במושבת העונשין

תקציר

הסיפור מסופר מפי נוסע, חוקר אירופי, המוזמן אל מושבת עונשין המצויה על אי טרופי רחוק, כדי לחוות דעה על שיטת ענישה שנויה במחלוקת, בה נעשה שימוש במכונת הוצאה להורג. בבואו למושבה, מוצגת למבקר המכונה על ידי קצין צייתני ומסור. הקצין משמש גם כ"שופט" של מושבת העונשין, אם כי מתברר שאף משפט לא מתנהל וכל מי שמואשם בפשע כלשהו, דינו מוות. הקצין מתאר לפרטי פרטים ובהתפעלות רבה את המתקן, ומרבה בשבחו במטרה לשכנע את הנוסע-חוקר בחיוניותו ובחשיבות המשך קיומו. הוא מספר לנוסע כי את המתקן המציא המפקד הישן של המושבה, ובתוך-כך הוא מפארו כמי שבנה את כל מערך מושבת העונשין. בהמשך הוא מתאר את המתקן, אופן פעולתו ותוצאותיו. התיאור הטכני המובהק, מצייר מתקן המורכב ממסגרת, גלגלי שיניים ושלושה חלקים עיקריים. החלק התחתון מכונה "מיטה" האמצעי "משדדה" והעליון "שרטט".
המיטה הייתה מרופדת בצמר גפן וכל נידון היה נקשר אליה ברצועות עור כשהוא עירום. המשדדה הייתה תלויה על כבל פלדה בין השרטט שמעליה ובין המיטה. השרטט מעל כולם היה מחובר למיטה בארבעה מוטות פליז. המשדדה תאמה בצורתה את קווי גוף האדם ובמסגרת צורנית זו היו נעוצים מחטים ארוכות ולצדן מחטים קצרות. את העבירה שעבר הנידון היו מתכנתים בכתב בשרטט ומסדרים באמצעותו את המחטים.
בעת התהליך הייתה המשדדה חורטת וכותבת באמצעות המחטים את פירוט העבירה בבשרו של הנידון משני צדי גופו. המחטים הארוכות חדרו והקצרות התיזו מים כדי לשטוף את הדם ולהשאיר את הכתב שבגופו נראה לעין. רק במהלך ההוצאה להורג הנאשם יכול לגלות מהו חטאו שכן לא נערך לו שום משפט קודם. חלק מהעינוי הוא לנסות לקרוא את פירוט החטא המוטבע על גופו. הדם של הנידון היה נשטף לתעלות קטנות שניקזו אותו לבור הסמוך למתקן. הסיפור מתאר תהליך איטי ומתמשך בן 12 שעות של הוצאת הנידון להורג, למורת רוחו של הנוסע. בשעתיים הראשונות של התהליך היו תוחבים פיסת לבד לפיו של הנידון כדי שלא יצעק ולאחר מכן, כשכלו כוחותיו, סילקו את הלבד והניחו דייסת אורז ליד ראשו, כדי שאם יעמדו לנידון שארית כוחותיו יוכל ללקקה בלשונו. לאחר שש שעות של "טיפול" במכונה שורר שקט, ולפי דברי הקצין "גם הטיפש הכי גדול מקבל שכל". הקצין ממשיך ואומר שניכר ממראה פניו של הנידון שהוא משכיל להבין את משמעות הדברים שנחרתו בגופו, "האיש שלנו מפענח אותו בפצעיו". בסיום התהליך בן 12 השעות משליך המתקן את גופת הנידון לתוך הבור הסמוך, והבור מכוסה בעפר.
הקצין מתאר בפני הנוסע בערגה את תקופת המפקד הישן בה מאות אנשים, נשים וילדים היו מתכנסים על שיפולי העמק כדי לחזות בהוצאות להורג. המפקד הישן היה משכיב בעצמו את הנידון על מיטת המתקן, ואנשים רבים היו עוצמים את עיניהם כי ידעו ש"עכשיו נעשה צדק". הקצין מנסה לשכנע את המבקר בייחודיותה ובנחיצותה של השיטה ומדגים לו את גאוניותה על ידי הוצאה להורג של חייל מקומי שעבר עבירת משמעת שולית. הוא מתכנת את המכונה לצרוב על גופו של הנדון את המשפט: "כבד את הממונים עליך" ומתחיל להפעילה. אולם, לאחר שמתברר לקצין כי הנוסע כי אינו מתכוון לתמוך בו בפני המושל החדש, הוא מחליט באקט ספונטני לשחרר את הנידון, נשכב עירום על המכונה ומכוון אותה לשרטט על גופו שלו את המלים "בצדק תנהג". המכונה יוצאת מכלל שליטה, מתחילה להשתולל ולטלטל את הקצין והמחטים דוקרות אותו בכל חלקי גופו המדמם עד מוות, כך הוא מעלה עצמו כקורבן על מזבח אמונתו ונאמנותו לשליט הקודם. הנוסע עוזב את האי מבלי לפגוש את המפקד החדש, ומבלי להביע את התנגדותו למסורת הענישה הברברית רבת השנים.

פרשנויות

בדומה לסיפורים אחרים של קפקא, גם הסיפור הזה זכה לפרשנויות שונות ומגוונות בשל אופיו החידתי.
מקובל לומר שהמסר העיקרי הוא אטימות החברה להוצאה להורג, התעניינות האדם המודרני בטכנולוגיה וניתוק מהעניין המהותי, אין משפט.
בין הפרשנויות וההקשרים השונים שהוצעו כרקע לכתיבת הסיפור מונה פרופ' גלילי שחר בספרו "הפצע של קפקא" את פרשת דרייפוס, משפט בייליס, פריצת מלחמת העולם הראשונה בסמוך לכתיבת הסיפור, צליבת ישו ועוד. הוא סבור כי קפקא מיקם את התרגילים הספרותיים שלו לעיתים קרובות בסביבות טכנולוגיות - בתחום השפעתן של מכונות. שחר מציע קריאה טכנולוגית של "במושבת העונשין" לפיה מכונת הכתיבה (ממנה סלד קפקא שהעדיף את כתב היד) מייצגת את הביורוקרטיה האנונימית והאטומה של הפקידות האוסטרו-הונגרית שהוא אנוס היה לשרתה כאותו קצין שבסיפור. הקריאה הטכנית מציעה גם את הגיליוטינה, כאלגוריה של שיח האלימות המצוי בלב כל שיטות הממשל, שיח שאותו מסמלת המהפכה הצרפתית. דימויים נוספים אותם מציין שחר שיחסו למכונה הם: אקדח, מכונית, מטוס, מחרטה, מתקן-רפואי, מכונת ירייה, השפעות השעתוק הטכני (בהשפעת ניתוחו של וולטר בנימין) ועוד.
הפילוסוף האיטלקי ג'ורג'ו אגמבן מנתח את הסיפור לאור היחס שבין השפה, כמכשיר שרירותי, למכונת העונשין שאליה כבול האדם. בפרשנותו הוא רואה את כתב המכונה הננעץ בבשר הנאשם (השפה) כעונש, ואת התפרקות המכונה כניצחון הצדק על אזיקי השפה הכובלת וגאולת האדם ממנה.
אברהם בנד מדגיש את ההקשר ההיסטוריוציסטי של היצירה לפיו מאחורי הטקסט משתרע עולם של פרטים ואירועים מוגדרים שהודחקו בתהליך הכתיבה. אין בסיפור כל סמכות, אין את המושל הקודם שהגם שייצג את האכזריות שבעבר, הייתה לאכזריות זו משמעות שהובילה להארה. עתה אנו עומדים בפני "קלקול, שעמום ומבוכה", עת שכל המושלים הם חסרי משמעות. לעת הזאת הצדק נעשה על ידי מכניזם אוטומטי שמתקלקל במהלך פעולתו. בנד מדגיש את הרוח הפוסט-מודרנית באמנות בת התקופה, הוא גם אינו מתעלם מנוכחות הרקע היהודי המלווה במתח שבין "הסדר הישן" שבמושבת העונשין לאווירת אי הוודאות של המושל החדש וההשלכות על הבעיות בנות הזמן.
הנס דיטר צימרמן רואה בסיפור מבט על מאפיינים אירופיים של התלהבות מהישגי הטכנולוגיה שהולכת ומבטלת את ערך האדם. לעומת אנושיות אירופית הקיימת רק בפוטנציה, המציאות משקפת גינונים אירופיים של איפוק שהופכים אותה לרדומה ומנועה מלהתנגד לעוולות חולניות של שררה וכוחניות. הקצין והמכונה מייצגים את המפגש בין הכוחניות הברברית לטכנולוגיה המלחמתית ההולכת מתעצמת. הנוסע-חוקר מייצג את האדישות הבולעת את העוול לתוך גינוני התרבות והאיפוק האירופיים. הברבריות הטכנית שאותה משבח הקצין משקפת את הריאליזם השואף למקסום העוצמה במלחמה המודרנית, ריאליזם שבלע את האידיאליזם של השלום ששרר כמה עשורים שלפני מלחמת העולם הראשונה.