצים ישאלו אותם מה הם עושים. כשהנאצים נכנסו לבית כדי לבדוק אם אכן מתקיימת שם הלוויה, הם רצו לראות את גופת המנוחה. אמה של אנמארי שיקרה לגרמנים, ואמרה שהדודה בירדה מתה ממחלה, ושקיימת סכנה לכך שהמחלה תתפשט אם תפתח את ארון הקבורה. הגרמנים נרתעו מלפתוח את ארון הקבורה ולהסתכן בהידבקות במחלה, ועזבו את הבית.
לאחר שהגרמנים הלכו, היהודים עלו יחד עם הדוד של אנמארי לספינת הדיג שלו, וברחו מהמלחמה לשוודיה. הסיפור נגמר כשאנמארי מבקשת מאביה שישמור על שרשרת מגן דוד שהייתה שייכת לאלן, ושנשארה אצל אנמארי.
עברית בעברית

"עברית בעברית" היא שיטה בהוראת העברית שפותחה על ידי יצחק אפשטיין. עקרונותיה היו: לימוד טבעי הקרוב לאופן שבו נלמדת שפת אם; שיתוף כל החושים; לימוד על דרך האינדוקציה – מהפרט לכלל; ההוראה מדורגת בהיבטים מגוונים: קל מול כבד, קרוב מול רחוק, מוכר מול בלתי מוכר; התבססות על תחומי העניין של הילד; על קשר קרוב עם הסביבה הטבעית; שילוב שירה ומשחק; השפה שימשה כלי לאומי לצורך חידוש ההתיישבות בארץ.
עקרונות אלה התפרסמו במאמר "עברית בעברית", ב"השילוח" ב-1898 ופותחו במהלך השנים לשיטת ההוראה המרכזית בתקופת תחיית הלשון העברית. "זרם העובדים", שדגל בחינוך סוציאליסטי-פועלי, פעל לאורה עד שנות החמישים של המאה ה-20. השיטה נפוצה גם בבתי ספר יהודיים מחוץ לארץ ישראל. בן-ציון טרגן השתמש בה באלכסנדריה שבמצרים מ-1905.
כמאה שנה לפני אפשטיין, מתאר שלמה מיימון באוטוביוגרפיה שלו "חיי שלמה מימון" את שיטת ההוראה בחדר שבו למד כלימוד של עברית ללא הנחיות דקדוקיות כלשהן (דבר הנראה בעיניו פגום מיסודו), ולמעשה כחיקוי של הדרך שבה אדם לומד את שפת אמו.
שרה משורר

שרה משורר (7 במרץ 1930 - 27 באוגוסט 2015) הייתה רבנית, פעילת ציבור ויזמת ישראלית, יקירת העיר פתח תקווה, וזוכת "פרס הציונות הדתית למנהיגות ולהגשמה". משורר עסקה בארגון שיעורי-תורה לנשים, קליטת עלייה והעצמת נשים, עולים ובני נוער. הייתה חברת מרכז המפד"ל וחברת הלשכה, וכן חברת הנהלת "אמונה - תנועת האשה הדתית לאומית".

ביוגרפיה

שרה משורר נולדה בפתח תקווה בז' באדר תר"ץ (1930). הוריה היו זכריה ורומיה כוחלאני, ממייסדי שכונת מחנה יהודה. למדה בבית הספר "בית יעקב" בעיר. אביה לימד אותה קריאה בתורה ובמדרשים מגיל חמש. בשנת 1949 נישאה לרב ישעיהו משורר, ששימש אז כרב השכונה (בהמשך היה אב בית הדין הרבני בפתח תקווה וחבר בית הדין הגדול בירושלים). נולדו להם 10 ילדים.
משנת 1972 החלה משורר בפעילות ציבורית בפתח תקווה. היא פעלה בקרב עולים חדשים, ותיקים וקשישים. כן פעלה במסגרת עמותת "נש"ר – נוער שואף רחוק". על פועלה ותרומתה לפתח תקווה במשך כ-40 שנה, קיבלה את "אות יקיר העיר".
משורר הייתה הראשונה בעיר שייסדה והעבירה שיעורי תורה לנשים. היא העבירה אותם במשך כ-30 שנה, מדי יום, וכן בשבתות בבתי כנסת. היא עסקה בייעוץ בנושא השכנת שלום בית, וכן פעלה בקרב עולים חדשים מרוסיה ומאתיופיה וסייעה להם בתחומים כמו ברית מילה, התקנת מזוזות וארגון ליל הסדר.
פעלה להקמת מעון ילדים מטעם "אמונה" ומקווה טהרה בשכונת שעריה בפתח תקווה. לקראת חג הפסח עסקה במפעל "קמחא דפסחא". היא הקימה את סניף "זהב"י - זכויות המשפחה ברוכת הילדים" בעיר ושימשה יושבת ראש הסניף במשך 10 שנים; במסגרת זו דאגה לרווחת המשפחות, מיצוי זכויות כספיות, הקמת קייטנות למשפחות ברוכות ילדים במסגרת תנועת "אמונה" במשך 18 שנים, וריכוז סמינרים לנשים.
נבחרה כחברת מרכז מפלגת המפד"ל וכחברת לשכת המפד"ל. כן פעלה בהתנדבות בתנועת "אמונה - תנועת האשה הדתית לאומית", נבחרה לחברת הנהלה ועמדה בראש ועדת הקליטה בפתח תקווה. על התנדבותה זכתה בתעודת הוקרה של "אמונה" ב-2009. בשנת תשנ"ח קיבלה את "פרס הציונות הדתית למנהיגות והגשמה". בהמשך קיבלה את "אות אשת החיל" מטעם האגודה לטיפוח חברה ותרבות.
נפטרה ב-2015, בגיל 85.
חסידות פאפא

חסידות פאפא (נהגה: פּוּפֶּא) היא חצר חסידית שמוצאה מהעיר פאפא בהונגריה ומרכזה כיום בניו יורק. בראשיתה הוקמה כקהילת המשך לקהילה היהודית בפאפא.
ראשיתה של החסידות בקהילת פאפא בהונגריה, שבה כיהן הרב יעקב יחזקיה גרינוולד כרב וראש ישיבה. רבי יעקב יחזקיה היה בנו של רבי משה גרינוולד, רב העיר חוסט ומחבר הספר "ערוגת הבושם". דברי תורתו נדפסו בספר "ויגד יעקב". נפטר בשנת תש"א.
בנו של הרב יעקב יחזקיה, הרב יוסף גרינוולד, הקים את הקהילה בויליאמסבורג שבברוקלין לאחר מלחמת העולם השנייה וביסס אותה. מרבית קהלו היו תלמידים של אביו שניצלו מהמלחמה. רבי יוסף הפך את הקהילה לחצר חסידית והחל לכהן כאדמו"ר. דברי תורתו נדפסו בספרו "ויחי יוסף". הרב אפרים פישל סופר, חתנו של הרב יעקב יחזקיה, שהיה מכונה אב"ד טמשוואר כיהן כרבה של קהילת פאפא בירושלים.
בנו של רבי יוסף גרינוולד, הרב יעקב יחזקיה (השני) מכהן כיום כאדמו"ר מפאפא. הוא חתנו של קרוב משפחתו רבי מאיר גרינוולד מטעטש (נכדו של ה"ערוגת הבושם"). החסידות מונה מאות משפחות. 
מלבד בית המדרש המרכזי של החסידות בוויליאמסבורג, יש לה קהילות בבורו פארק, במונסי ובווסטצ'סטר. את הקהילה האחרונה הקים רבי יוסף בסוף ימיו. לחסידות תלמודי תורה, מוסדות "בנות יעקב פאפא" לבנות וישיבות. 
בניו האחרים של רבי יוסף הם רבי ישראל מנחם, אב"ד פאפא בורו פארק ורבי אהרן, הדיין של פאפא. חתנו של רבי יוסף, רבי משה רוזנר כיהן בעבר כרב הקהילה במונסי.
הרב משה סופר בן רבי פישל (חתנו של רבי יעקב יחזקיה ה"ויגד יעקב"), מכהן כרב קהילת פאפא בירושלים.
הנס מאתסון

ביוגרפיה

מאתסון נולד בסטורנוויי שבסקוטלנד, בנם של שינה ואיאן (אדו) שהיה מוזיקאי פולק וצייר. אחיו הצעיר ויליאם מאתסון היה אף הוא שחקן.
ההופעה הראשונה שלו בסרט קולנוע היה בתפקיד ג'וני סילבר בסרט "Mojo" בבימויו של ג'ז באטרוורת'. לפני כן הופיע מאתסון בסדרות טלוויזיה שונות. אחרי "Mojo" שיחק ב"נערה ושמה סטלה" בתפקיד זונה ממין זכר המכור לסמים. בעיבוד של בילה אוגוסט לרומן "עלובי החיים" גילם מאתסון את מריוס. בסרט "סטיל קרייזי" ניגן מאתסון בגיטרה בתפקיד לוק שאנד, רוקר צעיר העוזר להפיח דם חדש בלהקה ותיקה.
בסרט הבריטי "Tube Tales" שיחק מאתסון בתפקיד ראשי, מה שהוביל אותו לסרט המסחרי הראשון שלו "עוקץ בדרכים" בכיכובם של בת' וינסלט, שרלוט קולמן וקלייב ראסל. אחר כך שיחק בסרט "Canone Inverso" ולמד לנגן בכינור בשביל התפקיד. בסרט הטלוויזיה האמריקאי "ערפילי אבלון" גילם את דמותו של מורדרד, ובהמשך שיחק בתפקיד תומאס בסרט הדני-נורווגי "התשוקות של דינה" המבוסס על הספר "Dinas bok". ב-2002 כיכב בתפקיד יורי ז'יוואגו בעיבוד של ג'אקומו קמפיוטי לרומן "דוקטור ז'יוואגו" מאת בוריס פסטרנק.
בהמשך הקריירה שיחק מאתסון בסרטים עצמאיים, כמו הסרט "משמרת המוות" מ-2002 והסרט הדוקומנטרי "Comfortably Numb". ב-2006 כיכב מאתסון לצידה של השחקנית דמי מור בסרט "דמדומים". בסרט "המלכה הבתולה", הפקה של ה-BBC על אודות אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה, גילם מאתסון את רוזן אסקס. התוכנית שודרה בארצות הברית ב-2005 ובבריטניה ב-2006.
מאתסון גילם את דמותו של הארכיבישוף תומאס קרנמר בעונה השנייה של סדרת הטלוויזיה "שושלת טיודור" בהפקת חברת שואוטיים.
ב-2008 שיחק במיני סדרה של ה-BBC, עיבוד לרומן "טס לבית דרברוויל" מאת תומאס הרדי, וגילם את אלק דרברוויל. עוד גילם את לורד קווארד בסרטו של גאי ריצ'י "שרלוק הולמס" משנת 2009. ב-2010 שיחק בתפקיד איקסס בהפקה המחודשת של "התנגשות הטיטאנים". הוא כיכב בסרט "The Christmas Candle" ושיחק בתפקיד משנה כאייסכילוס בסרט "300: עליית האימפריה".