איליושין Il-28

עיצוב ופיתוח

בשלהי שנת 1947, לאחר כישלון המפציץ הארבע-מנועי, ה-Il-22, אשר לא עבר את שלב אב הטיפוס, החל המשרד לתכנון ניסויי של איליושין בפיתוח מפציץ טקטי סילוני חדש על סמך הניסיון שנרכש בפרויקט שבוטל. בעוד סוכנויות הביון המערביות מתמקדות בפיתוחים הסובייטיים של מפציצים ארבע-מנועיים, נוצר ה-Il-28 כדי לעמוד בדרישות עבור מפציץ המסוגל לשאת מטען פצצות במשקל שלוש טונות במהירות של 800 קמ"ש. הסובייטים ניצלו את מכירת מנוע הרולס-רויס נן (Rolls-Royce Nene) מבריטניה לברית המועצות, שאפשר ליצור ללא רישיון העתק שלו, שנקרא RD-45, באמצעות הנדסה לאחור. במשרד התכנון של איליושין עיצבו את המטוס החדש סביב זוג מנועי RD-45.
ה-Il-28 היה קטן מעיצובים מוקדמים יותר ונשא צוות אוויר של שלושה בלבד (טייס, נווט/מטילן ותותחן/אלחוטאי). בנוסף, היה קטן גם מהעיצוב המתחרה של משרד התכנון של טופולב, ה-Tu-73 התלת-מנועי, שתכנונו החל זמן רב לפני תחילת הפרויקט של איליושין ושטיסת הבכורה שלו התבצעה בזמן טיסות הניסוי של ה-Il-28. סרגיי איליושין נטל סיכון בבניית אב הטיפוס, כיוון שבניגוד למשרד לתכנון ניסויי של אנדריי טופולב, לא קיבל הוראה לתכנן מפציץ טקטי. ה-Il-28 נכלל רשמית בתוכניות הייצור למטוסי ניסוי של המשרד לתעשייה אווירית רק ב-12 ביוני 1948, אז אושר התכנון בהוראת מועצת השרים של ברית המועצות - חודש לפני שהסתיימה בניית אב הטיפוס.
ה-Il-28 נבנה מסגסוגת אלומיניום ותוכנן במתווה קונבנציונלי, עם כנפיים עיליות ישרות בעוד הסנפירים והגה הכיוון של יחידת הזנב משוכים לאחור. המנועים מוקמו בתוך בתי מנוע גדולים אשר נתלו תחת הכנפיים, וגלגל החרטום נסוג לאחור לתוך גוף המטוס בעוד שגלגלי כן הנסע העיקריים נסוגו קדימה אל תוך מבנה בתי המנוע. תאי אנשי הצוות היו מופרדים זה מזה ומדוחסי אוויר. הנווט, אשר שימש גם כמטילן, ישב בחרטום המטוס בתא מזוגג וצויד בכוונת הפצצה מסוג OPB-5, פיתוח של כוונת נורדן האמריקאית מתקופת מלחמת העולם השנייה. הטייס ישב בתוך קוקפיט בעל חופה בועתית הנפתחת הצידה ומכוסה זכוכית משוריינת. התותחן ישב בקצה גוף המטוס בתא נפרד והפעיל צריח ובו זוג תותחים בקוטר 23 מ"מ מסוג נודלמן-סוראנוב NS-23 עם 250 קליעים לכל אחד (הוחלף בשירות המבצעי בנודלמן-ריכטר NS-23‏ (Nudelman-Rikhter NR-23)). לעיתים הוסר הצריח האחורי במהלך שירות מבצעי מטעמי חיסכון במשקל. בעוד שתאי הטייס והנווט היו מצוידים בכסא מפלט, היה על התותחן לצאת דרך פתח ברצפה במקרי חירום. שני תותחים קבועים עם 100 קליעים כל אחד היו ממוקמים תחת החרטום לירי קדימה ומופעלים על ידי הטייס. תא הפצצות תוכנן במרכז גוף המטוס תחת הכנפיים והיה מסוגל להכיל ארבע פצצות במשקלים שבין 50 ל-500 ק"ג כל אחת במכלים נפרדים או מטען אחד של פצצות במשקל כולל שבין 1 ל-3 טונות המוטל מקורה הממוקמת בתא הפצצות.
מאפיינים ייחודיים ב-Il-28 היו הכנפיים והזנב המחולקים בצורה אופקית דרך מרכז הכנף כאשר גוף המטוס חולק בצורה אנכית דרך קו האמצע שלו, מה שאפשר את הרכבת כל חלק באופן נפרד וציודם במערכות שונות לפני חיבורם זה לזה בשלב ההרכבה הסופית של המטוס. שיטה זו העלתה מעט את משקל מבנה המטוס אך הקלה על ייצורו והוכיחה עצמה כיעילה מבחינה כלכלית.
אב הטיפוס הראשון, מצויד בזוג מנועים מיובאים מסוג רולס-רויס נן, המריא לראשונה ב-8 ביולי 1948. טיסות הניסוי היו מוצלחות, וה-Il-28 הציג יכולת שליטה טובה והגיע למהירות של 833 קמ"ש. אב טיפוס שני הוטס בהצלחה ב-30 בדצמבר של אותה שנה, כאשר מנועים סובייטיים מדגם RD-45 החליפו את מנועי הרולס-רויס נן. בין פברואר לאפריל 1949 הושלמו בהצלחה כל ניסויי הטיסה והבדיקות השונות במכון המחקר של חיל האוויר הסובייטי. במכון המחקר התעוררה מחלוקת עזה אם להמליץ על ייצורו של ה-Il-28 או להעדיף את המתחרה, הטופולב Tu-14: לאחרון היה טווח מעט גדול יותר, לעומת קלות הייצור והתפעול של הראשון. המחלוקת הגיעה לרמת לשכות השרים, ורק לאחר ישיבה של ועדה מיוחדת בראשות סטלין עצמו שהתקיימה ב-14 במאי הוחלט להעדיף את האיליושין Il-28, בתנאי שמהירותו המרבית תוגדל ל-900 קמ"ש. כ"פרס ניחומים" התבקש טופולב לתכנן גרסת מפציץ טורפדו של ה-Tu-14 עבור הצי הסובייטי (ממנו נבנו בסופו של דבר רק כ-150 יחידות).
ההוראה להתחיל בהכנות לייצור המוני ניתנה ב-15 במאי, עם דגם מנוע משופר, קלימוב VK-1, על מנת לשפר את ביצועיו ובכך לעמוד בדרישות הוועדה. אב הטיפוס עבור סדרת הייצור עם מנועי VK-1 טס לראשונה ב-8 באוגוסט 1949 והציג בתי מנוע משופרים אווירודינמית כדי להפחית את הגרר, הגה כיוון מוגדל, מכ"ם ניווט שהועבר מחלקו האחורי של הגוף לכיוון גלגל החרטום כלפי הירכתיים, מכלי הדלק בגוף המטוס צוידו במערכת לחץ של חנקן על מנת למנוע מהם להתלקח ולהתפוצץ במקרה של פגיעה מאש אויב ושיפורים אווירודינמיים ועיצוביים בתאי הטייס והנווט.
ה-Il-28 נחשב כמטוס נוח להטסה ובעל ביצועים טובים. במהירות נמוכה הייתה השליטה בו טובה, ללא נטייה לסחרור או להזדקרות. המטוס היה מסוגל לפעול משדות תעופה קיימים וגם להמריא מבסיסים טקטיים ארעיים ובעלי מסלולים קצרים של כ-560 מטר בלבד, בזכות סיוע של זוג רקטות האצה. למעשה, ניתן היה להפעיל את ה-Il-28 גם ממסלולי עפר וטייס הניסוי אף המליץ על כך במטרה להאריך את תקופת השימוש האפשרית של גלגלי כן הנסע.
המטוס הראשון מסדרת הייצור הסטנדרטית הראשונה ביצע את טיסת הבכורה שלו ב-24 באוגוסט 1949 עם זוג מנועי VK-1 ועבר בהצלחה את מבחני הטיסה של המדינה. ב-16 בספטמבר המליצה המדינה על הכנסת המטוס לייצור. ה-Il-28 נכנס לייצור מלא בשלושה מפעלים החל מספטמבר 1949 ויחידות ראשונות נמסרו בתחילת 1950 ואפשרו בכך את הצגת המטוס לראשונה בפני קהל במצעד צבאי במוסקבה במאי. תחילה קיבל ה-Il-28 בקוד נאט"ו את השם "בוטצ'ר" (Butcher), אך לאחר מכן הוחלף ל"ביגל" (Beagle), כדי שלא יווצר בלבול עם שם הקוד "באדג'ר" (Badger) שניתן לטופולב Tu-16. המפעלים בהם נבנה ה-Il-28 שכנו במוסקבה, וורונז' ואומסק ובשנים 1950–1955 נבנו בברית המועצות בלבד לא פחות מ-6,316 יחידות שהפכו את המטוס למפציץ הטקטי הסטנדרטי הנפוץ בשורות חיל האוויר הסובייטי.
על פיתוח ה-Il-28, כושר ההמצאה והשיפורים שהוכנסו לתחום העיצוב התעשייתי זכו ב-12 במרץ 1951 סרגיי איליושין וצוות המהנדסים שלו בפרס סטלין.

היסטוריה מבצעית

מלבד השירות בברית המועצות, יוצא ה-Il-28 באופן נרחב לכ-20 מדינות, מחברות ברית ורשה ועד למגוון חילות אוויר מהמזרח התיכון, מדרום מזרח אסיה ומאפריקה. מצרים הייתה לקוחה כבר בשלב מוקדם ומטוסי ה-Il-28 שסופקו לחיל האוויר המצרי סומנו כמטרה מועדפת עבור חיל האוויר הישראלי במלחמות סיני וששת הימים. ברית המועצות הייתה בתהליך של אספקת מטוסים להרכבה עצמית בקובה, שהופסק עקב משבר הטילים בקובה, לאחר שהסכים הנשיא ניקיטה חרושצ'וב להחזירם. המטוס היה בשימוש מוגבל בוייטנאם ובאפגניסטן. שישה מטוסים מצריים-לשעבר (כולם מאוישים בצוותי אוויר מצריים) פעלו בשירות ממשלת ניגריה במהלך מלחמת ביאפרה. Il-28 השתתפו גם במלחמת האזרחים של צפון תימן. פינלנד רכשה ארבעה מטוסים שסופקו בשנים 1961–1966 אשר שימשו לטיסות ביון ולגרירת מטרות עד להוצאתם משירות בשנות ה-80.

בשירות ברית המועצות

הופעת ה-Il-28 סימנה את תחילתו של עידן הסילון בכוח המפציצים הטקטי הסובייטי, ויחידת המפציצים של הגנת מחוז מוסקבה הייתה הראשונה לקבלם ב-1950. הכנסתה המהירה לשירות של גרסת האימון, ה-Il-28U, אפשרה להסב ביעילות את טייסי היחידה שהטיסו עד אז את הטופולב Tu-2 הבוכנתי, כאשר 27 טייסים הוכשרו בתוך עשרה ימים בלבד. עד אמצע שנות ה-50 צוידו מחדש כל טייסות המפציצים ב-Il-28 עם עדיפות ליחידות שבסיסן במחוזות הצבאיים המערביים של ברית המועצות, כגון חוף הים הבלטי של ליטא ואזורי הקרפטים ואודסה של אוקראינה. כל דיויזיית מפציצים (המקבילה לקבוצת מפציצים, במונחים מערביים) הכילה בתוכה שניים או שלושה רגימנטים (או כנפות) שהכילו בתוכן שלוש טייסות. בכל טייסת היו עשרה מפציצים (שלושה גפים, עם מטוס נוסף בעתודה) ואחד או שניים מגרסת האימון Il-28U.
ב-Il-28 עשה חיל האוויר הסובייטי שימוש ראשון במכ"ם לניווט וביכולת נשיאת נשק גרעיני במסגרת כוח המפציצים הטקטי. לאחר שרכשו ניסיון, היו צוותי האוויר מסוגלים לטוס בתנאי מזג אוויר גרועים ובגובה רב, והשימוש במכ"ם, בכוונות אופטיות להכוונת חימוש ובנשק הגנתי יעיל הביא לשדרוג משמעותי ביכולות הכוח.
ה-Il-28 תרם רבות לפיתוח נשק גרעיני כאשר שימש כפלטפורמת הניסוי ל-RDS-4, שהפכה לאחר מכן לפצצה הגרעינית הסטנדרטית שהותקנה על גרסת ה-Il-28N. ב-3 באוגוסט 1953 הטיל Il-28 מותאם במיוחד את מה שנחשבה כפצצת המימן הסובייטית הראשונה באתר הניסויים סמיפלטינסק. ב-12 בספטמבר 1954 השתתפו שלושה רגימנטים של Il-28 בתרגיל במהלכו נעשה שימוש בנשק גרעיני טקטי, ולאחר הפיצוץ עברו חלקם דרך הנשורת הגרעינית, אם כי לא ידוע על מידת השפעתה על המטוסים והטייסים.
הצי הסובייטי החל להכניס את ה-Il-28 לשירותו בקיץ 1951, תחילה בתצורת המפציץ הבסיסית, ולפרוס אותם בבסיסי צי הים השחור והצי הבלטי, בעוד הצי הצפוני לא הצטייד בהם עד 1953. פריצתה של מלחמת קוריאה שמה קץ לצמצום בכוחו של הצי שהחל עם סיום מלחמת העולם השנייה וחלה עלייה משמעותית בכוח הנגד-ספינות הסובייטי, כאשר מטוסים חדשים וגם רגימנטים שלמים מחיל האוויר הועברו לצי, שם יצרו יותר מעשרים יחידות של מפציצי טורפדו. ב-1953 שודרגו המפציצים לנשיאת טורפדו חדיש יותר מסוג RAT-52, ובנוסף הוקמו טייסות ללחימה נגד צוללות, אך את מקומם תפס עד מהרה הטופולב Tu-16 שהתאים יותר למשימות אלה.
ה-Il-28 נחשב כאהוב מאוד על צוותי האוויר והצוותים הטכניים, ממספר סיבות: המטוס היה קל לתפעול ולהטסה, עם חימוש מספק, אמין ובעל רמת בטיחות טובה. ביחס למטוסים אחרים בשירות, העריכו אנשי הצוות את תאיו הנוחים והמצוידים של ה-Il-28, את מהירותו ואת יכולת הנסיקה והתמרון הטובים שלו. הצוותים הטכניים העריכו את התחזוקה הלא מסובכת והגישה הקלה למנועים ולציוד שהיה זקוק לטיפול שוטף.
במהלך דיכוי המרד ההונגרי ב-1956 הועמדו כ-120 מפציצי Il-28 בכוננות לתקיפת המורדים בבסיסים הסמוכים לגבול אך לא הופעלו, אם כי מטוסי Il-28R ביצעו טיסות סיור מעל המדינה, ואחד מהם הופל בידי המורדים ב-8 בנובמבר מעל הדנובה וצוותו נהרג. הסובייטים העניקו לצוות את עיטור גיבור ברית המועצות לאחר מותם. מנגד, ביצעו מספר קטן של Il-28 שהוטסו בידי טייסים הונגרים שתמכו במרד תקיפות כנגד גשרים פונטונים שהקימו הסובייטים לרוחב נהר טיסה. תקיפות אלה פסקו תוך זמן קצר לאחר שבסיסי חיל האוויר ההונגרי נכבשו על ידי הסובייטים. Il-28 מגרסאות המפציצים ומטוסי הסיור השתתפו גם בדיכוי האביב של פראג ב-1968 וככל הנראה אף בסכסוך הגבולות בין סין לברית המועצות ב-1969.

תפקיד במלחמה הקרה

תקופת הכנסתו לשירות של ה-Il-28 חפפה את שיאה של המלחמה הקרה ועבור המפציץ פותחו טקטיקות לחימה חדשות וצוותי האוויר אומנו בטיסות במבנים צפופים בשעות הלילה ברמת הגף, הטייסת והרגימנט, ותרגלו המראות קבוצתיות ממסלולי עפר בכוח של בין שלושה לתשעה מטוסים. מדי פעם פרסו צוותי המפציצים לבסיסים מרוחקים לצורכי אימון, על מנת לדמות פעילות ממנחתים מאולתרים בזמן מלחמה ותרגלו תקיפות בגובה נמוך בטווחי פעולה לא ידועים. לחדירת מערכי ההגנה של האויב היה היבט חשוב בתוכנית האימונים של צוותי האוויר, והם תירגלו זאת מול מטוסי קרב מסוג מיג-15 ומיג 17 שתפקדו כבִּיוּם אויב. ה-Il-28 תפקד היטב באימונים אלה, והסתבר כי הקשה על מטוסי הקרב לבצע יירוט כאשר היו חמושים בתותחים בלבד, ורק כניסתו לשירות של המיג 19 החמוש בטילי אוויר-אוויר היטה את הכף לטובת האחרונים. אף על פי שפיתוחם המקביל של מטוסי הקרב בשירות מדינות נאט"ו, כדוגמת הנורת' אמריקן F-100 סופר סייבר, הF-105 ת'נדרצ'יף והסאאב 35 דראקן, הקשה תאורטית על פעילות באירופה, עדיין נחשב ה-Il-28 כבעל סיכויים טובים לחדור את מערכי ההגנה, בעיקר בטיסה בגבהים נמוכים ביותר.
על פי תוכניות המבצע הטקטיות למקרה של מלחמה גרעינית באירופה, יהיה כל מבנה מפציצים מסוג Il-28 מורכב ממפציץ אחד החמוש בנשק גרעיני אותו תלווה לפחות טייסת שתפקידה לוחמה אלקטרונית והטעיית מערכות ההגנה. לאחר ההמראה משטח ברית המועצות ינסוק מבנה המפציצים לגובה 10,000 מטר ותחת מסך החסימה האלקטרונית יחל בצלילה מעל שטח פולין על מנת לחמוק מגילוי על ידי קו ההגנה הראשון של נאט"ו - המכ"ם רב העוצמה הפועל ממערב ברלין. לאחר מכן יתחילו מטוסי ההטעיה לעזוב את המבנה ויבצעו תמרונים כדי למשוך את תשומת לבם של מערכות המכ"ם והנ"מ השונות, עד שהמפציץ החמוש יישאר לבדו, ויטוס למטרתו בגובה צמרות העצים. סמוך למטרה ינסוק המפציץ לגובה 1,000 מטר על מנת לאפשר לנווט לקבוע בוודאות את מיקומם מעל היעד, יטיל את הפצצה על מטרתו ויחזור לטיסה בגובה צמרות העצים. הרעיון היה שמהירותו של ה-Il-28 תאפשר לו לחמוק מגל ההלם והצוות יהיה מוגן מהבזק הפיצוץ באמצעות משקפי מגן. מכיוון שהיה ברור שלמפציצים השבים ממשימתם לא יהיה די דלק כדי לחזור לבסיסיהם בברית המועצות, הוקמו מנחתים לתדלוק במזרח-גרמניה ובפולין. מאוחר יותר הוקמו בסיסים קבועים עבור ה-Il-28 בחלק ממדינות ברית ורשה, שהציבו אותם בטווח חופה הדרומי של בריטניה.
ל-Il-28 היה חלק חשוב במהלכים שהובילו למשבר הטילים בקובה, כאשר 42 מפציצים מגרסת Il-28N (בעלי יכולת נשיאת נשק גרעיני) וטילים בליסטיים הועברו לאי דרך הים בספטמבר 1962. פעולה זו גרמה למשבר שפרץ בין ספטמבר לנובמבר של אותה שנה, כאשר ארצות הברית הגיבה בהטלת הסגר ימי על קובה וברית המועצות מצידה שיגרה לאי כוח משימה ימי. לאחר משא ומתן הוסכם על הוצאת המפציצים והטילים בתמורה להסרת ההסגר, וה-Il-28 פורקו ופונו בדרך הים בתחילת דצמבר, אך במהלך שהייתם בארגזים על גבי סיפון האוניות המפנות ניזוקו קשות משיתוך בשל תנאי מזג האוויר ומרביתם הוצאו מהשירות.

הוצאה משירות

באמצע שנות ה-50 הפכו הדרישות המבצעיות עבור מפציצים טקטיים נוקשות יותר, והפכו את ה-Il-28 התת-קולי למיושן. ב-3 בפברואר 1956 הוציאה מועצת השרים של ברית המועצות הוראה להפסיק את ייצור המטוס. עד אותו הזמן, נבנו 6,316 יחידות, כאשר ה-Il-28 עלה על כל המפציצים הסילוניים האחרים במונחים של ייצור.
ה-Il-28 הותיר את חותמו על התעופה הימית הסובייטית בתחילת שנות ה-50, אך דווקא בשירות הצי התגלה כי התיישן במהרה לתפקידו, ועד אמצע העשור לא עמד בדרישותיו. מלבד זאת, קיצוצים שהחלו ב-1960 על ידי ניקיטה חרושצ'וב, שהעדיף את השימוש בטילים, הכו קשות בכוח המפציצים בחיל האוויר ובמיוחד בצי, כאשר כל הטייסות ששימשו להנחת המוקשים הימיים ומפציצי הטורפדו נסגרו, מטוסים רבים נגרטו ואנשי צוות אוויר רבים שוחררו מהשירות. ראשי חיל האוויר הצליחו למנוע גריטה המונית בדומה למה שהתרחש בצי, והעבירו מפציצים רבים לאחסנה. רבים נוספים הועברו לבתי ספר לטיסה, לצד ה-Il-28U, ואחרים צורפו ליחידות אימונים כגוררי מטרות ונותרו בשירות עד אמצע שנות ה-80. עם זאת, זכה ה-Il-28 לתקופת שירות נוספת (אם כי זמנית) כאשר בסוף שנות ה-60 ותחילת ה-70 החליטו השלטונות הסובייטיים בראשות ליאוניד ברז'נייב להקים מחדש את זרוע חיל האוויר לתקיפה קרקעית (שנפגעה בצורה הקשה ביותר בתקופת חרושצ'וב), כאשר מספר יחידות הוסבו למטוס התקיפה Il-28Sh ולפחות שני רגימנטים מגרסה זו הוצבו במחוזות הצבאיים של המזרח הרחוק ועבר הבאיקל.

סין וצפון קוריאה

המלחמה הראשונה בה השתתף ה-Il-28 הייתה מלחמת קוריאה. סין תמכה בצפון קוריאה במהלך המלחמה ושלחה לשדה הקרב כמיליון "מתנדבים". פעולה זו הרגיזה את ארצות הברית ובעלות בריתה שאיימו להפציץ בתגובה את סין אם יחצו כוחותיה את קו הרוחב 38 צפון. מנגד איימה סין, כי אם יחצו מטוסים אמריקאים את גבולה עם צפון קוריאה יופצצו דרום קוריאה וגם בסיסים אמריקאיים ביפן, וכדי להמחיש זאת, פרסה כ-70 מפציצי Il-28 בבסיסים קדמיים באזור מנצ'וריה. מטוסים אלה, שנשאו סימון של חיל האוויר של צבא השחרור העממי הוטסו בידי צוותים סובייטיים. משלוח נוסף של Il-28 סופק מברית המועצות ב-1953. אין מידע על השתתפות פעילה של מטוסים אלה בלחימה, אם כי ידוע ששהו בצפון קוריאה בבסיס סמוך לפיונגיאנג, תוך הפרה של הסכם הפסקת האש.
ה-Il-28 השתתפו בעימות סביב איי דאקן (בפין-יין: Dàchén Qúndǎo) במסגרת משבר מצרי טאיוואן הראשון, בין ה-19 בינואר ל-26 בפברואר 1955, במהלכו הפציצו את האי המרכזי וגרמו לנטישתו על ידי כוחות סין הלאומית. על אף ההצלחה, גרמו שיעור התאונות הגבוה ונוכחותם של מטוסי קרב מדגם F-84 ת'אנדרג'ט טאיוואנים ו-F-86 סייבר אמריקאיים באזור להפסקת תקיפות אוויריות נוספות.
ב-1959 השתתפו מפציצי Il-28 בדיכוי המרד בטיבט. מלבד זאת בוצעו בשנות ה-50 וה-60 פעולות אוויריות מרובות מעל מצר טאיוואן, במהלכן אבדו מספר מטוסי סיור לטילי הקרקע-אוויר של הטאיוואנים. ב-11 בנובמבר 1966 ערקו אנשי צוות אוויר סינים עם ה-Il-28 שלהם לטאיוואן. המטוס נבחן על ידי הטאיוואנים והאמריקאים ושימש ככל הנראה לטיסות ריגול מעל סין. Il-28 נוסף ערק ב-1985, הפעם לדרום קוריאה, אך המטוס התרסק כאשר ניסה לנחות נחיתת חירום בשדה, וכתוצאה מכך נהרג התותחן וכן חקלאי מקומי.
יותר מ-250 ‏Il-28 סופקו לסין העממית החל מ-1952. כאשר התרחש הפיצול הסיני-סובייטי בסוף שנות ה-50 הוחלט בסין להתחיל בייצור עצמי של המטוס, על אף שלא ניתן רישיון לייצורו מצד הסובייטים. הגרסה הסינית נבדלה בכ-40% מזו הסובייטית שבאה לידי ביטוי בתכנון שונה של הכנפיים ונטישת שיטת החלוקה לשניים, מה שחסך 110 ק"ג ממשקל המטוס במחיר צורת בנייה קשה יותר. הסינים אף השתמשו בצריח אחורי שונה, המבוסס על צריח הטופולב Tu-16 שצויד בתותח אוטומטי בקוטר 23 מ"מ מסוג אפנסב מקארוב AM-23.
מאות המטוסים שנבנו בסין על ידי חרבין תעשיות מטוסים סומנו כ-H-5, ועדיין פעלו בשירות חיל האוויר הסיני בשנות ה-90, כאשר עשרות סופקו לצפון-קוריאה ולרומניה. הגרסאות העיקריות (בסדר כמותי יורד) תוצרת סין הן גרסת המפציץ H-5, גרסת האימון HJ-5, ה-H-5R, אשר שימש כמטוס ביון ארוך טווח וגרסת הלוחמה האלקטרונית HD-5.
ב-2015 דווח על כ-80 מפציצי H-5 אשר נמצאים עדיין בשירות פעיל בחיל האוויר הצפון קוריאני, אם כי לא ברור האם מדובר בשרידי משלוח בן 24 יחידות אשר סופקו על ידי ברית המועצות בשנות ה-60 יחד עם מטוסי H-5 חדשים יותר או מטוסי H-5 בלבד. ככל הנראה, משמש חלקם כמקור לחלפים על מנת לשמר כוח פעיל מבצעית של כתריסר מטוסים. תאורטית, נותנים מטוסים אלה לצפון קוריאה אמצעי של הפצצה אסטרטגית כנגד דרום קוריאה ומערב יפן על אף נחיתותם הברורה ופגיעותם לטילי קרקע-אוויר ולמטוסי יירוט מודרניים.

מלחמת סיני

החל מדצמבר 1955 קיבל חיל האוויר המצרי 50 מפציצי Il-28 כחלק מעסקת הנשק הצ'כוסלובקית-מצרית אשר העלו את רף האיום על ישראל מבחינת איכותית וכמותית. בחיל האוויר הישראלי החלו לתכנן תוכניות למתקפה אווירית שתשמיד את חיל האוויר המצרי ובתוכו את המפציצים כבר מנובמבר 1955, תוכניות שהשתכללו עם קבלת מטוסי דאסו מיסטר חדישים מצרפת החל מאפריל 1956. ה-Il-28 הוצבו בבסיס קהיר מערב והשתייכו לפיקוד האסטרטגי שמטרתו הפעלת תקיפות כנגד ישראל. תקיפת הפיקוד, בדגש על השמדת המפציצים, נכללה בתוכניות שקדמו למלחמת סיני - "קדש 1" ו"קדש 2", כאשר את המשימה היו אמורים לבצע מטוסי הקרב החדישים והמהירים ביותר שברשות חיל האוויר, הגלוסטר מטאור והמיסטר.
עד פרוץ מלחמת סיני ומבצע מוסקטר הייתה ברשות המצרים רק טייסת אחת כשירה מבצעית של Il-28, עם כתריסר מטוסים, כאשר שתיים נוספות היו בתהליכי הקמה ולכן לא ראו פעילות רבה. בלילה שבין ה-30 ל-31 באוקטובר יצאו לפעולה מספר Il-28 והטילו פצצות סמוך לרמת רזיאל, ובלילה שלאחר מכן הפציצו את קיבוץ גזר, לא הרחק ממפקדת חיל האוויר ברמלה, ומטוסי המטאור, ששימשו כמטוסי קרב לשעות הלילה, לא הצליחו ליירטם. בתגובה לאיום מצד ה-Il-28, ואי כניסתם לפעולה של מטוסי חיל האוויר המלכותי וחיל האוויר הצרפתי כפי שסוכם לפני תחילת הלחימה, החל פיקוד חיל האוויר לתכנן את תקיפת שדה התעופה קהיר מערב והשמדת המפציצים, ומטוסי המטאור, הדה הבילנד מוסקיטו וה-B-17 מבצר מעופף הועמדו בכוננות. רק ב-1 בנובמבר בשעה 20:00, כ-48 שעות לאחר הזמן המיועד, החלו הבריטים להפציץ את שדות התעופה המצריים, מהלך שסימן את תחילת מבצע מוסקטר. הפיקוד המצרי הבין שה-Il-28 הבלתי שמישים יהפכו למטרות נייחות ועם תחילת ההפצצות הוברחו 20 מהם לבסיס סמוך לריאד שבסעודיה על ידי צוותים סובייטיים וצ'כיים. 24 או 28 האחרים הועברו לבסיס חיל האוויר המצרי הדרומי והמרוחק ביותר סמוך ללוקסור, מתוך הנחה ששם יהיו בטוחים. ב-4 בנובמבר הפציצו מטוסי אינגליש אלקטריק קנברה בריטיים את לוקסור וגרמו לפינויים של שמונה מפציצים נוספים לסעודיה. באותו היום תקפו את לוקסור גם מטוסי F-84 ת'אנדרג'ט צרפתיים מבסיסם בשדה התעופה לוד, וטענו להשמדת כל כלי הטיס שנותרו בבסיס (18 או 17 מטוסים, מתוכם לפחות עשרה Il-28), בעוד המצרים הודו באיבוד שבעה מפציצים והיתר הוברחו לג'דה שבסעודיה.

מלחמת ששת הימים

העימות הצבאי השלישי בין ישראל לשכנותיה נפתח ב-5 ביוני 1967 עם פרוץ מלחמת ששת הימים. החל מה-18 במאי, עם תחילת המתיחות בין ישראל למצרים, הוציאה מפקדת חיל האוויר המצרי תוכניות שכללו את תקיפת בסיסי חיל האוויר, תחנות מכ"ם ומתקנים אחרים, ובשלב מאוחר יותר את הפצצת אילת ומתקני הנמל שבה כהכנה לכיבוש העיר. על פי התוכניות, בשלב הראשון היו אמורים 18 מתוך כוח מפציצי ה-Il-28 שהשתייכו לחטיבה האווירית מספר 61 לתקוף שדות תעופה ומפקדות. בשלב השני נועדו שתי טייסות להפציץ את אילת וטייסת נוספת נועדה לבצע גיחות תקיפה טקטיות בסיוע לכוחות הקרקע.
חיל האוויר הישראלי תכנן והתאמן רבות לקראת העימות ובנה בסיסי אוויר מדומים בנגב, וכל טייסות הקרב של החיל הוכשרו בתקיפת שדות תעופה במתקני אימונים אלה. בהתבסס על תוצאות האימונים, בנה פיקוד חיל האוויר תוכנית להנחתת מכה מקדימה, הידועה כמבצע מוקד. היות שכוחן האווירי המשולב של חילות האוויר של מדינות ערב המעורבות עלה על מטוסי חיל האוויר הישראלי, הוחלט לתקוף ולהשמיד את המטוסים על הקרקע במקום לנהל קרבות אוויר. התוכנית כללה את תקיפתם של תשעה-עשר שדות תעופה במצרים והשמדת מטוסיהם, אך הוחלט לא לפגוע במסלולים בארבעת הבסיסים שבחצי האי סיני על מנת שחיל האוויר יוכל לעשות בהם שימוש מאוחר יותר, ברגע שייכבשו (בסופו של דבר הותקפו כל המסלולים, מלבד שדה התעופה באל עריש, כדי לאפשר הטסת אספקה לכוחות המתקדמים). על פי התוכנית יחל המבצע בשעה 07:45 (או 08:45 בשעון מצרים) עם תקיפת גל המטוסים הראשון, כאשר אחריו יגיעו שלושה גלים נוספים אשר יסיימו את השמדתו של חלק גדול ככל הניתן של מטוסי חיל האוויר המצרי עד השעה 14:00, ולאחר מכן יופנו המטוסים כנגד חילות האוויר של סוריה, ירדן ועיראק.
בתחילת המלחמה הגיע כוחן האווירי של מדינות ערב לכ-800 מטוסים, אשר כללו בין 49 ל-56 מפציצי Il-28: בין 35 ל-40 במצרים, כעשרה בעיראק ובין ששה לארבעה בסוריה. מטוסים אלה, בצוותא עם הטופולב Tu-16 (‏30 יחידות במצרים ושש בעיראק) נחשבו כמטרות איכות ברמת עדיפות גבוהה ביותר. בבוקר המתקפה הושמדו מפציצי Il-28 בבסיס אבו סואר, לו הקדיש חיל האוויר במהלך היום הראשון ללחימה לא פחות משמונה מבני תקיפה שכללו 52 מטוסי קרב, ובשדה התעופה קהיר מערב, בו הושמדו בגל הראשון מחצית מהמפציצים שחנו בו. מפציצים נוספים הושמדו בלוקסור ושני Il-28 נוספים הופלו בקרבות אוויר. בתקיפת שדה התעופה H-3 שבעיראק הושמדו שלושה Il-28 וחיל האוויר הסורי איבד שני מפציצים בתקיפת שדה התעופה אל-מאזה. סך הכול הושמדו במהלך ששת הימים 31 מפציצי Il-28.

מלחמות ההתשה ויום הכיפורים

במלחמת ההתשה לקחו ה-Il-28 המצריים חלק בגיחות תקיפה וצילום מעל שטח ישראל והופעלו בתגובה למבצעים ישראליים: ב-21 בינואר 1969 תקף Il-28 את כוחות צה"ל אשר כבשו את האי שדואן במבצע רודוס, ומטוס נוסף הוזנק לחיפוש אחר כוחות צה"ל במסגרת מבצע בוסתן 25א, בין ה-1 ל-2 ביולי של אותה שנה. במרץ אותה שנה הופל Il-28 שהיה במשימת גרירת מטרות כתוצאה מ"אש ידידותית", כאשר סוללת טילי קרקע-אוויר מדגם SA-3, שהייתה מאוישת בצוות סובייטי, זיהתה אותו בטעות כפנטום ישראלי. ב-25 באוקטובר של אותה שנה הופל Il-28 בטיל MIM-23 הוק ישראלי מעל האגם המר הגדול.
בתגובה למבצעי פריחה, תקיפות העומק של חיל האוויר בעומק מצרים ב-1970, ביצעו Il-28 מצריים שתי תקיפות עומק בסיני: בליל ה-23 באפריל הפציץ מטוס בודד באזור נח"ל ים ופצצותיו נפלו באזור חולי ולא גרמו לנפגעים או לנזק. הפצצה של זוג מטוסים באל עריש בליל ה-25 באפריל שפגעה בבית חרושת לקרח והרגה כ-30 ראשי צאן, הסתיימה בהפלתם על ידי מטוס F-4 פנטום (בהפלה ראשונה של מטוס מצרי בטיל "לביד") ומטוס מיראז' 3 של חיל האוויר.
בתקופת מלחמת יום הכיפורים היו בשירות המצרים בין 35 ל-40 ‏Il-28 שהרכיבו ארבע טייסות מפציצים וטייסת סיור אחת, ובסיסם שכן באסואן. ככל הנראה הוגבל תפקידם במהלך המלחמה לטיסות סיור בלבד. לא יותר מחמישה מתוכם נותרו בשירות עד 1983.

צפון תימן

ב-1962 התערב גמאל עבד אל נאצר במלחמת האזרחים של צפון תימן ושלח סיוע (שכלל גם מפציצי Il-28) לכוחות הרפובליקנים שהדיחו את מלך תימן מוחמד אל-בדר, וברית המועצות סיפקה גם היא מטוסים נוספים. ה-Il-28 טסו בצפון תימן במשימות סיור והפצצה כנגד עמדות הכוחות המלוכנים, אותם הטיסו, על פי כלי תקשורת מערביים, צוותי אוויר תימניים וסובייטיים. בין יעדי התקיפה במלחמה נכללו גם ערים בצד הסעודי של הגבול, כגון נג'ראן (نجران) וח'מיס מושייט, כאשר טיסות סיור בוצעו גם מעל עיר הנמל של ג'אזאן (جازان). עם פריצתה של מלחמת ששת הימים פונו כל הכוחות המצריים בתימן בחזרה למצרים.

ניגריה

ה-Il-28 שירת בחיל האוויר הפדרלי הניגרי במהלך מלחמת ביאפרה שפרצה ב-1967, כאשר הממשל הפדרלי קיבל סיוע ממדינות מוסלמיות שתמכו בשלטון המרכזי כנגד הבדלנים הנוצרים. מצרים ואלג'יריה העבירו מטוסי מיג 17 ושישה מפציצי Il-28 משומשים ב-1969, אשר הוטסו בידי שכירי חרב מצריים. השפעתם על הלחימה הייתה מועטת, ומספר גבוה של תאונות וחוסר יכולתם של הניגרים לקיים תחזוקה נאותה גרם לקרקוע המפציצים תוך זמן קצר.

צפון וייטנאם

ה-Il-28 הופיע לראשונה בשירות חיל האוויר של צפון וייטנאם בפברואר 1968, כאשר שלושה מהם נפרסו בבסיס כ-30 ק"מ צפונית-מערבית להאנוי, ככל הנראה המטרה לסייע לוייטקונג במתקפת טט, אך לא הופעלו בסופו של דבר. בשל האיום שנשקף ממטוסי חיל האוויר האמריקאי חנו בדרך כלל המפציצים בדרומה של סין. ב-1971 סייעו המפציצים לצבא צפון וייטנאם וללוחמי הגרילה של הפאת'ט לאו בלאוס, כאשר גם אנשי צוות אוויר סובייטיים השתתפו בלחימה, ושניים מהם אף זכו לעיטורים מצפון וייטנאם.

עיראק

מפציצי ה-Il-28 של חיל האוויר העיראקי השתתפו בפעולות כנגד הכורדים בצפון עיראק, בסוף שנות ה-60 ובמהלך ששת החודשים הראשונים של 1974. המורדים הכורדים טענו להפלת מפציץ אחד באפריל של אותה שנה. במהלך מלחמת איראן-עיראק תקפו ה-Il-28 שדות תעופה, אזורי עורף ומרכזי תעשייה איראניים. במהלך מבצע סופה במדבר פוזרו המטוסים ששרדו על מסלולים שונים כדי לשמש כפיתיון ולמשוך את מתקפות מטוסי כוחות הקואליציה ממטרות חשובות יותר.

קמבודיה

בסוף שנות ה-70 הפעיל משטרו הרצחני של פול פוט מספר קטן של Il-28 (ככל הנראה מגרסת H-5 שנבנו בסין) כנגד כוחות האופוזיציה בהנהגת הנג סמרין, שהפך לאחר תבוסת החמר רוז' לראש ממשלת קמבודיה בחסות בעלת בריתו, וייטנאם. לפחות מפציץ אחד הופל בקרבות ושניים נתפסו ללא פגע, לאחר ששדה התעופה בו שהו סמוך לפנום פן נכבש ב-7 בינואר 1979 על ידי כוחות צבא וייטנאם שתמכו בכוחות האופוזיציה.

אפגניסטן

אפגניסטן הייתה המדינה האחרונה בה נעשה שימוש מבצעי ב-Il-28. על אף גילו של המטוס, התאים מבנהו הקשוח ופשטות תפעולו לתנאי השטח הקשים ולשדות התעופה הדלים והמאובקים של המדינה. באופן לא צפוי, הוכיחה עצמה עמדת התותחן האחורית המיושנת של המטוס כיעילה מאוד, כאשר הירי בתותחים אלה מיד לאחר סיום התקיפה הפריע לכוח המותקף להשיב באש נ"מ. היעילות של טקטיקה זו נתמכת בעובדה כי אף Il-28 של חיל האוויר האפגני לא אבד כתוצאה מאש הנ"מ של לוחמי המוג'אהדין. אף על פי כן, אבדו ה-Il-28 בלילה אחד בינואר 1985 בדרך שלא הייתה בלתי מקובלת במהלך מלחמת אפגניסטן: המורדים הצליחו לשחד כמה מאנשי סגל הבסיס בו שכנו המפציצים, אשר פוצצו 11 מטוסים. האש התפשטה במהירות למטוסים האחרים והשמידה לחלוטין את הכוח כולו.

פינלנד

חיל האוויר הפיני רכש מפציץ Il-28 ומטוס סיור Il-28R בין השנים 1960 ל-1961. שני Il-28R נוספים הגיעו ב-1966 ובאופן מוזר פעלו כל ארבעת המטוסים דווקא במסגרת טייסת התובלה. שלושת ה-Il-28R הוסבו מאוחר יותר לגוררי מטרות על פי הסטנדרט של גרסת ה-Il-28BM. ה-Il-28 הראשון שנרכש יצא משירות לאחר תאונת נחיתה ב-1976 ושלושת האחרים ב-1981. ה-Il-28 הרביעי שנרכש (מספר סידורי NH-4) שמור במוזיאון חיל האוויר הפיני.
מטוסי ה-Il-28R של חיל האוויר הפיני שימשו לאיסוף מודיעין טקטי בגבול ברית המועצות. ברגע שזיהו מערכות המכ"ם הסובייטיות את ה-Il-28R הפיני מתקרב לאזור הגבול, הוזנקו מטוסי קרב ליירטו. מרגע שהבין שהתגלה, היה הצוות הפיני מטיס את ה-Il-28 לאורך הגבול מצידו הפיני בעוד מטוסי הקרב נשארו מצידו השני. לאחר זמן מה היה ה-Il-28 חוזר לכאורה לתוך פינלנד ולאחר שגם מטוסי הקרב החלו לשוב לבסיסם, היה מסתובב וחוזר שנית לעבר הגבול. בשלב זה כבר סבלו מטוסי הקרב ממחסור בדלק והם נאלצו לשוב לבסיסם, בעוד הודות למכלי הדלק הנתיקים שלו, היה ל-Il-28 הפיני יכולת שהייה ארוכה יותר באוויר והאפשרות להמשיך במשימתו.

Il-28 ששרדו

מאז שנות ה-60 הושמדו Il-28 רבים, בשל העדפתו של ניקיטה חרושצ'וב להשקיע בטילים בליסטיים, או סיימו את חייהם כמטרות אימונים למערכות הגנת נ"מ ולטילי קרקע-אוויר. אחרים נותרו זנוחים שנים רבות בשולי שדות תעופה בהמתנה לגריטה. מטוסים אחרים נשמרו לתצוגה במוזיאונים לתעופה כגון המוזיאון המרכזי של חיל האוויר הרוסי במונינו השוכן כ-40 ק"מ מזרחית למוסקבה, במוזיאון הכוחות המזוינים המרכזי שבמוסקבה, מוזיאון זרוע האוויר של הצי הצפוני ואחרים. מטוסי Il-28 מוצבים בכניסות למספר בסיסים של חיל האוויר הרוסי או משמשים כאנדרטאות. מספר Il-28 נשמרים במוזיאונים לתעופה או מוצגים כאנדרטאות בבולגריה, הונגריה, פולין, פינלנד, צ'כיה, רומניה ומדינות נוספות.

חשיבות ומורשת

ל-Il-28 היה חלק חשוב בהתפתחותו ובבניית כוחו של חיל האוויר הסובייטי. לסובייטים ולבעלות בריתם היה ה-Il-28 שווה בחשיבותו למה שהיה האינגליש אלקטריק קנברה למדינות המערב, מה שנתן לו את הכינוי "הקנברה הסובייטי", אם כי בשלב מאוחר יותר, כאשר כבר יצא משירות מבצעי. הקנברה, לעומתו, המשיך לשרת בתפקידים מגוונים אל תוך שנות ה-80 (לרוב כמטוס סיור או כגורר מטרות) ויצא משירות חיל האוויר המלכותי רק ב-2006.
ניסיון להמשיך את מורשתו של ה-Il-28 בא לידי ביטוי בעיצובו של המפציץ הבינוני איליושין Il-46, שפיתוחו החל ב-24 במרץ 1951: תכנון זה הציג מעין Il-28 מוגדל עם זוג מנועי טורבו-סילון חדשים מסוג ליולקה AL-5 בעלי דחף 11,022 ליברות-כוח כל אחד. החימוש ההגנתי נותר כשהיה, מלבד מתן שדה אש גדול יותר לתותחי הצריח האחורי ועלייה בכמות התחמושת. גלגלים נוספו לכן הנסע עם זוג תומכות נפרדות לבולמי הזעזועים ומטען הפצצות המרבי הוגדל לשישה טון.
שלב התכנון הסתיים ב-4 בדצמבר 1951 ואב הטיפוס הושלם כבר ב-29 של אותו חודש. ב-3 במרץ 1952 בוצעה טיסת הבכורה ב-Il-46 וטיסות הניסוי הראו על מהירות מרבית של 928 קמ"ש בגובה 5,000 מטר וטווח של 4,845 ק"מ. אב הטיפוס הועבר לטיסות המבחן של המדינה ובינתיים החלה בניית אב טיפוס שני שסומן כ-Il-46S והיה בעל כנפיים משוכות לאחור בזווית של 35 מעלות. עם זאת, לא הושלמה בנייתו של ה-Il-46S בשל בחירתו של הטופולב Tu-16 המבטיח והמודרני יותר.
ה-Il-28 תואר בידי סופר רוסי כ"עיצוב מוצלח אך תמיד ללא מזל". אף על פי שהפוטנציאל המבצעי שלו לא מוצה במלואו, היה מטוס זה לראשון שהכניס את מנוע הסילון ויכולת הפעולה בכל מזג אוויר לכוח המפציצים של חיל האוויר הסובייטי ולזרועות אוויריות נוספות. ה-Il-28 סייע בהכשרתם של מאות טייסי הצי הסובייטי. מומחי תעופה מערביים העריכו מאוד את ה-Il-28 ותיארו אותו כיצירת מופת של תעשיית המטוסים הסובייטית.