google/wiki40b huggingface dataset:
איזבלה, ארכידוכסית אוסטריה

ביוגרפיה

איזבלה נולדה בפרשבורג ב-17 בנובמבר 1888 לארכידוכס פרידריך, דוכס טשן ולאיזבלה, נסיכת קרוי, בתם של רודולף, דוכס קרוי ונטלי, נסיכת לינייה. 
בדצמבר 1911 התארסה איזבלה עם גאורג, נסיך בוואריה, בנם של לאופולד, נסיך בוואריה וגיזלה, ארכידוכסית אוסטריה, ונכדו של פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה. החתונה נערכה בארמון שנברון ב-1 בפברואר 1912, ולאחר מכן יצא הזוג לירח דבש בפריז ואלג'יר. זמן קצר לאחר נישואיהם, הסתכסכו בני הזוג קשות. הם התווכחו כל ירח הדבש ועוד במהלכו סיכמו להיפרד. לאחר ירח הדבש הם עברו לגור במינכן, שם הסכסוך החריף כיוון שאיזבלה נפגעה מהתנהגותם של האצילים הבווארים אליה. כעבור שלושה ימים חזרה איזבלה לווינה בני המשפחה ניסו להביא לפיוס, ואביו של גאורג אף נסע לווינה במיוחד כדי לנסות לשכנע אותה לחזור, אולם ללא הועיל. ב-11 באוקטובר 1912 יצאה הודעה רשמית על הפרידה מטעם בית המלוכה הבווארי. ב-17 בינואר 1913 הם התגרשו, וב-5 במרץ הצהיר הכס הקדוש שהנישואים למעשה לא הושלמו מעולם.
עם הגירושין, קיבלה איזבלה חזרה את כל תאריה ההבסבורגיים שעליהם ויתרה כשנישאה לנסיך גרמני. ב-1913 היא עברה הכשרה כאחות בצלב האדום, ובשנות מלחמת העולם הראשונה שימשה כאחות בצבא האוסטרו-הונגרי. ב-1915 היא התארסה עם המנתח הוינאי פול אלברכט (1873-1928), אולם הקיסר פרנץ יוזף סירב לאשר את הנישואים בשל הבדלי המעמדות בין השניים. איזבלה נפטרה ב-6 בדצמבר 1973 בלה טור דה פילץ, שווייץ. בגיל 85.
א-נהאר

אַ-נַּהַאר (בערבית: النهار – "היום") הוא עיתון יומי מוביל בלבנון היוצא לאור בשפה הערבית.
העיתון הודפס לראשונה בשנת 1933 על ידי מייסדו, ג'ובראן תוויני, וארבעה אנשי צוות נוספים, במימון תרומות דלות מחברים. מן העיתון הראשון נדפסו 500 עותקים. בנו של ג'ובראן, ע'סאן תוויני, ונכדו, ג'ובראן תוויני (שם זהה לסבו), הם ממשיכי דרכו בעריכת העיתון והפצתו.
"א-נהאר" מזוהה עם קו פוליטי ליברלי ועם תפיסה עיקשת נגד הפטרונות הסורית בלבנון. העיתון מוחרם בסוריה, בעוד העיתונים הלבנוניים האחרים נגישים לחלוטין.
תוויני הנכד נבחר לפרלמנט הלבנוני ב-2005 ונרצח ב-12 בדצמבר באותה שנה בפיצוץ מכונית תופת ליד ביירות. תוויני, מבקר חריף של סוריה ושליטתה בעניינים הלבנוניים, שב באותו זמן מפריז, שם נהג להתגורר מחשש להתנקשות בחייו.
כותבים בולטים ב"א-נהאר" הם הסופר אליאס ח'ורי וסמיר קציר (עד להירצחו ב-2 ביוני 2005).
אלכסנדר שניידר (שחמטאי)

ביוגרפיה

אלכסנדר שניידר נולד בלוהנסק. בשנים 1985-1983 הוא השתתף בתחרות אמנים צעירים של ברית המועצות ובשנת 1984 חלק מקומות 2–3 (ניצח אדוארד רוזנטליס). בשנת 1990 הוא השתתף באליפות ברית המועצות וחלק מקומות 10–11 עם סמיון דבויריס. בשנת 1991 הוא חלק מקומות 2–3 עם סם פאלאטניק בקולקטה.
בשנת 1990 הוענקה לשניידר דרגת רב אמן
בשנים 1993–2002 הוא היה חבר נבחרת המועדון המקומי באליפות אירופה למועדונים ובאליפות אוקראינה למועדונים (רוב התקופה לצד חברו ולדימיר גורביץ'). בשנת 1994 הם זכו במקום השלישי. באותה תקופה זה היה המועדון החזק באוקראינה שזכה 7 פעמים באליפות המדינה למועדונים.
מתגורר כיום בקייב.
דוראל גולן

דוראל גולן היא פסנתרנית, ילידת ישראל. נמנית עם הבולטים והמצטיינים בקרב הדור הצעיר של צמרת הפסנתרנים הישראלים אשר רכשו לעצמם מוניטין בינלאומיים. 
מנגנת בקביעות על במות חשובות בישראל וברחבי העולם וזוכה לשבחי הביקורת.
גולן סיימה בהצטיינות יתרה את לימודי התואר הראשון והשני בבית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה באוניברסיטת תל אביב בכיתתו של פרופ' אריה ורדי.
זכתה בקביעות במלגות של קרן התרבות אמריקה ישראל מאז 1992 וכן זכתה בפרסים ראשונים בתחרויות לאומיות ובינלאומיות רבות, בהן ברמן, מרסלה, רובין, כץ, קלרמונט ועוד.
ניגנה עם תזמורות רבות בישראל, לרבות התזמורת הפילהרמונית הישראלית, וכסולנית עם תזמורות תחת שרביטם של מנצחים ידועים ביותר מ-40 מדינות באסיה, אירופה, אמריקה הצפונית והדרומית, אפריקה והמזרח התיכון. בין היתר ניגנה עם הפילהרמונית בברלין, הקונצרטחבאו באמסטרדם, ה"מוזיקפראיין" בווינה, והבולשוי במוסקבה.
הופיעה לצד אמנים נודעים כמו מרתה ארחריץ', דניאל ברנבוים, מאוריציו פוליני וולדימיר אשכנזי בפסטיבלים בינלאומיים מהחשובים בעולם,  בהם פסטיבל גנט בבלגיה, פסטיבל הרוהר בגרמניה ופסטיבל גרגייב ברוטרדם, וכן הופיעה במשכן הכנסת ובבית הנשיא.
ניגנה והקליטה לתוכניות רדיו וטלוויזיה רבות ברחבי העולם.
סטלה הנדלר

ביוגרפיה

הנדלר נולדה בשנת 1961 בעיר לבוב באוקראינה (אז חלק מברית המועצות) לזוג רופאים, ועלתה לישראל בתחילת 1974. המשפחה התגוררה ברחובות.
את שירותה הצבאי עשתה כטכנאית אלקטרוניקה בחיל הקשר. מיד עם שחרורה, בשנת 1982, החלה בלימודי תואר ראשון בכלכלה באוניברסיטה העברית בירושלים ולאחר מכן המשיכה ללימודי מוסמך במנהל עסקים וכלכלה, וקיבלה את התואר בשנת 1988. בין השנים 1985–1988 הייתה עוזרת הוראה ומתרגלת בקורסים לכלכלה באוניברסיטה העברית.
הנדלר נשואה לרואה חשבון אייל הנדלר, חבר מועצת מודיעין-מכבים-רעות, היה מנכ"ל החברה הקבלנית "ב. יאיר" עד־2011 ובאמצע העשור השני של המאה ה-21, יושב ראש קבוצת "כנען". הם מתגוררים במכבים והורים לשניים.

קריירה

הנדלר החלה לעבוד ככלכלנית במחלקת רכש בחברת בזק בשנת 1989, וקודמה לתפקיד מנהלת תחום חברות בת בשנת 1992. בשנת 1997 עברה לכהן כסמנכ"לית פיתוח עסקי בחברת 012 קווי זהב ובשנת 2003 מונתה למנכ"לית החברה. בשנת 2007, לאחר רכישת 012 קווי זהב על ידי שאול אלוביץ' ומיזוג החברה עם חברת סמייל אינטרנט זהב שבבעלותו, מונתה למנכ"לית החברה הממוזגת, 012 סמייל. ב-2009 הייתה מעורבת ברכישת השליטה בבזק על ידי אלוביץ'. בעקבות הפיכתו של אלוביץ' לבעל השליטה בבזק, הוא נאלץ למכור את חברת 012 סמייל שבבעלותו, שעוסקת בתחומי פעילות מקבילים. החברה נמכרה ליוסי מימן, וכשנה לאחר מכן, ב-2011, מכר מימן את הבעלות לאילן בן דב. הנדלר המשיכה בתפקידה כמנכ"לית 012 סמייל עד לשנת 2011, אז הודיעה על התפטרותה.
באפריל 2011 מונתה למנכ"לית HOT, על ידי בעל השליטה פטריק דרהי. בשנת 2011 קיבלה שכר בגובה 14.8 מיליון ש"ח, מתוכו כ-10.9 מיליון כתשלום מבוסס מניות ואולם, לאור הפיכתה של HOT לחברה פרטית נבצר מהנדלר לממש את האופציות, אף על פי שמנת האופציות הראשונה הבשילה. כתוצאה מכך, הנדלר דורגה כמנהלת המרוויחה ביותר במשק הישראלי לשנת 2011. בתחילת 2013 התפטרה מתפקידה כיו"ר HOT וזכתה למענק פרישה בסך 6.4 מיליון ש"ח, מתוכו 2.4 מיליון בגין משכורות עד לתום תקופת ההסכם שלה, אפריל 2013. באפריל 2013 החלה לכהן כמנכ"לית חברת בזק. על רקע חקירתה בתיק 4000 הודיעה כי תסיים את תפקידה ב-1 ביולי 2018.

חשדות בפלילים

ביוני 2017 עלה שמה כחשודה בעבירות מרמה ודיווח במסגרת חקירת בזק על ידי רשות ניירות ערך.
ביולי 2017 נשלחה למעצר בית למשך תשעה ימים בנוסף ליו"ר החברה, אלוביץ' ובכירים נוספים. ב-21 ביולי שוחררה הנדלר ממעצר הבית והותר לה לשוב לעבודתה בתנאים מגבילים. ב-18 בפברואר 2018 נעצרה פעם נוספת, ומעצרה הוארך במסגרת חקירת הפרשה. בדצמבר 2018 פרסמה המשטרה את עמדתה כי התגבשה תשתית ראייתית נגד הנדלר לביצוע עבירות של מרמה והפרת אמונים בתאגיד ועבירות דיווח לפי חוק ניירות ערך.
קומה גבוהה

תיאור התופעה

המחלה גורמת להארכת העצמות הארוכות ולמבנה גוף גבוה ביותר. בארצות הברית ובאירופה, מקובל להחשיב אדם לענק, אם גובהו עבר את הרף של 2.13 מטרים.
הסיבה להפרשת יתר של הורמוני גדילה היא לעיתים קרובות גידול בבלוטת יותרת המוח. כמו כן, הגורמים יכולים להיות מצב בריאותי רע, כגון תסמונת מקון אולברייט, נוירופיברומטוזיס, קומפלקס קרני ועוד.
הגדילה האנכית בגובה שמאפיינת ענקיות מלווה גם בגדילת שרירים ואיברים, הגורמת לילד להיראות גדול לגילו. המחלה עלולה לדחות את הבגרות המינית.
תסמיני המחלה: גדילה מואצת בשלב הילדות, לסת בולטת, ירידה פרונטלית, התעבות מבנה הפנים, הזעה מוגברת, עייפות וכאבי ראש.

הטיפול בתופעה

במקרים בהם לא ניתן להסיר את הגידול בבלוטת יותרת המוח באמצעות ניתוח, תרופות הן הטיפול המתאים. התרופות היעילות ביותר שייכות לקבוצת הסומטוסטין - אוקטורוטיד או לנראוטיד, למשל. מדכאי דופאמין עוזרים גם להפחתת הפרשת הורמון גדילה, אך יעילותם פחותה.
פגביסומנט, היא תרופה המשמשת לדיכוי הורמון הגדילה, משמשת רק במקרים קיצוניים. טיפול בקרינה, לייצוב כמות ההפרשות, משמש גם את הלוקים בענקיות, אך יכולות לעבור 5–10 שנים עד שתוצאות הטיפול המלאות יבואו לידי ביטוי.
ברוך קימרלינג

ברוך קימרלינג (16 באוקטובר 1939 – 20 במאי 2007) היה פרופסור לסוציולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים, מאבות המחשבה הביקורתית במדעי החברה בישראל; עסק בסוציולוגיה של החברה בישראל, החברה הפלסטינית והסכסוך הישראלי-ערבי.

תולדות חייו

קימרלינג נולד ב-1939 ברומניה, בעיר טורדה שבטרנסילווניה. בלידתו נפגע משיתוק מוחין, וכתוצאה מכך סבל מליקויים רבים, ביניהם קושי בדיבור שלא מנע ממנו להיבחר במשך שנים למרצה הטוב ביותר על ידי הסטודנטים. הוא סבל גם קשיי הליכה, אשר התדרדר הרבה יותר מאוחר עד כדי שימוש בכיסא גלגלים. בינואר 1952 עלה עם הוריו לישראל, והמשפחה עברה להתגורר במעברת גן יבנה. ב-1954 עברה המשפחה לשכונת דורה בנתניה.
בנעוריו היה קימרלינג פעיל בארגון "שתל"ם" של המשפחות של ילדים שלקו בשיתוק מוחין וכתב יחד עם שני חברים עיתון בשם "נתגבר".
בשנת 1969 קיבל תואר שני בסוציולוגיה מהאוניברסיטה העברית, ובשנת 1974 קיבל תואר דוקטור מהאוניברסיטה העברית, על עבודה שכותרתה "השפעת הגורמים הקרקעיים והטריטוריאליים בסכסוך היהודי-ערבי על בינוי החברה היהודית בארץ-ישראל מראשית ההתיישבות ועד לאחר מלחמת 1967". על-פי עבודה זו פרסם את הספר "ציונות וטריטוריה".
באוגוסט 1975 נישא לדיאנה איידן, נוירופיזיולוגית ודוקטורנטית לפילוסופיה של המדעים. לזוג נולדו שלושה ילדים. על חייו איתה אמר: "אני חב לדיאנה הכל, ואיני יכול לפצותה בדבר. כי אוטוביוגרפיה לא יכולה לתקן או לשנות דבר. אך אולי זה מעין פורקן, וגם מגיע לה שידעו שוויתרה על דוקטורט בהדרכת ליבוביץ הגדול למען המשפחה" (בראיון לדליה קרפל). קימרלינג כתב תשעה ספרים ומאות מסות ומאמרים.
קימרלינג מת בירושלים, לאחר שחלה בסרטן. הוא נקבר בקבורה חילונית בקיבוץ משמרות.
מורו בראשית דרכו באוניברסיטה העברית, הסוציולוג שמואל נח אייזנשטדט, סקר את פועלו באומרו כי "יש לי רק הערצה כלפי כוח הרצון שלו, שלמרות מגבלותיו לא ויתר על העבודה. היו בו אלמנטים של מרדנות והוא היה תמיד שנוי במחלוקת. הוא העלה הרבה בעיות חשובות, אך התשובות שלו לא תמיד היו מקובלות".
מינה זיסלמן

קורות חיים


מינה זיסלמן נולדה ב-1916 בשכונת נווה צדק שבתל אביב הקטנה, בתם של בלה לבית כהן ופינחס זיסלמן. למדה ציור בגימנסיה הרצליה אצל ישראל פלדי, ומאוחר יותר, למשך תקופות קצרות, אצל הציירים חיים גליקסברג, יצחק פרנקל ומשה קסטל. בשנים 1947–1954 שהתה בארצות הברית, שם למדה בבית ספר לאמנות שעל יד המוזיאון לאמנויות היפות בבוסטון וכן בבית הספר של אמדה אוזנפנט בניו יורק. בנוסף קיבלה הדרכה אישית ממארק שאגאל והתיידדה עמו. ב-1954 שבה לארץ וגרה במשך 4 שנים בקיבוץ עינת, ולאחר מכן חזרה לגור בתל אביב.
בין השנים 1964–1980 לימדה ציור במכון אבני בתל אביב. כמו כן לימדה בסטודיו שבביתה, ברח' מנדלי מוכר ספרים 3 בתל אביב.
מ-1955 עד 1970 כתבה ביקורת אמנות בעיתונים "דבר", "הפועל הצעיר" ו"על המשמר".
עבודותיה של זיסלמן נמצאות באוספי מוזיאון ישראל, מוזיאון תל אביב, מוזיאון חיפה לאמנות, מוזיאון יד לבנים פתח תקווה, מוזיאון אילת ובאוספים פרטיים בישראל ובשאר העולם.

יצירותיה שתוכננו למבנים ציבוריים נמצאות באתרים שונים בישראל.
בשנת 1947 נישאה לאהרן בליך. הייתה אם לד"ר ברוך בליך (מומחה לתקשורת חזותית, מרצה במסלול האקדמי המכללה למינהל ובבצלאל) ובילו בליך (נולד ב-1950; אמן ומרצה בפקולטה לארכיטקטורה ובינוי ערים בטכניון).
זיסלמן נפטרה ב-2 באפריל 2010. הותירה אחריה בנים.
קלייב פרנסיס

ביוגרפיה

פרנסיס נולד באיסטבורן שבסאסקס. הוא בנם של השחקן ריימונד פרנסיס ושל השחקנית מרגרט טאונר. אביו שיחק בתפקיד רפ"ק בילוש טום לוקהרט בסדרת הטלוויזיה "No Hiding Place" משנות השישים של המאה העשרים. אמו שיחקה בתפקיד ג'ירה, חברתו של אנאקין סקייווקר, בסרט הקולנוע "מלחמת הכוכבים - פרק 1: אימת הפנטום" בשנת 1999.
קריירת המשחק של קלייב פרנסיס החלה כשהיה בן 16, הוא שיחק על במת התיאטרון, ברדיו ובטלוויזיה ובמידה מועטה גם בסרטי קולנוע.
פרנסיס ידוע גם בזכות היותו קריקטוריסט שהציג במספר תערוכות. קריקטורות שלו הופיעו על כריכת הספר שכתב אלק גינס ובביוגרפיה של ג'ון גילגוד. הוא הוציא לאור ספרים הכוללים את הקריקטורות שלו בהם "There Is Nothing Like a Dane" (המלט) והספר "There Is Nothing Like a Thane" (מקבת').

קולנוע

בקולנוע הופיע פרנסיס בתפקיד הדייר ג'ו בסרטו של סטנלי קובריק "תפוז מכני" (1971). סרטים נוספים בהם השתתף היו "המפקח קלוזו חוזר" (1968), הקומדיה הבריטית "Girl Stroke Boy" (מ-1971) והסרט "Villain" עם ריצ'רד ברטון מ-1971.

טלוויזיה

הופעת הבכורה של פרנסיס בטלוויזיה הייתה בהפקה משנת 1966, עיבוד לרומן "דייוויד קופרפילד" מאת צ'ארלס דיקנס, בתפקיד טומי טרדלס לצידו של איאן מק'קלן.
לדבריו של פרנסיס התפקיד החשוב הראשון שלו בטלוויזיה היה בשנת 1968 בעיבוד למחזה "Entertaining Mr Sloane" שהועלה בהפקת "ITV Playhouse", ובו הופיע לצדם של שילה הנקוק ואדוארד וודוורד. באתר האינטרנט שלו הוא מציין שהסרט צולם שבוע אחד אחרי שג'ו אורטון  (המחזאי) נרצח.
ב-1971 גילם פרנסיס את דמותו של וילובי בעיבוד לרומן "תבונה ורגישות" מאת ג'יין אוסטן בהפקת ה-BBC. בשנים 1975 ו-1976 השתתף בסדרת הטלוויזיה הפופולרית "פולדארק". הוא שיחק בתפקיד פרנסיס פולדארק, בן דודו החלש ובעל החובות של רוס פולדארק (רובין אליס).
בעקבות אביו הוא שיחק בשנת 1974 בעיבוד מחדש לסדרה "Scotland Yard" וגילם את סמל בילוש דקסטר בסדרה "New Scotland Yard".
ב-1976 השתתף בעיבוד לטלוויזיה של המחזה "קיסר וקלאופטרה" מאת ג'ורג' ברנרד שו בתפקיד אפולודורוס.
לצדו של לורנס אוליבייה הופיע פרנסיס במחזה "Saturday, Sunday, Monday" במסגרת סדרת המחזות "לורנס אוליבייה מציג" ששודרה ב"גרנדה TV".
ב-1981 גילם פרנסיס חייל רומאי המרגל אטיוס במיני-סדרה "מצדה" של רשת ABC.
ב-1984 כיכב פרנסיס כשחקן אורח בפרק "האיש מעוות-השפה" בסדרה "שרלוק הולמס" בתפקיד נוויל סנט קלייר.
הוא כיכב בסדרה הקומית "The 10 Percenters" בסיטקום "The Piglet Files" (שהקריקטורות שלו מלוות את הקרדיטים בפתיחה) ובסדרה "ממאי עד דצמבר" (עם אנטון רוג'רס).
ב-1993 השתתף פרנסיס בסדרה המוזיקלית של דניס פוטר "שפתון על צווארונך" בתפקיד מייג'ור הדג'ס. הוא שיחק בתפקיד אורח בעשרות תוכניות טלוויזיה נוספות בהן "כן, אדוני ראש הממשלה", בתפקיד לוק, שאמור להיות מרגל עבור משרד החוץ.
ב-2016 גילם פרנסיס את דמותו של לורד סולסברי בסדרת הדרמה של נטפליקס "הכתר".

תיאטרון

פרנסיס הופיע לראשונה בווסט אנד במחזה "There's a Girl in My Soup" לצדו של דונלד סינדן.
פרנסיס יוצא באופן קבוע לסיבוב של הופעות יחיד כשהוא מציג את "מזמור חג המולד" לצ'ארלס דיקנס, כמו גם הוא מופיע במחזה "Merely Players" יחד עם סינדן. ב-2007 הוא הופיע בתוכנית יחיד בגרסה שלו ל"מזמור חג המולד" ב"תיאטרון הנסיכה גרייס" במונטה קרלו כחלק מעונת התיאטרון הבריטי במונקו.
בפברואר 2015 גילם את דמותו של פרנק דואל במחזה "84, Charing Cross Road" בהפקה של סאליסברי פלייהאוס.

חיים אישיים

פרנסיס נשוי לשחקנית האנגלייה נטלי אוגל. לבני הזוג יש שני ילדים.
היכל התרבות

היסטוריה

בניין היכל התרבות תוכנן על ידי האדריכלים דב כרמי, זאב רכטר ויעקב רכטר וכך גם "ביתן הלנה רובינשטיין לאמנות בת זמננו" הצמוד לו. בנייתו של "היכל התרבות" נמשכה ארבע שנים והייתה מלווה בקשיים שאפיינו את מדינת ישראל הצעירה. האולם נחנך ב-1 באוקטובר 1957. בראש צוות ההקמה של היכל התרבות עמד המשורר, הפזמונאי, המחזאי ואיש התרבות- עודד אבישר. אבישר כיהן כמנכ"ל הראשון של ההיכל במשך 10 השנים הראשונות של הקמתו.
"גן יעקב" השוכן בצמידות להם תוכנן על ידי יעקב רכטר.
שני רחובות סמוכים להיכל התרבות, האחד מקביל לו ואחד ניצב לו, קרויים על שם שני אישים הקשורים להיסטוריה של התזמורת הפילהרמונית הישראלית: ברוניסלב הוברמן וארטורו טוסקניני.

התוכנית לשינוי מבנה ההיכל

בשנת 2005 נודע שעיריית תל אביב-יפו מתכננת שינוי רחב היקף במבנה ההיכל אשר עיקר מטרתה לדברי העירייה הוא שיפור האקוסטיקה באולם ובניית חדרי חזרות. על תוכנית השינויים הופקד משרד האדריכלים קולקר-קולקר-אפשטין והיא זכתה לתמיכה רבה ממספר גורמים, בהם המנצח זובין מהטה אשר תקף את מצב היכל התרבות בשעתו: "האולם הזה לא ראוי, גם אם אוהבים את הארכיטקטורה אנחנו צריכים לשמר את זה מבחינת הצליל ומהבחינה הזאת זה פשוט לא מתקבל על הדעת מה שקורה עכשיו".
על אף תמיכת העירייה ומספר גורמים נוספים לתוכנית זו, שאותה קידם דני קייזר, מהנדס העיר באותה עת, קמו גם מתנגדים רבים ובהם קודמו בתפקיד, ישראל גודוביץ, והלל שוקן, ראש בית הספר לאדריכלות באוניברסיטת תל אביב.
בספטמבר 2006 אושרה התוכנית סופית במועצת עיריית תל אביב-יפו ומאז שנה זו הייתה בשלבי ביצוע מתקדמים. השיפוץ הסתיים באפריל 2013, וכחלק מהשינויים שבוצעו במבנה הופחת מספר המקומות ב-400.  בתחום האקוסטיקה התקבל ייעוץ מאחד ממהנדסי האקוסטיקה הבכירים בעולם, יסוהיסה טויוטה. ב-1 במאי 2013 התקיימה הופעת הבכורה לאחר שדרוג ההיכל, בהופעת התזמורת הפילהרמונית הישראלית. עבודות השיפוץ אכן השיגו את מטרתן העיקרית, שיפור איכותו האקוסטית של האולם ויצירת מקום ראוי לנגינת התזמורת. 
בעת השיפוץ הוקמו מתחת למפלס הכניסה חדרי חזרות, חדרי הלבשה ומנוחה לאומנים, שטחי אחסנה לכלי הנגינה, ספרית התווים ומתקנים הנדסיים בהם מערכת מיזוג אוויר חדשה המשרתת את כל המבנה. 
לרגל חגיגות ה-60 להיכל התרבות, הושק בחודש אוקטובר 2017  אולם המופעים התת-קרקעי החדש – 'אולם צוקר', בתרומתם של רבקה סקר ועוזי צוקר, המכיל עד 400 איש. אולם המופעים החדש הוקם בהשקעה של כ-25 מיליון שקלים, עם מערכת סאונד ותאורה מהמתקדמות בעולם, וחידושו יאפשר תצורות הושבה שונות: החל מסידור מושבים קלאסי, המיועד למופע פרונטלי, דרך סידור טבעתי למופע זירה, והתאמה לאירועי תרבות ובמה, לטקסים, לימי עיון ולמגוון רחב של אירועים, וגם כאולם חזרות לתזמורת הפילהרמונית הישראלית ולקונצרטים קאמריים של התזמורת הפילהרמונית הישראלית, כיתות אמן והרכבים מוזיקליים שונים.
עליות מראשית הציונות ועד קום מדינת ישראל

ראשית הציונות הביאה לסדרה של גלי עלייה שקדמו להכרזה על הקמת מדינת ישראל והובילו אליה.
אורוות שלמה

אורוות שלמה הוא מבנה תת-קרקעי קדום בפינה הדרום-מזרחית של הר הבית, המורכב מקמרונות. גודלו 60 על 80 מטר, ומפלסו 12 מטר מתחת למפלס הנוכחי של ההר. בתחילת שנות התשעים ביצע וקף עבודות שיפוץ וחפירה בלתי חוקיות במבנה, אך לאחר מהומות מנהרת הכותל ניתן אישור רטרואקטיבי לעבודות אלה, ובשנת 1996 חנכו הווקף והתנועה האיסלאמית במבנה מסגד על שם מרואן, שהיה ח'ליף מבית אומיה (אביו של עבד אל-מלכ שהקים את כיפת הסלע).

מבנה אורוות שלמה

שורות האומנות באורוות שלמה מורכבות מאבנים בעלות סיתות-שוליים, האופייניים לבניה ההרודיאנית; אבנים אלו מצויות בשימוש משני כיום, ולא ברור אם היו גם חלק מהמבנה המקורי בימי הבית השני. במרכז המבנה מצוי מוצא של קשת גדולה, ועל פי מיקום הקשת יש המשערים שהייתה חלק ממכלול הסטיו המלכותי שהיה בדרום הר הבית בתקופת הבית השני.

בניית אורוות שלמה

רוב החוקרים סוברים שהמבנה נוסד בתקופת הבית השני, בעבודות הרחבת הר-הבית של המלך הורדוס. אחת הסיבות שנבנה הייתה, ככל הנראה, כדי להקל את הלחץ מהחומות בפינה הדרום-מזרחית של ההר, שהיא הפינה בה הפרש הגובה בין מפלס הר הבית לסלע-האם הוא הגדול ביותר- 40 מטר. אילו הורדוס היה מביא למקום מילוי עפר, החומות היו קורסות ממשקל העפר. ייתכן גם שקיים מבנה נוסף במפלס תחתיו. 
לדעת חוקר המקדש הרב זלמן מנחם קורן, האזור הדרומי של הר הבית לא היה מכוסה בעפר בימי הורדוס, אלא כוסה רק בתקופה הביזנטית או המוסלמית הקדומה. זאת הוא מסיק מהחפירות שנערכו על ידי הערבים במקום, ושגילו שלמבנה היה שער מסותת במקום שבו היה מכוסה עד כה בעפר, מה שמוכיח לדעתו שכל האזור הדרומי לא הוגבה בעפר על ידי הורדוס, וכי מבנה אורוות שלמה היה מבנה עלי במקורו. ראיה נוספת לדבריו מוצא הרב קורן בשרידי שער בכותל המזרחי של הר הבית, בפינה הדרומית, שנמצא באותו מפלס גובה של שערי חולדה (בקרקעית אורוות שלמה), אך מעל לפני השטח בצד החיצוני של הכותל, כך שהיה צורך במדרגות כדי להגיע לשער. מכיוון שאין טעם ליצור שער שחציו יהיה מדרגות וחציו יהיה תת-קרקעי (עד למפלס העליון), מסתבר מכאן שהשער לא היה תת-קרקעי, מכיוון שהאזור לא היה מכוסה. זאת לעומת קשת וילסון, המוליכה בדרום למפלס בגובה שאר ההר (ולא באופן תת-קרקעי), ושלדעתו הובילה לשטח מוגבה צר בלבד, בדרך להר הבית המקורי, שלפני ההרחבה.
המבנה ואתו כל המבנים האחרים בדרום הר הבית, התמוטטו עקב רעידת האדמה הגדולה של שנת 1033; לאחר מכן, ככל הנראה באותה תקופה (התקופה הפאטימית), נבנה המבנה מחדש.

שימושים

כשהצלבנים כבשו את ההר, הוחזק המבנה בידי האבירים הטמפלרים של מקדש שלמה (כך כונה בפיהם המקום), ושם נהגו לקשור את סוסיהם, ומכאן שמו "אורוות שלמה". בשנת 1187 המצביא האיובי צלאח א-דין כבש את ירושלים מידי הצלבנים, וסתם את פתחיו הצפוניים של המבנה, במטרה להוציאו משימוש — אולי כחלק ממדיניות כיבושיו שבה לא רצה להשאיר כל זכר לכיבוש הנוצרי. מאז ועד לשנים האחרונות, שבהן המבנה הפך למסגד, לא היה כל שימוש במבנה זה.
כולל חזון איש

היסטוריה

בגלגולו הראשון הוקם הכולל בבני ברק בשנת תרצ"ו-1936. שמו המקורי היה "עטרת יוסף", על שם הרב יוסף יוזל הורוביץ, הסבא מנובהרדוק. המנהל הראשון היה הרב אברהם רפפורט, חניך ישיבת נובהרדוק. הכולל שכן בצריף שהוקם בשטח השייך ליעקב הלפרין, שאף מימן מלגות לאברכי הכולל. כעבור זמן יעץ החזון איש להעתיק את הכולל לתל אביב. כשעלה הרב שמואל וינטרוב לארץ ישראל, בשנת תש"א-1941, הוא הועמד בראשות הכולל, אך כעבור שנה נפטר. זמן קצר לאחר מכן, בשנת תש"ב-1942, הורה החזון איש לאחיינו, הרב שמריהו יוסף קרליץ, לייסד מחדש את הכולל בבני ברק, במקביל לפעילות כולל עטרת יוסף בתל אביב. לימים נישא הרב שמריהו יוסף לבתו של הרב שמואל וינטרוב, ואף שימש כחבר הנהלת הכולל בתל אביב.
הרב שמריהו יוסף קרליץ עמד בראש הכולל בבני ברק, כשהחזון איש משמש כמנהיג הרוחני של הכולל וסייע לאחזקתו: הוא גייס תורמים ועודד בעלי הון לערוך הסכם יששכר וזבולון עם האברכים. גיסו, הרב שמואל גריינימן, סייע לו באחזקת הכולל. בשנים הראשונות נקרא הכולל "כולל זיכרון מאיר", על שם השכונה שבה שכן. הרב שמריהו יוסף שהה תקופה ארוכה בארצות הברית לצורך גיוס כספים. יעקב הלפרין תרם את השטח שעליו הוקם מבנה הכולל. בקומה הראשונה של המבנה נבנו דירות שיועדו לחברי הכולל. החזון איש הספיק להתפלל במבנה החדש בתפילות בימים הנוראים של שנת תשי"ד, מספר שבועות לפני פטירתו.
לאחר פטירת החזון איש הוסב שם הכולל על שמו - "כולל חזון איש". בשנת תשט"ו נפטר הרב מאיר קרליץ, אביו של הרב שמריהו יוסף. זמן קצר לאחר מכן החליט הרב שמריהו יוסף קרליץ לפרוש מתפקידו. תחתיו התמנה הרב נחום מאיר קרליץ, גיסו של החזון איש. לאחר פטירתו התמנה לתפקיד בנו, הרב נסים קרליץ. לצד הרב קרליץ נמנו בין ראשי הכולל הרב משה דויטש מחבר סדרת ספרי "זיו הים" והרב יהודה שפירא. לאחר פטירת האחרון היה שותף בניהול סדרי הלימוד חתנו הרב שמואל שיינלזון עד לפטירתו (2016). כיום משמשים בתפקיד הרב בנימין שקוביצקי והרב שאול קרליץ, בנו של הרב נסים. האחרון אחראי על קבלת האברכים. 
גיסו של החזון איש, הרב יעקב ישראל קניבסקי, היה מנשיאי הכולל. הוא נהג למסור מדי שנה, ביום השנה לפטירת החזון איש, שיעור לזכרו בפני חברי הכולל. לאחר פטירת הרב קניבסקי מוסר את השיעור בנו, הרב חיים, בבית הכנסת לדרמן.
בשנות ה-80 שופץ והורחב מבנה הכולל, נוספה לו קומה, והלימודים הועברו לקומה החדשה. כיום אברכי הכולל גודשים בצפיפות הן את ההיכל הישן והן את החדש.
מנהל הכולל הוא נחום גליק. הרב נתן איינפלד, ראש ישיבת באר שבע לשעבר, שימש במשך שנים כמגייס הכספים העיקרי של הכולל.

אברכי הכולל ובוגריו

גרעין לומדי הכולל מנה בראשיתו תלמידים מקורבים ובני משפחה של החזון איש, ואברכים אחרים מתושבי בני ברק. חלק מן הלומדים התפרסמו בהמשך כתלמידי חכמים וכיהנו במשרות רבניות ותורניות: הרב דוד צבי אורדנטליך, רבה של ביתר עילית; הרב שאול ברזם, חתנו של הסטייפלר (נפטר בצעירותו); הרב שאול ברייש, אב"ד ציריך; הרב מאיר צבי ברגמן, חתנו של הרב שך; הרב שלמה ברוודה, פרשן תורת הגר"א; הרב אליעזר גולדשמידט, דיין בבית הדין הרבני הגדול; הרב מיכל יהודה ליפקוביץ, ראש ישיבת פוניבז' לצעירים וחבר מועצת גדולי התורה; הרב גדליה נדל, מרבני חוג חזון איש; הרב ראובן פיין, ראש ישיבת בית מאיר וראש ישיבת תורה ודעת; הרב שלמה שמשון קרליץ, אב בית הדין הרבני בפתח תקווה; הרב יהודה שפירא ששימש ברבות הימים כאחד מראשי הכולל; הרב אהרן רוטר מחבר סדרת הספרים "שערי אהרן"; הרב משה שמואל שפירא, ראש ישיבת באר יעקב.
במהלך השנים למדו בכולל גם אישים מחוגים אחרים, בהם רפאל פנחסי והאדמו"ר מסאטמר, רבי אהרן טייטלבוים.
קרל פון פריש

ביוגרפיה

פריש נולד בווינה שבאוסטרו-הונגריה כבן צעיר בין ארבעה בנים של אב שהיה פרופסור לרפואה באוניברסיטת וינה. בצעירותו גילה עניין רב בבעלי חיים וניהל אוסף של חרקים. בשנת 1905 הוא החל, בהשפעת אביו, ללמוד רפואה באוניברסיטת וינה. בשנתיים הראשונות, שהוקדשו בעיקר למדעי הטבע, הצטיין פריש בלימודיו. אולם לאחר השנה השלישית שהתמקדה יותר ברפואה, עזב פריש את לימודי הרפואה ועבר ללמוד זואולוגיה במכון הזואולוגי של אוניברסיטת מינכן, בה השלים דוקטורט בשנת 1910. בשנת 1911 הוא החל לעבוד במכון הזואולוגי כעוזר הוראה של אוסקר הרטוויג. במסגרת זאת הוא חקר את הראייה של דגים וניהל פולמוס עם קרל פון הס על יכולת ראיית הצבעים של דגים. במרץ 1912 קיבל משרה באוניברסיטת מינכן ובקיץ 1912 החל לחקור דבורים. 
לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה, התנדב בבית חולים שנוהל בידי אחיו ולאחר שנתיים התנדב במסגרת הצלב האדום.  
בשנת 1921 מונה למנהל המכון הזואולוגי של אוניברסיטת רוסטוק בגרמניה ובשנת 1923 עבר לנהל את המכון הזואולוגי בברסלאו. בשנת 1925 עבר לאוניברסיטת מינכן כמחליפו של אוסקר הרטוויג שנפטר. בסיוע קרן רוקפלר הוא הקים מבנה חדיש למכון הזואולוגי שהושלם בשנת 1932 וכלל בית חרקים, אקווריום, בית טרופי ועוד מעונות בעלי חיים חדישים. הבניין כולו נחרב בהפצצות במלחמת העולם השנייה, ופריש עבר לגראץ שבאוסטריה. 
בשנת 1933, לאחר עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, וחקיקת החוק לשיקום שירות המדינה המקצועי, לפיו נדרשו נושאי משרות כפריש להוכיח את המוצא הארי של ארבעה הסבים והסבתות שלהם, פריש לא הצליח לספק נתונים לגבי סבתו מצד אמו. למרות זאת, סווג פריש כשמינית יהודי בלבד, דבר שאיפשר לו להמשיך במשרתו. אולם יריביו, וארגוני סטודנטים נאציים פעלו להביא לפיטוריו והחלפתו באדם ממוצא ארי. אלו טענו נגדו שהוא רבע יהודי, שהוא אוהב יהודים, שהוא מתנכל לחברי המפלגה הנאצית ושעיסוקיו המדעים תואמים מדע יהודי ולא ארי. 
בגלל חשיבות מחקרו, הוא הורשה להשאר בעבודתו עד תום מלחמת העולם השנייה. 
בשנת 1950 נתמנה לפרופסור באוניברסיטת מינכן ופרש ממשרתו כעבור שמונה שנים.
בשנת 1958 זכה בפרס קלינגה. בשנת 1965 פרסם את עבודתו הידועה "שפת המחול וההתמצאות אצל דבורים", ועליה זכה בפרס נובל ביחד עם שני זואולוגים אחרים: ניקולאס טינברגן וקונראד לורנץ.