google/wiki40b huggingface dataset:
אלתית

מחזור חיים

בדרך כלל דגי אלתית בוקעים מן הביצים במים מתוקים, נודדים לים ושבים להתרבות במים מתוקים. על פי סיפורי העם, הדגים שבים להטיל ביצים ולהפרותן בדיוק באותה נקודה שבה נולדו, ומחקרים מודרניים מראים כי לפחות 90% מהדגים המתרבים בערוץ נחל מסוים, אכן נולדו באותו ערוץ. באלסקה המעבר מערוץ מים אחד לאחר מאפשר לדגי האלתית לאכלס ערוצים חדשים, למשל אלה הנוצרים מנסיגת הקרחונים. הדרך שבה מנווטים דגי האלתית את דרכם בים עדיין לא התבררה עד תומה, אך ההשערה היא כי לחוש הריח המפותח של דגים אלה יש תפקיד מפתח ביכולת זו. בכל סוגי האלתית באוקיינוס השקט, הדגים הבוגרים מתים בתוך ימים ספורים עד שבועות מעת שהטילו ביצים והפרו אותן. אולם, אף בסוגי אלתית השורדים יותר ממחזור אחד של ביוץ והפריה, אחוז התמותה לאחר הטלת הביצים הוא גבוה מאוד (כנראה 40%–50%). בסוגים אלה, הדגים מסוגלים לשניים עד שלושה מחזורי הטלת ביצים.

דגי האלתית כמאכל

האלתית הוא דג מאכל פופולרי. הוא נתפס כמאכל בריא יחסית הודות לתכולה הגבוהה של חלבון בבשרו ורמות נמוכות של שומן וכן הודות לתכולה הגבוהה של אומגה 3. אולם, בהתאם לדיווחים בירחון Science, דגי אלתית אשר גודלו בבריכות דגים עלולים להכיל רמות גבוהות של דיאוקסין. רמות הרעלן PCB עשויות להיות גבוהות פי שמונה בדגי אלתית שגודלו בבריכות מאשר בדגים שגדלו בטבע ואף רמות אומגה 3 נמוכות יותר בדגי בריכה מאשר בדגי פרא. למרות זאת, הסוכנות הבריטית לתקני מזון (Food Standards Agency) מצאה כי התועלת באכילת דגי אלתית מבריכות עולה על הסיכון הכרוך בחומרים המזהמים אותם. כמות מתיל הכספית (CH3Hg) בדגי אלתית היא נמוכה ביותר ביחס לדגי מאכל אחרים.
רוב דגי האלתית האטלנטית הנמכרים בשוקי העולם הם דגי בריכות (יותר מ-99% מהם) בעוד שרוב דגי האלתית מהאוקיינוס השקט הם דגים הנידוגים בים (יותר מ-80% מהם). סך מכירות דגי אלתית אשר גודלו בבריכות הוא פי 85 מדגי פרא.
צבע בשרו של דג האלתית נע בין כתום לאדום, על אף שקיימים בטבע אף דגי אלתית שבשרם לבן. מקורו של צבע בשר האלתית בפיגמנטים קרוטנואידיים, במיוחד אסטקסנסין. מקור הפיגמנט בדגים הגדלים בטבע הוא באכילת סרטנים. כיוון שצרכנים אינם נוטים לרכוש דגי אלתית אשר בשרם לבן, מגדלי דגי הבריכות מוסיפים את הפיגמנט למזונם של הדגים באופן מכוון, זאת כיוון שמזון דגי הבריכות אינו מכיל בדרך כלל פיגמנטים. לאסטקסנטין אף תפקיד חשוב בהתפתחות מערכת העצבים של הדג, דבר המגביר את פריונו וקצב גידולו. 
בנוסף למכירות הדג הנא, אלתית נמכר אף בשימורים וכן כדג מעושן, בעישון קר או חם. לקס עשוי להיות אלתית בעישון קר או בכבישה בחומץ. מביצי האלתית מופק קוויאר אדום.
בשר אלתית נא עשוי להכיל את הנמטודה אניסקיס (Anisakis), טפיל ימי הגורם למחלת האניסקיאזיס בבני אדם. לפני התפתחות שיטות קירור המזון, היפנים לא נהגו לאכול בשר נא של דג האלתית. הדג וביצי האלתית הם מאכלים חדשים במטבח היפני ומשמשים להכנת סשימי וסושי.
דן איינבינדר

קריירה

איינבינדר התחיל את דרכו בקבוצת הנוער של בית"ר ירושלים, עמה זכה בדאבל בעונת 2006/2007. בעונה הבאה הפך לשחקן הרכב בקבוצת הנוער, עמה זכה באליפות ליגת העל לנוער. בעונת 2008/2009 חתם על חוזה לארבע עונות במדי הקבוצה הבוגרת, וצבר שלוש הופעות במדי הקבוצה במהלך העונה. בעונת 2010/2011 זכה איינבינדר למקום קבוע בהרכב של הקבוצה. ב-3 בספטמבר 2012 חתם איינבנדר לשלוש שנים בעירוני קריית שמונה, ששילמה תמורתו 1.3 מיליון ש"ח. בעונה אחת בקבוצה כבש שני שערים ב-29 הופעות ליגה.
ב-9 ביוני 2013 עבר איינבינדר למכבי תל אביב שהעבירה תמורתו את תמיר כחלון וגיא חיימוב לקריית שמונה. ב-6 באוגוסט 2013 ערך את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה במשחק הבית במסגרת מוקדמות ליגת האלופות נגד קבוצת פ.צ. בזל השווייצרית כאשר עלה כמחליף בדקה 74. בעונתו הראשונה בקבוצה כבש שער אחד ב-26 הופעות בליגה, וזכה עמה באליפות. בתחילת עונת 2014/2015 נפצע איינבינדר בכף רגלו במשחק במוקדמות ליגת האלופות וחזר לשחק רק באמצע חודש דצמבר. איינבינדר שותף בעשרה משחקי ליגה בעונה זו, ובסופה זכה עם הקבוצה באליפות נוספת, וכן זכה עמה בגביע המדינה ובגביע הטוטו.
ב-8 בספטמבר 2015 שוחרר איינבינדר ממכבי תל אביב, וב-4 באוקטובר 2015 חזר למועדון נעוריו בית"ר ירושלים, וחתם לעונה אחת. ב-30 במאי 2016 חתם לעונה נוספת ומונה לקפטן הקבוצה.
ב-25 במאי 2017 חתם לשלוש עונות בקבוצת הפועל באר שבע. ב-12 ביולי 2017 ערך את הופעתו הראשונה במועדון, וכבש את שער הבכורה שלו, בניצחון 2–1 על בודפשט הונבד במסגרת מוקדמות ליגת האלופות. בליגה כבש שלושה שערים בעונת 2017/2018, ובסופה זכה עם הקבוצה באליפות.
ב-14 בספטמבר 2018 חזר איינבינדר לבית"ר ירושלים, וחתם לשלוש שנים במועדון.

נבחרת ישראל

לאיינבינדר חמש הופעות בנבחרת הנוער של ישראל. באוגוסט 2016 זומן לראשונה לסגל הנבחרת הבוגרת למשחקי מוקדמות מונדיאל 2018. ב-6 באוקטובר ערך איינבינדר את הופעת הבכורה שלו במדי הנבחרת, כשעלה כמחליף בניצחון 2–1 על נבחרת מקדוניה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2018. בהופעתו השנייה כבש את שער הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 3–0 על נבחרת אלבניה.
אקוואטלון

אקוואטלון (מלטינית אקווה (מים) אטאלון (היאבקות)) היא התאבקות מתחת למים. האקוואטלון הומצא על ידי איגור אוסטרובסקי מאמן שחייה וספורט תת-ימי בברית המועצות בתחילת שנות ה-80.

תיאור הענף וחוקים

המשחק נערך בזירה של חמישה על חמישה מטר, בכל קצה של זירה יש חישוק והמתמודדים צריכים לעבור דרך החישוקים תוך 6 שניות.
הקרב עובר מתחת למים במשך 30 שניות. שני צוללנים חמושים בסנפירים, מסיכה וסרט צבעוני מסביב לכל קרסול צוללים אל קרקעית הבריכה ואז תוקפים זה את זה; המטרה היא להוריד את הסרט שעל רגלו של היריב. הראשון שמצליח לעלות על פני המים כשהסרט של יריבו בידו - מנצח. כל עוד הסרט לא הציץ מעל פני המים, הקרב נמשך ובהחלט מותר לתפוס את היריב, למשוך אותו מטה ולנסות לעלות ראשון במקומו.
הענף מתקיים כיום בקרב 11 מדינות בעולם, והן: אוקראינה, ליטא, אסטוניה, ארצות הברית, בלארוס, גרמניה, הודו, ישראל, מולדובה, ונצואלה ורוסיה.
בכל שאר מדינות העולם, הענף יצא מחוץ לחוק בשנת 1984, עקב קב מקרה טראגי בו אלוף העולם דאז, אליה גרינפלדוב, המכונה "אקוומן", גרם לחניקתו ולמותו של האלוף הקודם, גיאוב וייסמנוב.
מורה פרטי

מורה פרטי הוא מדריך או מורה אשר מלמד נושא לימודי מסוים לתלמיד יחיד או לקבוצה קטנה של תלמידים במתכונת אשר נקראת שיעור פרטי. תשומת לב כזו מאפשרת לתלמיד לשפר ידע או מיומנויות מהר יותר מאשר בסביבה של כיתה.
בדרך כלל, מורים פרטיים מועסקים על ידי התלמיד, משפחתו או על ידי עמותות כחלק מעזרה לקהילה.
חלק מהמורים מועסקים על מנת לסייע לתלמידים בעלי לקות למידה או הפרעות קשב וריכוז או לתלמידים אשר אינם יכולים ללמוד בקבוצות גדולות וזקוקים לתשומת לב מיוחדת.
ישנם מורים אשר מועסקים כדי לספק חומר מתקדם עבור תלמידים המעוניינים ללמוד מעבר למסגרת הכיתתית או עבור תלמידים המעוניינים בהעשרה בתחומים שונים.
מורה פרטי אינו חייב להיות בעל תעודת הוראה. ניתן אפילו למצוא מורים פרטיים אשר לומדים בבי"ס תיכון.
העבודה כמורה פרטי נפוצה מאוד בקרב סטודנטים מאחר שהשכר גבוה מהממוצע לעבודות סטודנטים והשעות גמישות וניתנות להתאמה למערכת השעות של הלימודים.
ניתן למצוא מורים פרטיים במודעות בעיתונים ובמוסדות הלימוד וכן ברשת האינטרנט, בה קיימים אתרים לפרסום וחיפוש של מורים פרטיים. אתרים אלו מאפשרים למורה הפרטי להוסיף מודעה ואף פרופיל מורה ולפרט את מקצועות הלימוד ופרטים נוספים, כגון ניסיון קודם ואזורי לימוד.
מחלקת מעוף

אופי השירות והמשרתים

במחלקה משרתים מהנדסי חשמל, מהנדסי מחשבים, בוגרי מדעי המחשב (רובם בוגרי מסלול העתודה האקדמאית), תוכניתנים בוגרי קורס תכנות, הנדסאים מתחומי האלקטרוניקה והמחשבים, טכנאים ואזרחים עובדי צה"ל.
רוב משרתי המחלקה הם קציני וחיילי חיל הקשר והתקשוב. יחד עם זאת, מעצם היותה מחלקה רב-זרועית, חלק מהמשרתים שייכים לזרועות השונים - חה"א, חה"י, חמ"ן.
אנשי המחלקה עוסקים בהובלה של פרויקטים בטכנולוגיות מתקדמות בתעשייה לצד פיתוח פנימי.
הפרויקטים המובלים במחלקה מכילים תחומים מקצועיים רבים ולפיכך משרתי המחלקה נדרשים לידע מקצועי רב בדגש על הנדסת מערכת, ופועלים בשיתוף פעולה עם כלל מחלקות לוט"ם ועם זרועות צה"ל השונים.
ניקולה פאשיץ'

ראשית חייו

פאשיץ' נולד ב-18 בדצמבר 1845 בזאייצ'אר, וסיים תיכון בהצלחה בגיל 21. בשנת 1866, הוא נרשם לבית הספר הגבוה בבלגרד, שם הצטיין בלימודיו, ובשנת 1868 הוא קיבל מלגה מהמדינה ללמוד בבית הספר הפוליטכני בציריך עבור התמחות נוספת. פאשיץ' סיים את עבודתו בהנדסה, אך מלבד השתתפותו הקצרה בבניית הרכבת של וינה - בודפשט, הוא מעולם לא עבד בתחום.
פאשיץ' התחתן עם דורדינה דוקוביק, בתו של סוחר חיטה סרבי עשיר בטריאסטה. בני הזוג התחתנו בכנסייה הרוסית בפירנצה ולא בכנסייה הסרבית בטריאסטה, משום שפאשיץ' רצה למנוע את הסרבים הרבים המתגוררים בטריאסטה להגיע לחתונה. נולדו להם בן אחד, זינק רדומיר, ושתי בנות, דארה ופאווה.

קריירה פוליטית

הקריירה הפוליטית של פאשיץ' החלה בשנת 1878, כאשר הוא נבחר כנציג הפרלמנט הסרבי מטעם זאייצ'אר. בשנת 1881 נוסדה מפלגת העם הרדיקלית, ופאשיץ' הפך לנשיא הראשון של הוועד המרכזי של המפלגה. בגלל השתתפותו במרד טימוקר של האיכרים נגד מילאן הראשון, מלך סרביה בשנת 1883, הוא נידון למוות שלא בפניו, ובשל כך ברח לבולגריה. במהלך ההליכים בבית המשפט נגדו, המפלגה הרדיקלית פורקה. לאחר התפטרותו של המלך ב-1889 קיבל פאשיץ' חנינה, חזר לסרביה והשתלט שוב ​​על הנהגת מפלגת העם הרדיקלית שהוקמה מחדש.
פאשיץ' היה ראש העיר בלגרד בין השנים 1889–1891 ושוב בשנת 1897, וארגן בתקופה זו את סוגיית האג"ח לעיר וסלל כמה רחובות ראשיים בעיר.
ב-11 בפברואר 1891 הפך פאשיץ' לראש ממשלת סרביה וב-21 במרץ 1892 מונה גם לשר החוץ הסרבי, וכיהן בתפקידים אלו עד ה-9 באוגוסט 1892. בשנים 1893–1894 הוא מונה לדיפלומט ונציג סרביה בסנקט פטרבורג. בגלל חילוקי דעות בנוגע למדיניות החוץ ובעניינים פנימיים, נוצר קרע בין פאשיץ' לאלכסנדר הראשון, מלך סרביה.
לאחר התנקשות כושלת של הרדיקלים במלך מילאן בשנת 1899, נשפט פאשיץ' כמנהיג הרדיקלים ל-5 שנות מאסר. עם זאת, זמן קצר לאחר מכן, הוא קיבל חנינה ושוחרר. הממשלה האוסטרו-הונגרית עמדה על כך שהוצאה להורג של פאשיץ' בידי המלך אלכסנדר לא תבוצע. עד ההפיכה במאי 1903 לא מילא פאשיץ' שום תפקיד פוליטי, אולם לאחר ההתנקשות במלך אלכסנדר ובאשתו המלכה דראגה מאסין, חזר פאשיץ' לפוליטיקה.
ב-27 בנובמבר 1904 הוא מונה שוב לראש הממשלה, ונשאר בתפקיד עד מותו, למעט הפסקות קצרות. כמו כן, הוא מילא 5 פעמים את תפקיד יו"ר הפרלמנט, וכן החזיק כמה פעמים בתפקיד שר החוץ.
במהלך מלחמת המכס נגד אוסטרו-הונגריה (1906–1911) הוא שמח על כך שהוביל את החקלאות של סרביה "מקלחת הבלקנים לשוק העולמי". מבחינה פוליטית, הוא שיתף פעולה בתחילה עם רוסיה, ולאחר מהפכת אוקטובר שיתף פעולה עם צרפת. הוא נהג לומר: "אף על פי שהסרבים הם אומה קטנה, אנחנו לא צריכים יותר בין וינה לבין קונסטנטינופול".

המלחמות בבלקן

פאשיץ' הוביל את סרביה בהצלחה במהלך שתי מלחמות הבלקן, והיה ראש המשלחת הסרבית לועידת השלום בבוקרשט בשנת 1913. פאשיץ' התנגד לפעילותם של חברי היד השחורה, אשר סייעו ביוני 1914 לרצח פרנץ פרדיננד, ובכך גרמו למשבר יולי, שבו קיבל פאשיץ' את כל דרישות האוסטרים, למעט מתן היתר למשטרה האוסטרית לנסוע באופן חופשי ברחבי הממלכה, ולפרוץ מלחמת העולם הראשונה. פאשיץ' כיהן כראש הממשלה במהלך המלחמה, שבה חתם על כמה הסכמים חשובים לטובת סרביה. בתחילת 1915 שלח פאשיץ' את הנזיר האורתודוקסי ניקולאי ולדימירוביץ' לבריטניה וארצות הברית, על מנת לייצג את האינטרסים של סרביה ולהילחם בתעמולה האוסטרו-הונגרית נגד סרביה.

אחריתו

לאחר המלחמה סייע פאשיץ' להקמת ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים, ושימש כיו"ר המשלחת הסרבית בועידת השלום בפריז. פאשיץ' סייע לכתיבת החוקה של ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים, וב-10 בדצמבר 1926, מת בגיל 81 בבלגרד, כתוצאה מהתקף לב.
תהילים ק"כ

מבנה המזמור ותוכנו

המזמור מתאר את מצוקתם של הגולים ואת יחסיהם עם הגויים בגלות, את תפילתם לה' לעזרה ואת היחלצותו למען עמו.
מזמור זה ניתן לפירוש בכמה דרכים: ייתכן כי בעל המזמור נתון בצרה וקורא לה' שיצילו, כלומר יש בשיר תחינה, וייתכן כי המשורר בתפילתו מודה לה'שהצילו מצרה וניתן לסווגו כמזמור הודיה.
בין פסוקי המזמור קיימת זיקה לשונית. מילים דומות מופיעות בפסוק הבא מלבד פסוק ד', אך יש הסוברים כי בפסוק זה קיימת זיקה והיא סמויה. המילה 'רְמִיָּה' המופיעה בפסוק ג' מעוררת קשר עם ירייה בקשת, וקושרת את התוכן לפסוק הבא המתאר "חִצֵּי גִבּוֹר שְׁנוּנִים".
סמיון ביצ'קוב

חייו

ביצ'קוב למד בבית הספר למקהלה על שם גלינקה בלנינגרד במשך עשר שנים ואחר בקונסרבטוריון של לנינגרד. בשנת 1973 זכה בתחרות הניצוח על שם רחמנינוב והוזמן לנצח על הפילהרמונית של לנינגרד. ואולם הקונצרט בוטל בגלל דעותיו הפוליטיות של ביצ'קוב ]. בשנת 1974 היגר מברית המועצות. ניצח על התזמורת הסימפונית של גראנד רפידס משנת 1980 עד 1984 ובשנת 1983 היה לאזרח ארצות הברית. משנת 1989 עד 1998 היה מנהל מוזיקלי של תזמורת פריז ומשם עבר לקלן, גרמניה, להיות מנצחה של התזמורת הסימפונית של קלן. ביצ'קוב נשוי לפסנתרנית מריאל לבק.
אנרי ון דה ולדה

תולדות חייו

ון דה ולדה נולד באנטוורפן ולמד ציור באקדמיה המלכותית לאמנות באנטוורפן ובפריז אצל קרלו-דוראן (Carolus-Duran). לאחר שהכיר את יצירותיהם של פול סיניאק וז'ורז' סרה היה לחבר בתנועה הנאו-אימפרסיוניסטית. בבריסל היה חבר בתנועת האמנים Les XX ("העשרים") יחד עם קאמי פיסארו, פול סזאן, פול גוגן, קלוד מונה, זורז' סרה ווינסנט ואן גוך. ון דה ולדה קיים קשר ידידות עם ווינסנט ואן גוך ועם אחיו, תאו ואן גוך.
ב-1892 נטש את הציור לטובת עיצוב פריטי עיצוב פנים, רהיטים ואדריכלות ברוח ערכי תנועת "ארטס אנד קרפטס". ב-1895 הציג בגלריה של סמואל בינג, הגלריה המובילה של האר נובו בפריז. במפנה המאה העשרים עיצב מספר וילות פרטיות בבלגיה, הולנד וגרמניה. 
ב-1905 הוזמן על ידי הדוכס הגדול של ויימאר לפתוח בית ספר לאמנות בעיר. ון דה ולדה הקים את בית הספר לאומנות ומלאכה, שהפך ב-1919 לבית הספר באוהאוס. כמו כן היה ון דה ולדה כח מניע בתנועת ה"ארטס אנד קרפטס", עיצוב תעשייתי ועיצוב המוצר הגרמנית, הוורקבונד. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה נאלץ לעזוב את ויימר בהיותו נתין מדינת אויב. ב-1926 השתתף בייסוד בית הספר העליון לעיצוב בבריסל (Institut supérieur des Arts décoratifs), כן היה מרצה באוניברסיטת גנט, בה תכנן אף מגדל הספרייה ה-Boekentoren. 
ב-1935 תכנן בהולנד את מוזיאון קרולר-מילר בפארק הלאומי הוכה פלוהה, אחד מאוספי ואן גוך החשובים.
בשנותיו האחרונות חי בשווייץ. נפטר בציריך בגיל 94.
עיטור אנדריי הקדוש

היסטוריה

העיטור נוסד על ידי פיוטר הגדול והוענק לראשונה בשנת 1699 לדיפלומט הרוסי פיודור גולובין. עד ליסוד עיטור זה, היה הצאר מעניק לאצילי המדינה פרסים כספיים או אחוזות. בנסיעתו לאירופה ראה פיוטר שהענקת העיטורים שהייתה מקובלת באירופה מתקבלת בכבוד על ידי מקבלי העיטור וזולה יותר למדינה מאשר השיטה שהייתה מקובלת ברוסיה הצארית לפניו. 
העיטור כלל: (1) סמל בצורת צלב שעליו מתואר אנדריי הקדוש (2) כוכב עם שמונה קודקודים והמילים "עבור אמונה ונאמנות". את האות היו עונדים על סרט כחול, ואת הכוכב היו עונדים על החזה בצד שמאל. במהלך קיומו עד לשנת 1917 קבלו כ-1000 אנשים את העיטור. על פי רשימת מקבלי האות ניתן האות עבור גבורה בשדה הקרב כמו גם עבור שרות אזרחי. 
בו-זמנית לא היו יותר מ-12 אזרחי רוסיה בין מקבלי האות וביחד עם אזרחי חוץ המספר לא היה יכול לעלות על 24. בהתאם לנוהג, החל מפאבל הראשון כל נסיך גדול היה מקבל את האות בלידה ונסיך ממשפחת הקיסר עם קבלת הבגרות. בשנת 1855 סוכם שמקבלי האות עבור גבורה בשדה הקרב יקבלו גם תוספת של זוג חרבות שמוקמו מעל הכוכב.
בשנת 1917 הממשלה החדשה ביטלה את העיטור. נציגי משפחת רומנוב בגולה שמרו על העיטור כאות של השושלת אך כמעט ולא היו הענקות העיטור. 
בהתאם לצו נשיאותי של בוריס ילצין מ-1 ביולי 1998 חודשה הענקת העיטור והוא מהווה עתה העיטור הגבוה של רוסיה. החל מ-1998 רק 16 אנשים קיבלו את העיטור, מהם רק 5 בחיים נכון לדצמבר 2016. הסופר אלכסנדר סולז'ניצין היה צריך לקבל את אות מס' 4 אך סירב.
העיטור הנוכחי כולל סמל, כוכב, שרשרת והסרט. על סמל העיטור הוצבו אותיות S», «А», «Р», «R» - Sanctus Andreas Patronus Russiae - אנדריי הקדוש, נותן חסות לרוסיה.
עמית למרוץ

עמית למרוץ (באנגלית: Running mate) הוא מועמד המתמודד יחד עם אדם נוסף במועמדות משותפת במערכת בחירות.
על-פי רוב "עמית למרוץ" מתייחס למועמד לתפקיד סגן נשיא שבו בחר מועמד לנשיאות כאשר הנשיא וסגן הנשיא נבחרים יחדיו. הבחירה של עמית למירוץ יכולה להתבצע משיקולי הרחבת ציבור התומכים: כך לדוגמה, בניגריה נהוג שכשמועמד לנשיאות נבחר מצפון המדינה (בו נפוץ האסלאם), עמיתו למירוץ נבחר מדרומה (הנוצרי בעיקרו), וכשהמועמד לנשיאות הוא מהדרום, עמיתו למירוץ הוא מהצפון.
בארצות הברית, המתכונת של התמודדות משותפת של שני מועמדים בפתק אחד החלה במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית, אז התמודדו יחדיו אברהם לינקולן ואנדרו ג'ונסון לנשיא ולסגן הנשיא בהתאמה.
אדר (עץ)

בישראל

בישראל גדל המין אדר סורי. זהו עץ ירוק-עד הגדל בעיקר בחורש לח, גובהו מגיע על־פי־רוב לארבעה עד שמונה מטרים. הוא נפוץ בצפון הארץ באזורים הים־תיכוניים בעיקר על יד נחלים. העלים רחבים ובעלי שלוש אונות לא עמוקות (בזה הוא שונה מחברו המייפל הנושא 5 אונות) והוא נושא תפרחות צפופות בצבע קרם המונות 10–22 פרחים. פריו הוא דו כפני ומצויד בשתי כנפיות שטוחות העוזרות לעוף מעט ברוח מצמח האם, כך ימנעו תחרויות והפצתו תהא יעילה יותר. הוא גדל בעיקר בקרקעות טרה רוסה (אדמה אדומה) וגיר קשה בגליל העליון ולרוב אינו עובר את גובה 70 המטרים.
מין נוסף הגדל בארץ הוא אדר חרמוני, עץ נמוך בתצורת שיח הגדל במרומי החרמון.

שימושים

בגזע עץ המייפל משתמשים בתחום בניית כלי הנגינה. מרבית הכינורות עשויים ברובם מעץ זה (צוואר, גב וצדדים) וכן העץ נפוץ בתעשיית הגיטרות החשמליות, בעיקר לצווארים וציפוי גוף הגיטרה. גם חליליות מיוצרות מעץ זה.
מן המינים אדר אדום , אדר שחור  ואדר הסוכר  ניתן להפיק סירופ מייפל.

במסורת היהודית

בתלמוד מזוהה האדר עם אחד ממיני הארז ולא עם העץ המודרני הנקרא בשם זה. האמורא רב זיהה את האדר עם העץ הנקרא "קתרוס" בלשון חז"ל, שהוא אינו אלא שמו היווני של הארז (קדרוס Κέδρος, וכן בלטינית: cedrus).
הוא זיהה את האדר גם עם העץ "גופר" המופיע במקרא, אשר ממנו נעשתה תיבת נח.
בתלמוד מובא גם מאמרו של רבי יוחנן: "הרוצה שיתקיימו נכסיו - יטע בהן אדר". עוד נאמר שם: "שדה שיש בה אדר - אינה נגזלת, ואינה נחמסת, ופירותיה משתמרין". המפרשים תהו על התועלת שבנטיעת האדר. לדעת רש"י מכיוון שזהו עץ גדול וחשוב, הנטיעה תפרסם את השדה, וידעו הכול שזוהי שדהו של פלוני. מכיוון שכך, גם אם יסע לזמן מה, לא יוכל אדם אחר לפלוש אליה. פירוש אחר נתן בעל ספר הערוך: גודל העץ וריבוי ענפיו יגנו על השדה כגדר – הן בפני בעלי חיים והן בפני אנשים. מפרשים אחרים העניקו למאמר זה משמעות רוחנית, במובן של יושר במסחר ונתינת צדקה, על פי קישור למשמעות האטימולוגית של "אדר" כ"אדיר" או "הדר".
ישיבת אדרת אליהו

תולדות הישיבה

הישיבה הוקמה בשנות השמונים על ידי הרב יצחק שלמה זילברמן, מייסד שיטת זילברמן, ובנו, הרב אליהו זילברמן. הישיבה נקראת על שם הגר"א. בעבר קמו תלמידי הישיבה ללמוד בחצות הלילה והתפללו תפילת שחרית כותיקין. כיום מעטים מן התלמידים ממשיכים לנהוג כך וסדר יומם של רוב התלמידים מתנהל באופן דומה לשאר הישיבות. עם זאת התלמידים אינם מתפללים תפילת שחרית בישיבה, וזאת כדי לאפשר לתלמידים המעוניינים בכך להתפלל ותיקין.
בהמשך לדרכו של הרב זילברמן, אנשי הישיבה הולכים בדרך כלל בעקבות דרכם של הגר"א והרמח"ל. יחס אנשי הישיבה כלפי מצוות יישוב ארץ ישראל שונה מהמקובל ברחוב החרדי. הם מדגישים את מצוות יישוב ארץ ישראל ומציינים את יום ירושלים. עם זאת הם אינם חוגגים את יום העצמאות ואינם אומרים הלל במועדים אלה. עוד בניגוד לעמדה המקובלת בציבור הליטאי, הם נוקטים בקו פוליטי הנוטה לימין ותומך במתנחלים. לפני ביצוע תוכנית ההתנתקות התקיימו בישיבה תפילות ותעניות לביטול הגזירה.
הישיבה משתייכת לזרם הליטאי, אולם כמה מאפיינים הופכים אותה לשונה מהמקובל בציבור זה. מוסדותיה מתנהלים על פי שיטת זילברמן. תלמידי הישיבה הולכים עם פתיל תכלת בציציותיהם. במשך היום לומדים כאשר הם מעוטרים בתפילין, בין היתר על פי דעת הגר"א.
סדר הלימוד בישיבה הוא על פי הספק של דף גמרא ליום, והמסכתות הנלמדות בישיבה אינם בהכרח מה שנקרא מסכתות ישיבתיות הנלמדות בדרך כלל בישיבות הליטאיות, אלא כולל גם מסכתות נוספות, ולעיתים רחוקות אף מתלמוד ירושלמי. בנוסף לכך, בצורת הלימוד בישיבה מניחים דגש יותר על בקיאות מאשר על עיון, ואף העיון אינו כמטרה בפני עצמה אלא מטרתו היא להבין יותר לעומק כדי שיהיה ניתן להסיק הלכה למעשה.
בישיבה מתקיימים שיעורים בספרי רמח"ל (מסילת ישרים, דרך ה' ועוד), ספר הכוזרי, ספר משלי עם ביאור הגר"א. שיעורים אלו נחשבים בקרב תלמידי הישיבה לחשובים לא פחות מהשיעורים במסכת הנלמדת.
ראשי הישיבה הגדולה הם הרב אליהו זילברמן והרב משולם וורמסר. המשגיחים הם הרב מרדכי יוסף שיף והרב יהודה בן הרב אליהו זילברמן. הרמי"ם הם הרבנים אליהו ברי"ט זילברמן, יקותיאל בן הרב אליהו זילברמן, צבי פסח דנציגר.
ראש הישיבה הקטנה הוא הרב ירמיהו זילברמן. הרב מנחם הייזלר - משגיח. הרמי"ם הם הרבנים: יוסף דוב לסר,צבי פורטנוי, ישראל בן הרב אליהו זילברמן, שלום מנחם וולגלרנטר, יוסף דוד ציטרין, ירמיה וסרשטיין ומלאכי רואה.
סילביה פלאת'

ביוגרפיה

פלאת' נולדה בבוסטון לאוטו אמיל פלאת' (1885–1940), פרופסור יליד גרמניה לביולוגיה, ואורליה שובר פלאת (1906–1991), מורה ומרצה שהייתה בת למשפחת מהגרים מאוסטריה. לסילביה היה אח צעיר בשם וורן (יליד 1935).
כבר בגיל 8, זמן קצר אחרי מותו בטרם עת של אביה מסיבוך של מחלת הסוכרת, כתבה את השיר הראשון שלה, שהתפרסם במוסף הילדים של העיתון בוסטון הרלד. היא המשיכה לפרסם שירים בעיתונים ובכתבי-עת בשנים העוקבות. לאחר ביקור בקבר אביה, כתבה את אחד משיריה המפורסמים ביותר, "אלקטרה בשביל האזליאות".
פלאת' סבלה מדיכאון קליני לאורך מרבית חייה. היא ניסתה לשים קץ לחייה מספר פעמים, הפעם הראשונה בהיותה בת 20, ובעקבות אחד הניסיונות התאשפזה בבית חולים פסיכיאטרי ואף טופלה מספר פעמים בנזעי חשמל.
ב-1950 החלה ללמוד בסמית' קולג', שם ערכה את עיתון בית הספר וזכתה בפרס מיוחד מטעם כתב העת "מדמווזל" , ביקור בן חודש בניו יורק, שהיווה את הבסיס לספרה המפורסם "פעמון הזכוכית" (The Bell Jar). היא סיימה את לימודיה בהצטיינות בשנת 1955, לאחר שהגישה תזה שחקרה את דמות הכפיל ברומנים של הסופר הרוסי פיודור דוסטויבסקי. לאחר מכן קיבלה מלגה מלאה מתוכנית פולברייט ללימודים בקולג' ניוהאם, אחת משתי המכללות לנשים בלבד באוניברסיטת קיימברידג'.
פלאת' נישאה ב-1956 למשורר טד יוז, עמו ניהלה זוגיות סוערת, יצרית, דרמטית וכואבת. הזוג נסע לארצות הברית ב-1957, שם לימדה פלאת' בסמית' קולג' והשתתפה בסדנאות כתיבה, בהן התאמנה על כתיבה וידויית ואישית. הם חזרו לאנגליה בשנת 1959. שנה לאחר מכן נולדה בתם פרידה, יוצרת ואמנית, וב-1962 נולד בנם ניקולאס (שהתאבד בשנת 2009).  פלאת' סבלה ממצבי רוח הפכפכים שהקשו על חייהם המשותפים. בשנת 1961 פגש יוז את אסיה גוטמן, והשניים ניהלו רומן סוער. פלאת' עזבה את יוז ועברה עם ילדיה ללונדון.
בחודשים העוקבים פרץ יצירתי אחז בפלאת' והיא כתבה עשרות משיריה המוכרים, כולל את ספר השירים "אריאל"  (ובו השירים המפורסמים "צבעונים", "ליידי לזרוס" ו"אבא"). בחורף 1962–1963, שאופיין בקור קיצוני, תקף את פלאת' התקף דיכאון נוסף. היא ניסתה להתאבד מספר פעמים, ובסופו של דבר הצליחה לעשות כן ב-11 בפברואר 1963 באמצעות תנור בישול ונפטרה כתוצאה מהרעלת פחמן חד-חמצני.
מכריה של פלאת' האשימו את יוז בכך שיחסיה עימו גרמו לפלאת' להתאבד, והסירו מספר פעמים את השם "יוז" מהמצבה שלה. ב-2017 פורסמו מכתבים של פלאת' שנכתבו לפני מותה, בהם כתבה כי יוז נהג להכות אותה ואף לטענתה רצה במותה.
טד יוז השמיד קטעים מסוימים מהיומנים של סילביה וכתבי יד נוספים שלה בטענה ש"לא רצה שילדיו יקראו בו אי פעם", וספג ביקורת חריפה על כך. חלקים רבים מכתבי ידה נשארו ברשות משפחת יוז, ואלה לא תמיד שיתפו פעולה עם חלק מהכותבים הרבים שהיו מעוניינים לכתוב את תולדות חייה של פלאת. למשפחת טד יוז הייתה גרסה משלה על טיב יחסיו עם סילביה פלאת'. הביוגרפית ז'אנט מלקולם הקדישה ספר שלם לתופעת מלחמת הביוגרפיות והאינטרסים ששרתו.
רק מקצת מיצירתה של פלאת' ראה אור בחייה. עיקר שירתה פורסם אחרי מותה על ידי טד יוז. בשנת 1982, הייתה המשוררת הראשונה שזכתה בפרס פוליצר לאחר המוות, עבור כתיבתה ב- The Collected Poems.
בשנת 2003 יצא לאקרנים סרט עלילתי בשם "סילביה"  בכיכובה של השחקנית גווינת' פאלטרו, המציג את חיי הסופרת ויחסיה עם יוז.
בשנת 2014 העלתה השחקנית מעין וינשטוק את הצגת היחיד "שמיים עמוקים", המספרת את סיפור חייה של פלאת'.
בינואר 2019 פורסמה נובלה של פלאת' בת 48 עמודים שנתגלתה לא מכבר, תחת השם "מרי והממלכה התשיעית".
דוארטה נונו, דוכס ברגנסה

ביוגרפיה

דוארטה נונו נולד ב-23 בספטמבר 1907 בזיבנשטיין, למיגל, דוכס ברגנסה, בנו של מיגל הראשון, מלך פורטוגל, ולמריה תרזה, נסיכת לוונשטיין-ורטהיים-רוזנברג, בתם של קרל, נסיך לוונשטיין-ורטהיים-רוזנברג וסופיה, נסיכת ליכטנשטיין. על פי חוק הגירוש הפורטוגלי של 1834 והחוקה של 1838, נאסר על משפחתו להיכנס לפורטוגל, אולם הם כן החזיקו באזרחות פורטוגזית. בשנת 1919 מת אחיו פרנסיסקו ז'ואאו, נסיך ברגנסה, ובשנת 1920 ויתר אביו על טענותיו כמלך פורטוגל, לאחר מריבות עם בנו הבכור (שהתחתן בנישואים מורגנטיים עם יורשת אמריקאית), לטובת בנו השלישי, דוארטה נונו, שהיה אז בן 13.
בשנת 1920 מת אפונסו, דוכס פורטו, דודו של מנואל השני, מלך פורטוגל, ללא ילדים, ובעקבות כך נחתם הסכם בשנת 1922 בין אביו למנואל השני, שבו הוסכם כי לאחר מותו של מנואל השני, שהיה חשוך בנים, יעברו זכויות הירושה וראשות בית ברגנסה לדוארטה נונו, ואכן, לאחר מותו של מנואל השני בשנת 1932, הפך דוארטה נונו לטוען לכתר המלוכה הפורטוגזי.
דוארטה נונו סיים את לימודי התיכון שלו ברגנסבורג, ולאחר מכן הוא קיבל תואר במדעי החקלאות מאוניברסיטת טולוז. למרות שהיה אסור לו להיכנס לפורטוגל, בשל חוק הגלות נגד צאצאי מיגל הראשון, הוא ביקר במדינה בסתר בשנת 1929.
ב-15 באוקטובר 1942 התחתן דוארטה נונו עם מריה פרנסיסקה, נסיכת אורליאן-ברגנסה, בתם של פדרו דה אלקנטארה, נסיך גראו-פארה ואלז'בייטה, רוזנת דוברז'נסקי דה דוברז'ניץ, ובכך איחד למעשה את שני הענפים היריבים של בית ברגנסה.
בשנת 1950 בוטלו חוקי הגירוש נגדו, אולם בשל תאונת דרכים קשה הוא עבר להתגורר בפורטוגל רק בשנת 1952. בשנת 1951 בעקבות מותו של הנשיא אוסקר כרמונה, ניסה דוארטה נונו להביא להחזרת המונרכיה בפורטוגל, אולם המהלך נכשל בשל התנגדותו של סלזר. בשנת 1968 מתה אשתו, וב-24 בדצמבר 1976 מת דוארטה נונו בביתו בליסבון, ובנו דוארטה פיו, דוכס ברגנסה ירש את תאריו.
עיט נחשים פיליפיני

מאפיינים

אורכו של עיט הנחשים 47-53 ס"מ, מוטת כנפיו 105-120 ס"מ ומשקלו 600-670 גרם בזכרים ו-690-1,600 גרם בנקבות. העיט חום עם כנפיים כהות, זנב ארוך וראש מצויץ בעל פנים ערומות צהובות ומקור מעוקל גדול. העיניים צהובות והטפרים חדים. החזה ורוד והראש אפור. במראהו הוא מזכיר את המין עיט נחשים מצויץ (Spilornis cheela) המצוי באותו אזור.
העיט מעופף מעל יערות גשם, ביצות פתוחות והרים מיוערים ברחבי הפיליפינים. הוא צייד יומי המחפש בעיקר נחשים ולטאות וכן דוחיים. הוא יאכל גם מכרסמים ועופות אם ייתקל בהם אך הוא מעופף איטי יחסית.