איליין שוולטר

תולדות חייה

שוולטר נולדה ב-1941, בקיימברידג' מסצ'וסטס. בתו של פיל קוטלר, סוחר צמר, וויולט רוטנברג-קוטלר עקרת בית. אביה נולד בקייב ולא סיים את לימודיו בבית ספר היסודי, אמה הייתה עקרת בית שסיימה את לימודי התיכון. שוולטר נחשפה ונמשכה לפמיניזם בעקבות חוסר שביעות הרצון של אמה מחייה. היא נישאה לאינגליש שוולטר, פרופסור לספרות צרפתית ב-8 ביוני 1963 (הוריה התכחשו לה מכיוון שבעלה לא היה יהודי והם לא אהבו את שאיפותיה האקדמיות). יש להם שני ילדים מייקל שוולטר (Michael Showalter)- שחקן וקומיקאי, ווינקה שוולטר לה-פלר כותבת נאומים מקצועית.

השכלה והתפתחות מקצועית

שוולטר קיבלה בשנת 1962 תואר ראשון במכללת ברין מאר (Bryn Mawr).תואר שני ב-1964 באוניברסיטת ברנדייס ובשנת 1970 תואר דוקטור מאוניברסיטת קליפורניה (University of California at Davis).
ביולי 1965 נולדה ביתה ווינקה ולאחר הלידה בני הזוג שוולטר עקרו לפרינסטון לאחר שאינגליש שוולטר קיבל שם מישרה. שוולטר לא התקבלה לעבודה באוניברסיטת פרינסטון מכיוון שאז נשים לא התקבלו לעבודה שם. היא התקבלה למשרה חלקית בדאגלס קולג' בניו ג'רזי בחטיבת הנשים של אוניברסיטת רגרטס, שם פיתחה קורסים ללימודי נשים, והחלה בעריכה ובכתיבה של מאמרים לספרים וכתבי עת על ספרות נשים.
בשנות השישים המאוחרות הפכה לפעילה בתנועת נשים וכיהנה כנשיאת סניף פרינסטון "הארגון הלאומי של נשים" (NOW) בשנת 1969. מעורבותה בארגון זה הביאה אותה לניו-יורק ושם פגשה נשים מנהיגות של התנועה הפמיניסטית, בעיקר יצרה קשר עם קייט מילט (Kate Millet), וההיסטוריונית הפמיניסטית לינדה נוכלין.
תזת הדוקטורט שלה עסקה :
"The Double Critical Standard:Crititicism of Women Writers in England 1845-1880 " התזה הייתה הבסיס לספרה הראשון שעסק בסופרות אנגליות. זהו מחקר חלוצי שבו היא יצרה מסגרת משמעותית ראשונה לניתוח ספרות על ידי נשים.
לאחר קבלת תואר הדוקטור הפכה למרצה במחלקה לאנגלית. ב-1974 הפכה מפרופסור זוטר לפרופסור חבר זכתה במספר רב של פרסים על עבודותיה לדוגמה זכתה במלגת גוגנהיים היוקרתית (1977-78) ומלגת רוקפלר למדעי הרוח (1981-82).
ב-1984 הצטרפה לאוניברסיטת פרינסטון קיבלה מעמד של פרופסור לספרות אנגלית ויצאה לפרישה מוקדמת בשנת 2003 .מאז שוולאטר מופיעה רבות בתקשורת כפרשנית לתופעות תרבותיות וחברתיות.

ג'ינוקרטיציזם -Gynocriticism

שוולטר טבעה את המושג "ג'ינוקרטיציזם" כדי לתאר ביקורת ספרותית המבוססת על נקודת מבט נשית, כמשקל נגד לביקורת השלטת, שהיא אנדרוצנטרית בעיניה. בספרה לקראת פואטיקה פמיניסטית: (1979) היא הציגה את המושג ג'ינוקרטיציזם. מושג זה עוסק בביקורת פמיניסטית ושואף לפתח כלים למחקר של הספרות הנשית.
הגינוקרטיזים הוא כלי לניתוח טקסטים ביקורתי המאפשר לראות מבעד לעיניים הגבריות הקאנוניות של הספרות את הקול הנשי שקיים בתוך הכתיבה ומנכיח אותו. הגינוקרטיציזם מחייב אותנו להפסיק לכרוך את הספרות הנשית יחד עם כבלי הספרות הקאנונית הגברית וכך נוכל ולהתמקד בעולם התרבות הנשי ולהבין שהתרבות הנשית היא אחרת, שונה מהתרבות הגברית ההגמונית השלטת.
שוולאטר אומרת שקיים קושי בלמצוא את הקול הייחודי בכתיבה הנשית וזוהי משימה חלקלקה ותובענית שתלויה בהבנה ופרשנות אקטיבית של הטקסט.
הגינוקרטיציזם מבקש להתבונן באישה הכותבת ולהקשיב לתרבות הנשית כפי שהיא נשקפת מאותה כתיבה ובמקביל להתבונן בקורא ולבקש ממנו קריאה אקטיבית.
תהליך קריאה זה של שוולאטר המנסה לפענח את היחידות הקטנות שמרכיבות בסופו של דבר את בניית משמעות הטקסט מתבסס "ומתמקד בסקירה ובפענוח של ההקשרים הסמויים בין הטקסטואליות ובין הסקסואליות. בין הכללי לבין המגדר של הקוראת והכותבת".(פלגי הקר 2005).
הגינוקרטיציזם מגדיר מסגרת נשית לניתוח ספרות נשים. מפתח מודלים חדשים שמבוססים על המחקר של חוויה נשית ולא מתאים מודלים ותאוריות קיימות.
הגינוקרטיזם מבקש להתבונן בהבדלים בכתיבה בין זכר לנקבה ולהבין את הייחודיות של כתיבת הנשים כהיבט מהותי ומרכזי במציאות הנשית. המחקר עוסק בטקסט כיצירה נשית על המשמעויות שנובעות ממנו בשפה הכתובה ובנשים הכותבות היוצרות בעצמן.
הגינוקרטיציזם מתמקד בקורא ולא רק בכותב. ההתמקדות היא בשני סוגי קריאה: בקריאה פמיניסטית אקטיבית או בדרך קריאה נשית פאסיבית. ההבדל בין שני סוגי הקריאה מתמקד בכך שהקריאה הפמיניסטית מתאפיינת במודעות ובמכוונות שמטרתה המוצהרת היא חשיפתה של המניפולציה הגברית. הקריאה הפמיניסטית מניחה מראש את המוגבלות של הקריאה הנשית .
בניגוד לביקורות המסורתיות הספרותיות הגינוקרטיציזם מנסה ליצור ניתוח ספרות שנכתבה על ידי נשים ולפתח מודלים של פרשנות המבוססים על ניסיון של נשים. שוולטר מנסה להפוך את התאוריה לפרקטית ומיישמת את המושג בבחינת הכתיבה של כותבות אנגליות מהמאה ה-19.
כיום, המושג גינוקרטיציזם שולט בשיח של הביקורת הפמיניסטית באקדמיה האמריקנית.

תרבות פופולרית

משנות ה-80 שוולטר הרחיבה את השקפתה הביקורתית מביקורת ספרות לביקורת והתבוננות בחברה ובתרבות. היא התמקדה בנושאים של בריאות הנפש וביטויים של נושאים מיניים. שוולטר טוענת שהפמיניזציה של הטירוף התחוללה במאה ה-19 כשהנשים הפכו לנמענים המרכזיים של הטיפול הפסיכיאטרי. בספרה שפורסם בשנת 1990 Sexual Anarchy:Gender and Culture at the fin de Sie'cle מציגה ניתוח ספרותי ותרבותי של המשבר שחל בין השנים 1890–1990 שנגרם עקב השחרור המיני ובא לידי ביטוי לדעתה בתסמיני חרדה יחד עם המחלות שנלוו לכך כמו עגבת ואיידס.
שוולאטר מדגימה כיצד רעיונות תרבותיים על התנהגות נשית ראויה עיצבו את ההגדרה והטיפול של טירוף נשי מהתקופה הוויקטוריאנית ועד ימינו.
שוולאטר ממשיכה לעסוק בספרה Hystories: Hysterical Epidemics and Modern Media בבריאות הנפש, בספר זה היא בוחנת מגוון של תופעות חברתיות שצצו במהלך השנים 1980–1990 שכללו :סינדרום מלחמת המפרץ, התעללות מינית, הופעת חייזרים. היא מפנה עין ספקנית למגפות חברתיות אלו וטענה שכל התנאים הפסיכוסומטיים משקפים את ההיסטרייה ההמונית שהושפעו מהמדיה התקשורתית.
ספר זה שנוי במחלוקת וקמו לו מתנגדים רבים מעולם בריאות הנפש שטענו כי הספר לא נכתב על ידי אדם שיש לו את הידע הרפואי הרלוונטי.
בשנת 2000 מפרסמת ספר נוסף Inventing Herself :Claming a Feminist Intellectual Heritage . זהו ספר שבוחן את המורשת הרוחנית של נשים בולטות מארצות הברית, בריטניה וצרפת. היא מציגה בספר זה שורה של אייקונים פמיניסטיים החל ממרי וולסטונקראפט, אלינור ווקס, סימון דה בובואר וכלה בידוענים כמו אופרה ווינפרי והנסיכה מוולס.

ביקורת

שוולטר היא אחת ממניחות היסוד של הביקורת הפמיניסטית הספרותית. בייחוד דרך נקודת המבט ההיסטורית והחברתית של נשים כותבות. ישנה הערכה גדולה לידע העצום שלה, הניתוח המעמיק והפרוזה הנגישה סייעו ללגיטימציה בפיתוח הביקורת הפמיניסטית.
אך חלק מהמבקרים טוענים ששוולטר מעלה סוגיות שקשורות לחברה ולתרבות ומציגה שאלות פרובוקטיביות, משתמשת בשפע של חומר מבלי לנתח אותו, ומתאמצת להתאים את הנושא (לעיתים ללא הצלחה ) לתוך מסגרת ביקורתית נוקשה.
טוריל מוי למשל, מבקרת את שוולטר ואת המושגים שלה לגבי חלוקה של התפתחות הספרות הנשית. מוי מדברת בעיקר על שלב הנקבה והמושגים של האוטונומיה הייחודית של האישה והחיפוש הפנימי לזהות נשית. מוי עצמה טוענת שאין עצמי נשי בסיסי. לדברי מוי הבעיה בתאוריה הספרותית בכלל טמונה בעובדה שהקאנון הגברי מהווה קושי חברתי מעצם קיומו ולא רק בגלל העובדה שהוא גברי. גם קאנון נשי יהווה קושי חברתי מכיוון שהוא לא יוכל לייצג את מגוון הקולות והנשים. מוי מתנגדת לכל קביעה שקשורה למגדר.
הכתיבה במגזינים פופולריים על נושאים של תרבות פופולרית יצרו קושי מול מבקרים שטענו על שימוש בסמלים פטריאכליים ושל קפיטליזם כגון אופנה, שהם דרכי דיכוי מסורתיים לנשים.