google/wiki40b huggingface dataset:
אדריאן (כדורגלן)

ריאל בטיס

אדריאן סה מיגל דל קסטייו, המוכר יותר בשמו הפרטי אדריאן נולד וגדל בסביליה שבחבל אנדלוסיה בספרד, החל את דרכו כילד כחלוץ וכקיצוני וכשהצטרף לאקדמיית הנוער של ריאל בטיס עשה הסבה לעמדת השוער. את שתי העונות הראשונות שלו כשחקן בוגר בילה אדריאן בריאל בטיס ג' ושיחק גם בקבוצת המילואים של בטיס  ריאל בטיס ב' מהליגה הספרדית השנייה בכדורגל. בשנים 2008 ו-2009 הושאל אדריאן לאלקלה ואוטררה מהליגות הנמוכות בספרד ולאחר מכן חזר לקבוצה הראשונה של בטיס כשהוא השוער השלישי בסגל הקבוצה. ב-29 בספטמבר 2012, ערך אדריאן את הופעת הבכורה שלו בלה ליגה כשהחליף את השוער הראשון קסטו בהפסד החוץ 4-0 למלאגה. בהמשך עונת 2012/13 החל לתפוס אדריאן את אפודת השוער הראשון בבטיס בקביעות ורשם דקות משחק רבות כשוער הבכיר בקבוצה. ב-24 בנובמבר, נבחר אדריאן לשחקן המצטיין בניצחון ריאל בטיס 1-0 על ריאל מדריד. לאחר הופעת הבכורה שלו במדי בטיס המשיך אדריאן לשחק בעוד 31 משחקים מתוכם שמר שבע פעמים על שער נקי וסייע לקבוצתו לסיים את העונה במקום השביעי בטבלת הלה ליגה שמובילה למוקדמות הליגה האירופית.

וסטהאם יונייטד

לאחר שנצפה במדי בטיס על ידי מאמן וסטהאם יונייטד סם אלדרייס, ב-1 ביולי 2013, חתם אדריאן על חוזה לשלוש שנים עם אופציה לעונה נוספת בווסטהאם יונייטד מהפרמייר ליג. ב-27 באוגוסט 2013, ערך אדריאן את הופעת הבכורה שלו במדי וסטהאם בניצחון הביתי 2-1 על צ'לטנהאם טאון במסגרת גביע הליגה האנגלי. ב-21 בדצמבר ערך אדריאן את הופעת הליגה הראשונה שלו במדי וסטהאם בהפסד קבוצתו 3-1 למנצ'סטר יונייטד. ב-11 בינואר 2014, שמר אדריאן בפעם הראשונה על שער נקי במשחק פרמייר ליג בניצחון וסטהאם 2-0 על קארדיף סיטי. ב-6 במאי זכה אדריאן בפרס עצירת העונה בטקס הפרסים של המועדון על הדיפת הכדור שלו במשחק נגד צ'לסי בחודש ינואר.
ב-15 באוגוסט 2015, ספג אדריאן כרטיס אדום ישיר לאחר שביצע הכשלה על ג'יימי ורדי, שחקנה של לסטר סיטי, והותיר את קבוצתו בעשרה שחקנים כשלא נותרו לה חילופים. בשל כך, נכנס המגן קרל ג'נקינסון במקום אדריאן לשערה של וסטהאם עד לתום המשחק, בסיומו הפסידה וסטהאם 2-1 ללסטר. בחודש אוקטובר 2015, האריך אדריאן את חוזהו בשנתיים בווסטהאם יונייטד ובכך הבטיח את הישארותו בקבוצה עד שנת 2017.

ליברפול

ב-5 באוגוסט 2019 חתם אדריאן בליברפול, שם ישמש כשוער המחליף של אליסון בקר. ב-14 באוגוסט 2019, במהלך משחק הסופר קאפ האירופי נגד צ'לסי. הדף אדריאן בדו-קרב הפנדלים פנדל אחד ובכך עזר לליברפול לזכות בתואר.
יצחק פלר (מחנך)

יצחק פֶלֶר (8 בפברואר 1889, י"ג באדר תרמ"ט – 6 בדצמבר 1967, ד' בכסלו תשכ"ח) היה מחנך ישראלי, איש העלייה השנייה, מנהלם של מספר בתי ספר יסודיים ובהם בפרט בית הספר "תל נורדאו" בתל אביב (1929–1956), מחברן של מקראות, ספרים ללימוד עברית ספרי לימוד רבים במתמטיקה.

ביוגרפיה

יצחק פלר נולד בעיירה זוַוניץ  שבפלך פודוליה , רוסיה (כיום במערב אוקראינה) בשנת 1889, ערב פורים תרמ"ט, בנם של שרה ואברהם פלר, במשפחה יהודית. אביו היה סוחר וכן נגן חובב. המשפחה הייתה דתית אך ילדיה גדלו באווירה ליברלית. עקב מוצאו היהודי, לא התקבל לבית ספר רוסי ממשלתי, על אף כישרונותיו, בייחוד במתמטיקה. למד בבית הספר העברי בעיירתו, שהיה מראשוני בתי הספר שלימדו בשיטת "עברית בעברית". בגיל צעיר החל לעסוק בהוראה. בשנת 1911, בגיל 22, עלה לארץ ישראל. השתלם בקורסים עונתיים להוראה. משרתו הראשונה בארץ הייתה בעתלית, שם שימש מורה ומנהל בשנות המלחמה (1914-17). היו אלה ימי התחנה לניסיונות חקלאיים בעתלית שבהנהלת אהרן אהרנסון, ופלר השתלם אצלו בידיעות הטבע והארץ. מעתלית עבר ב-1918 לצפת, שם ניהל בית ספר, ומצפת, לאחר הכיבוש הבריטי, לירושלים, שם שימש כמפקח על שיעורי ערב בעיר העתיקה (21-25). בשנת 1925 היה חבר הנהלת בית משפט השלום העברי בירושלים, ובשנת 1926 היה מזכיר הסתדרות המורים וחבר מרכז ההסתדרות. כמו כן, היה חבר פעיל במפא"י. מירושלים עבר לתל אביב, ומשנת 1929 ובמשך רוב שנותיו בה – יותר מ-25 שנה – היה מנהל בית הספר "תל נורדאו" שבצפון העיר, עד פרישתו לגמלאות ב-1956.
פלר פרסם עשרות ספרי לימוד לקריאה ולחשבון, שזכו לתפוצה גדולה. ביניהם: "החשבון המעשי", "מתמטיקה שימושית", "הנדסה מעשית", "נתיבות", "חברי", "מקראות", "זאת מולדתנו", וחוברות רבות לחופשת הקיץ.
נפטר בתל אביב בדצמבר 1967 לאחר מחלה, כבן 79 במותו. נטמן בבית הקברות קריית שאול.

משפחה

בראשית שנת תרע"ג (סוף 1912) נישא פלר לתמר (1888–1937), ילידת הארץ, בתו של בנימין פוקס (מראשוני הביל"ויים וממייסדי גדרה) ונכדתו של מרדכי ניימן (איש העלייה הראשונה, מחלוצי החקלאות בארץ ישראל ומייסדי מזכרת בתיה). ממנה היה אב לבת, זיוה ספקטור, וסב לארבעה: תמי (תמר), יחיאל, דוד ואבנר.
לאחר שהתאלמן, נישא בנישואים שניים לדבורה לבית לוזוביק (נפטרה ב-1988).
אחיו הצעיר, זאב פלר, שעלה ארצה אחריו, ב-1914, היה עורך-דין.
שיר החלוצים

"שיר החלוצים" הוא שיר שעיבד לעברית יוסף הפטמן עד שנת 1919. ככל הנראה, הפרסום הרשמי הראשון של השיר היה בעיתון "הפועל הצעיר" ב-24 בדצמבר 1920, בעת שכבר הושר בפי החלוצים. את השיר הקדיש שם הפטמן "לחברַי בכבישים". השיר נקרא "שיר החלוצים", אך נודע גם בשם "אנו נהיה הראשונים", על פי פתיחתו ("'אנו נהיה הראשונים', כה אמרנו אח אל אח").

תכנים והתקבלות

השיר היה אהוד ביותר, מעין המנון, ובעיקר נפוץ במחנות חלוצים וחלוצות בתקופת העלייה השלישית. להרגשתם של רבים, הוא ביטא את החוויה החלוצית, שרעיונה העיקרי היה להקים חברה יהודית חדשה בארץ ישראל, בעבודת כפיים, בעמל וביזע. 
בשיר תיאור מפרט של עבודת החלוצים שכללה: חציבת אבנים והובלתם, סלילת כבישים, בנין בתים ונטיעת יערות של הקק"ל, ואת אורח חייהם: קימה השכם בבוקר לעבודתם, כאשר "שַׁחַר מַלְבִּין עַל הֶהָרִים" ומגוריהם באוהלים, ומאזכר את געגועיהם אל משפחותיהם, שאותם מייצגים הדימויים המילוליים: "יָד אֲהוּבָה, בִּרְכַּת-אֵם", שנשארה בגולה.
לשיר חוברו מספר לחנים עממיים רוסיים והוא משתייך למבחר השירים שנהוג לשיר ולנגן (את נעימתם) בטקסים ממלכתיים וצבאיים בישראל.
שער חליפין קבוע

שער חליפין קבוע הוא שער חליפין שנקבע על ידי הממשלה או גוף חוקי מוסמך אחר בעל הסמכות המוניטרית; זאת, בניגוד לשער חליפין נייד שמתנייד על פי כוחות השוק. את שער החליפין הקבוע אפשר להוריד, פעולה הנקראת "פיחות"; או להעלות, פעולה המכונה "ייסוף".
שער חליפין קבוע יכול להיקבע במדינה מסוימת או במספר מדינות במקביל, על פי הסכם כלכלי ביניהן. כאשר מונהג שער חליפין קבוע, נוהג הבנק המרכזי להתערב בשוק המטבעות כשהוא קונה או מוכר את המטבע שעליו קיים השער, כדי למנוע פער בין השער שאמור להיות על פי כוחות השוק לבין השער שנקבע. הסמכות המוניטרית תקבע את שער החליפין במונחים של משקל קבוע של זהב שנמצא ברשותה או סכום קבוע של יתרות מטבע או סל מטבעות.
בשיטת שער החליפין הקבוע הסמכות המוניטרית מנתבת את השער לכיוון הרצוי לה. אולם, הסמכות המוניטרית מאבדת בכך את שליטתה על כמות יתרות מטבע החוץ, וכמו כן הקנייה והמכירה של מטבע חוץ משנות את כמות הכסף במשק, דבר המאלץ את הבנק המרכזי לנקוט פעולות אחרות שיש להן השפעה על כמות הכסף. בנוסף, התערבות הבנק המרכזי כוחה יפה במיתון תנודות קצרות טווח; כאשר מתרחשים במשק שינויים מהותיים, ההתערבות אינה יעילה.
משה הבלין

ביוגרפיה

נולד בירושלים לדוב אליעזר הבלין, בנו של הרב שלמה זלמן הבלין, ולאלקה, מצאצאי הרב יוסף חיים זוננפלד, בתו של אברהם בלוי (אחיהם של משה ועמרם בלוי) ואחותו של הרב יוסף חיים בלוי, רבה הראשי של אשקלון.
למד בישיבת מיר בירושלים והיה מתלמידי הרב נחום פרצוביץ. לאחר מספר שנים עבר ללמוד בישיבת תומכי תמימים בכפר חב"ד, בראשה עמדו הרב אליעזר פלצינסקי והמשפיע הרב שלמה חיים קסלמן, בשנת תשכ"ט נסע ללמוד בישיבת תומכי תמימים המרכזית שבמרכז חב"ד העולמי.
בשנת תשל"א התחתן עם חיה בת אהרן רוזנטל, ראש המועצה הדתית של קריית גת, והחל להתגורר בעיר ולפעול בה במסגרת מוסדות חב"ד המקומיים.
בשנת תשמ"ז מונה כאחראי על סדרי הלימודים של האורחים ותלמידי ישיבות חב"ד ששהו אצל הרבי מנחם מנדל שניאורסון בחודש תשרי. דיווחיו הועברו אל הרבי דרך מזכירו הרב חודקוב.
הרב הבלין נמנה עם החותמים על פסק הלכה שפורסם בתשנ"ח, הקובע כי הרבי מחב"ד הוא המלך המשיח.

פעילותו כרב וכראש ישיבה

בתחילת שנות ה-90, לאחר עזיבת הרב שלום דובער וולפא את ישיבת חב"ד בקריית גת, התמנה הרב הבלין לעמוד בראשות הישיבה. בחודש אייר תשנ"ז נבחר לרבה הראשי האשכנזי של קריית גת, לצד עמיתו הספרדי הרב שלמה בן חמו. הרב הבלין עומד בראש מערכת הכשרות בקריית גת, וכן בראש המרכז הרוחני לעולי חבר העמים בעיר.
הרב הבלין משמש כדיין בהרכבים שונים של רבני חב"ד, בעיקר בדיני תורה ובבוררויות בנושאים פנימיים בחב"ד. כמו כן הוא חבר עמותת הרבנים 'פיקוח נפש', חבר נשיאות "הוועידה לחיזוק מסורת חכמי המזרח ומורשת תורת החסידות" וחבר מערכת סדרת הספרים "כשרות".
בשנת 2005 זכה הרב הבלין בתביעה שהגיש בבית דין לעבודה נגד המועצה הדתית בעיר על הלנת שכר בסכום של כ-100 אלף שקל. היה זה מקרה ראשון של רב בישראל שהגיש תביעה נגד המועצה הדתית בעירו על הלנת שכר.
בשנת 2010 נמנה עם חמישים רבני הערים שחתמו על פסק הלכה, האוסר על השכרת ומכירת דירות לערבים, ולאחר מכן הסיר את חתימתו. באותה שנה נמנה עם הרבנים שחתמו על כרוז נגד מעצרו של הרב יצחק שפירא בעקבות פרסום ספרו "תורת המלך".
באדר תשע"ב (2012) התמנה על ידי מועצת הרבנות הראשית במינוי זמני כרבה של שדרות.
בבחירות לכנסת ה-19 תמך במפלגת עוצמה לישראל.
בשבט תשע"ו (2016) התמנה על ידי חברי בי"ד רבני חב"ד לשמש כחבר בית הדין.
בקיץ תשע"ו חתם עם הרב יוסף יצחק וילשנסקי והרב יצחק גולדברג ראש ישיבת חב"ד במגדל העמק, על הסכם עם צה"ל המסדיר את מעמדם של תלמידי ישיבות חב"ד, ומאפשר להם לצאת לשנת לימודים ב־770 סביב גיל 20 לתקופה של שנה (עם אפשרות הארכה לשנתיים), חרף סעיף המבטל פטור ומחייב גיוס לשוהה מעל 60 יום מחוץ לישראל במסגרת הסדר תורתו אומנותו, בתמורה להתחייבות להתגייס לצה"ל עד גיל 24. בנוסף, הובטח פטור מלא ל־15% מהתלמידים, תקצוב לישיבות עם שיעור גיוס גבוה ואפשרות לדחיית הגיוס עד גיל 26. חתימת ההסכם עוררה התנגדות פנימית בחב"ד על רקע טענה כי הרבי שלל כל הסכמה לגיוס לצה"ל, אך חלק מהמתנגדים חזרו בהם בעקבות הסכמת בית דין רבני חב"ד להסכם.
כחודש לאחר חתימת ההסכם התפרצו כעשרים אנשי העדה החרדית אל ביתו של הבלין וגרמו נזק לרכוש, על רקע התנגדותם להסכם. בעקבות האירוע נזקקה רעייתו לטיפול רפואי. בראיון עמו לאחר התקיפה אמר הרב הבלין שהוא "תומך בהסדר לגיוס בני ישיבות לצה"ל" והגדיר את עצמו כציוני. משטרת ישראל עצרה שלושה חשודים בפריצה, ושר הביטחון אביגדור ליברמן גינה את המעשה. כשבוע לאחר התקיפה, פסק הגאב"ד של העדה החרדית, הרב יצחק טוביה וייס שיש להפגין נגד הרב הבלין.
אגריאנים

האגריאנים היה שבט תראקי שחיו באזור השפך העליון של הנהר סטרימון (כיום מערב בולגריה ודרום מזרח סרביה). בעת העתיקה הם חיו בשכנות לשני שבטים תראקים נוספים, הטריבאלים והמדים.
הם היו קשורים בקשרי ידידות עוד עם פיליפוס השני, מלך מוקדון. עם מותו של זה התמרדו המדים והטריבאלים תחת השלטון המוקדוני, אולם האגריאנים תחת הנהגת מלכם לנגארוס החליטו להישאר נאמנים למוקדונים. מלך מוקדון אלכסנדר הגדול תגמל את לנגארוס על ידי כך שתכנן להשיא אותו לאחת מבנות האצולה המוקדונית, אולם החתונה נמנעה עקב מותו של לנגארוס. אגריאנים רבים לחמו בצבא מוקדון במהלך מלחמותיו של אלכסנדר הגדול . הם לחמו לרוב כפלטסטים בעלי חימוש קל, הם נשאו עצמם לרוב חבילת כידונים חרב קלה ולא לבשו שריון. הם השתמשו בקסדה ומגן קלים והיו ניידים מאוד בשטחים הרריים.
האגריאנים המשיכו להיות נאמנים למוקדון, והם נזכרים לעיתים קרובות כמשרתים בצבא המוקדוני במהלך התקופה ההלניסטית. הם התבוללו ככל הנראה במהלך התקופה הרומית או מאוחר יותר במהלך נדידת העמים.
משה לרר

משה לרר (23 בדצמבר 1933 - 26 בנובמבר 2006) היה מהבולטים שבעיתונאי הספורט בישראל.

ביוגרפיה

לרר נולד ב-23 בדצמבר 1933 בעיר סטאניסלב (Ivano-Frankivsk) שבגליציה, הרפובליקה הפולנית השנייה (כיום באוקראינה), ועלה לארץ ישראל עם משפחתו בהיותו בן 6 חודשים. בגיל 13 החל לכתוב בנושאי ספורט בעיתונות שלפני קום המדינה, ולא חדל מכך עד ימיו האחרונים.
בין השנים 1949 עד 1954 לרר עבד ככתב ספורט ב"ספורט ישראל" ו"חדשות הספורט". עבודותיו הבאות היו במעריב והארץ (1954–1960), כתיבה ועריכה במדור הספורט של ידיעות אחרונות (1962–1970) ועריכת מוסף הספורט והמוסף "סגנון" של מעריב (1970–1990).
ב-1991 פרש לגמלאות, ושנתיים מאוחר יותר נקרא לשמש בצוות ההקמה של קשת. בשנים האחרונות לחייו פרסם מאמרים בחדשות המחלקה הראשונה וכן במקור ראשון.
בין עיסוקיו האחרים: מ"מ וסגן יו"ר אגודת העיתונאים, וכן ערך והגיש יחד עם העיתונאי ישעיהו פורת את התוכנית "רדיו ספורט" בגלי צה"ל. בשנות ה-70 הוציא לאור ספרים ואלבומים בנושאי ספורט, ובין היתר על קבוצת הכדורסל מכבי תל אביב, וכן על תולדות הספורט ב-50 שנות קיומה הראשונות של ישראל.

החיים עם הסרטן

לרר נפטר ממחלת הסרטן לאחר שחי בצילה שנים רבות. אשתו הראשונה רותי נפטרה מהמחלה, וכך גם אשתו השנייה חיה צחור שנפטרה כ-20 שנה לאחר מכן. חודשיים לאחר מות אשתו השנייה נפטר גם הוא. בשנות חייו האחרונות היה פעיל באגודה למלחמה בסרטן ופרסם מאמרים רבים בגנות עישון סיגריות, אשר גרם למחלתו.

פרס משה לרר

שנה לאחר פטירתו של לרר הנהיגה אגודת העיתונאים בתל אביב ומשפחתו פרס לעיתונאי הספורט המצטיין בעיתונות הכתובה על שמו של לרר. ב-25 בדצמבר 2007 חולק הפרס לראשונה לאברהם טבק ממעריב ועוזי דן מהארץ.
פרדי סטוורס

ביוגרפיה

סטוורס נולד בקרוליינה הדרומית כנכדו של עבד לשעבר. היה עובד חווה, נשא אשה ונולדה להם בת.
ב-1917 גויס לשירות צבאי והוצב בפלוגה ג' של הגדוד הראשון בחטיבת הרגלים ה-371. חטיבה זו השתייכה לדיוויזיית הרגלים ה-93, שהייתה יחידה לאפרו-אמריקאים בלבד. חיילי יחידה זו השתתפו בקרבות בחזית המערבית ולא הועסקו רק בעבודות שירות צבאיות כפי שנפל בחלקם של חיילים רבים ממוצא אפרו-אמריקאי מאז מלחמת האזרחים האמריקאית. עם זאת, הדיוויזיה לא לחמה כיחידה מאוחדת וחטיבותיה הוכפפו ליחידות צרפתיות. חטיבתו של סטוורס הוכפפה ביוני 1918 לדיוויזיה הצרפתית ה-157 "היד האדומה", שנזקקה מאד לתגבור.
לאחר שלושה חודשים בקו החזית נשלחה החטיבה להשתתף במתקפה גדולה בחבל שמפאן שהחלה ב-28 בספטמבר 1918 ולחמה בה עד 6 באוקטובר.

הקרב בצרפת

בבוקר 28 בספטמבר 1918 נשלחה פלוגתו של סטוורס לכבוש את קוט 188 (Côte 188) - גבעה תלולה ומוגנת היטב ששכנה כארבעים קילומטר ממזרח לריימס שבצפון צרפת. מגיני הגבעה הגרמנים ירו לעבר האמריקאים אש מרגמות, מקלעים ורובים. ההתקפה התקדמה למרות זאת. אז העמידו הגרמנים פני נכנעים, קראו זאת בקול לעבר האמריקאים והניפו דגלים לבנים, וכשקרבה אליהם פלוגה ג' פתחו שוב באש. תוך דקות נפגעו רבים וכוח הפלוגה פחת למחצית. מפקד המחלקה של סטוורס נפגע וכך גם מספר מש"קים. סטוורס, שהיה מפקד כתה, נטל את הפיקוד על המחלקה המוכה.
סטוורס זחל לעבר עמדת המקלע הגרמנית הקרובה וצעק לאנשיו לבוא בעקבותיו. חיילי המחלקה הצליחו להגיע לקו השוחות הגרמני הראשון ולשתק אותו באמצעות ירי מהאגף. לאחר מכן הוביל סטוורס את ההתקפה לעבר קו השוחות הגרמני השני. במהלך ההסתערות הוא נפגע מאש מקלע אך המשיך לנוע עד שנפגע שנית. הוא פקד על חייליו להמשיך לנוע ולשתק את העמדות הגרמניות. בהשראת גבורתו המשיכו החיילים בהתקפה וטיהרו את הגבעה מהאויב. בעודם עושים זאת מת סטוורס מפצעיו. הוא נקבר בבית הקברות הצבאי האמריקאי מאז-ארגון.
במהלך המתקפה כבשה חטיבתו של סטוורס יעדים רבים, שבתה המוני גרמנים ותפסה עשרות כלי מלחמה וכמות גדולה של אספקה. במהלך תשעת ימי המערכה נפגעו 1,065 מתוך 2,384 חייליה שהשתתפו בלחימה. הצרפתים העניקו לחטיבה כולה את עיטור צלב המלחמה עם דקל וכן העניקו עיטורים אישיים ל-123 מחייליה.

הענקת עיטור מדליית הכבוד

זמן קצר לאחר מותו המליצו מפקדיו של סטוורס לעטר אותו במדליית הכבוד של הקונגרס. המלצה זו לא נבדקה. המלצה דומה ניתנה לגבי שלושה חיילים אפרו-אמריקאים נוספים, שקיבלו לבסוף את העיטור השני בחשיבותו, צלב השירות המצוין. ייתכן שהחלטות אלו כולן נבעו מגזענות, אך ייתכן גם שנבעו מהתחושה שמדליית הכבוד הוענקה עד אז לחיילים בקלות רבה מדי.
ב-1900, בהמרצת הקונגרס, ערכה מחלקת הצבא בדיקה שהביאה לגילוי מחדש של ההמלצה להענקת מדליית הכבוד לסטוורס. בעקבות זאת יצא צוות חקירה לצרפת כדי לבדוק את הנסיבות שבהן נפל בקרב. בהתבסס על ממצאיו החליטה וועדת העיטורים של הצבא כי סטוורס ראוי לעיטור. ב-24 באפריל 1991 - למעלה מ-72 שנים לאחר נפילתו בקרב - קיבלו שתי אחיותיו של סטוורס, ג'ורג'ינה פלמר ומרי בוונס, את העיטור מידי הנשיא ג'ורג' בוש האב בבית הלבן.
בית ספר יסודי בפורט בנינג שבג'ורג'יה נקרא על שמו של סטוורס, כמו גם קומפלקס מגורים לחיילים רווקים בקרוליינה הדרומית.
בעקבות הענקת העיטור לסטוורס נבדקו מחדש פעולותיהם של מספר חללים אמריקאים ממלחמת העולם השנייה שהיו מבני מיעוטים לרבות אפרו-אמריקאים, ונקבע כי הם זכאים לעיטור מדליית הכבוד. העיטורים הוענקו לקרוביהם על ידי הנשיא ביל קלינטון.
שטפן השני, דוכס בוואריה

ביוגרפיה

שטפן נולד בשנת 1319 ללודוויג הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ובאטריצ'ה משוויידניץ, בתם של בולקו הראשון, דוכס שוויידניץ וביאטריקס מברנדנבורג.
בשנת 1340 איחד אביו לודוויג הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה את דוכסות בוואריה מחדש, ותחת שלטונו שימש שטפן כמושל אלזס ושוואביה. לאחר מות אביו בשנת 1347 שלטו שטפן ואחיו בכל הנחלה במשותף, ובשנת 1349 חולקה בחוזה לנדסברגר דוכסות בוואריה מחדש בין האחים, לבוואריה העליונה ובוואריה התחתונה. בשנת 1353 חולקה בוואריה התחתונה בחוזה רגנסבורג לדוכסות בוואריה-לנדסהוט שבה שלט שטפן, ולדוכסות בוואריה-שטראובינג שבה שלטו במשותף אלברכט הראשון, דוכס בוואריה ווילהלם הראשון, דוכס בוואריה.
בשנת 1354 אישר קרל הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה את שלטון בית ויטלסבאך ושטפן ליווה אותו במסעו לאיטליה, אולם בשנת 1356 הסתכסך עמו, לאחר שבבולת הזהב קבל אחיו לודוויג השישי, דוכס בוואריה ומרקיז ברנדנבורג תואר נסיך בוחר, ואילו שטפן לא קיבל שום מעמד בתהליך הבחירות.
בשנת 1363 מת אחיינו מיינהארד השלישי, רוזן גוריציה-טירול, בנו של אחיו הבכור לודוויג החמישי, דוכס בוואריה, ובעקבות כך ירש שטפן את דוכסות בוואריה העליונה ופלש לטירול, על מנת לחזק את כוחו מול רודולף הרביעי, דוכס אוסטריה. בשנת 1369 נחתם שלום שרדינג בין השניים, ובו מסר שטפן את טירול לבית הבסבורג בתמורה לפיצוי כספי גבוה מאוד. בעקבות המלחמה שבה התנגד לו אחיו לודוויג השישי, דוכס בוואריה, איבד בית ויטלסבאך בסופו של דבר את שלטונו במרקיזות ברנדנבורג.
ב-13 במאי 1375 מת שטפן, ובניו שטפן השלישי, דוכס בוואריה, פרידריך, דוכס בוואריה ויוהאן השני, דוכס בוואריה ירשו בשותפות את דוכסות בוואריה-לנדסהוט, אותה חילקו ביניהם בשנת 1392.
אלברטו אקווילני

קריירה

אקווילני החל את קריירת הכדורגל שלו במחלקת הנוער של המועדון המקומי א.ס. רומא. לקראת סיום עונת 2002/2003, בגיל 18, ערך אקווילני את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של רומא בסרייה א', תחת המאמן פאביו קאפלו. בעונה שלאחר מכן, 2003/2004, הושאל אקווילני לקבוצת טרייסטה מהסרייה ב' על מנת לצבור ניסיון. הוא פתח בקביעות בהרכבה של טרייסטה, והבקיע במדיה ארבעה שערים ב-41 משחקים. בעונת 2004/2005 חזר אקווילני לרומא, והפך לשחקן קבוע בהרכב הקבוצה. במהלך העונה שלאחר מכן כבש אקווילני לראשונה במדי הקבוצה הבוגרת של רומא, וסיים את העונה עם שלושה שערי ליגה ושישה שערים בכל המסגרות. אחד מהשערים היה בניצחון על לאציו בפברואר 2006, ששבר את שיא הניצחונות הרצופים בסרייה א'.
בעונת 2006/2007 הפך אקווילני לאחד מהשחקנים המובילים ברומא. הוא שיחק בעונה זו לראשונה בקריירה שלו בליגת האלופות. עם זאת, הוא סבל מפציעה קשה במהלך העונה, שמנעה ממנו לשחק במשך מספר חודשים. הוא חזר לשחק במאי 2007, וזכה עם הקבוצה בסיום העונה בגביע האיטלקי, שהיה התואר הראשון בקריירה שלו. הוא הספיק להבקיע בעונה זו שלושה שערים בכל המסגרות.
אקווילני פתח היטב את עונת 2007/2008, אך נפצע פעם נוספת באוקטובר 2007 וחזר לשחק בינואר 2008. הוא סיים את העונה עם ארבעה שערים, וזכה עם קבוצתו בפעם השנייה ברציפות בגביע האיטלקי. בעונת 2008/2009 הוא סבל ממספר פציעות ושיחק רק ב-14 משחקי ליגה. בסיום העונה האריך את חוזהו ברומא עד לשנת 2013.
באוגוסט 2009 חתם אקווילני ל-5 שנים בקבוצת ליברפול האנגלית, תמורת 17.2 מיליון לירות שטרלינג. הוא יועד להחליף את צ'אבי אלונסו, שעזב זמן קצר קודם לכן לריאל מדריד. ברם, אקווילני לא הפגין רמת משחק גבוהה ובאוגוסט 2010 הושאל ליובנטוס. עונה לאחר מכן הושאל לשנה למילאן. בסוף תקופת השאלה זו, נמכר אקווילני לפיורנטינה תמורת 7 מיליון אירו.
ב-6 באוגוסט 2015 חתם לשלוש שנים בספורטינג ליסבון הפורטוגזית.
ב-26 באוגוסט 2016 חתם אקווילני בפסקארה. לאחר כחצי עונה, ב-3 בינואר 2017, הושאל עד לתום העונה לססואולו. ב-25 באוגוסט 2017 חתם אקווילני לשנתיים בלאס פאלמס.

נבחרת לאומית

אקווילני היה חבר בכל הנבחרות הצעירות השונות של איטליה. הוא השתתף באליפות אירופה עד גיל 16 ב-2001, ובאליפות אירופה עד גיל 19 ב-2003 שבה הבקיע שער אחד. בשנת 2004 הוא החל לשחק בנבחרת הצעירה של איטליה. באליפות אירופה עד גיל 21 לשנת 2007 שנערכה בהולנד הבקיע אקווילני שני שערים, וסייע לנבחרתו לסיים במקום החמישי ולהעפיל לאולימפיאדת בייג'ינג. הוא אף נבחר להרכב המצטיינים של הטורניר.
אקווילני שיחק לראשונה במדי הנבחרת הבוגרת של איטליה בנובמבר 2006. הוא העפיל עם הנבחרת ליורו 2008, ונכלל בסגל גם בטורניר עצמו. במהלך הטורניר הוא נכנס כמחליף במשחק השלישי של שלב הבתים מול צרפת, ופתח בהרכב במשחק רבע הגמר מול ספרד, בעקבות השעייתם של אנדראה פירלו וג'נארו גאטוזו. איטליה הפסידה במשחק בדו-קרב בעיטות עונשין והודחה מהטורניר.
באוקטובר 2008 הבקיע אקווילני את שני שעריו הראשונים במדי הנבחרת הבוגרת, במשחק מול נבחרת מונטנגרו במסגרת מוקדמות מונדיאל 2010.
Top

היסטוריה

הגרסה הראשונה של top נכתבה על ידי ויליאם לפברה בתחילת שנת 1984.
top נכתבה בהשראת פקודת VMS המציגה את חמשת התהליכים העסוקים ביותר במערכת, יחד עם צריכת המעבד שלהם.
בתחילה, top תמכה במערכת אחת בלבד, VAX המריצה את מערכת ההפעלה BSD‏ 4.1. הגרסה השנייה של top, יצאה בשנת 1986, והייתה יעילה יותר מקודמתה.

חלופות

הפקודה ps, הנכללת ביוניקס ובמערכות הפעלה דמויות יוניקס, מציגה נתונים דומים לאלו של top, אך מדפיסה למסך פלט יחיד ואיננה מעדכנת אותו. 
בסולאריס קיימת תוכנה דומה ל-top בשם prstat. ב-MS-DOS קיימת הפקודה tasklist, ובמערכת ההפעלה Microsoft Windows קיים מנהל המשימות (Task Manager). במערכות IBM AIX הפקודה המקבילה ל-top נקראת בשם topas, והיא מציגה רשימה מתעדכנת של התהליכים הרצים כרגע.
htop היא תוכנה הנכתבה כאלטרנטיבה ל-top למערכות לינוקס. כמו top, היא מציגה את התהליכים הרצים במערכת, אך מספקת ממשק אינטראקטיבי וצבעוני, מציגה מידע רב יותר על תהליכים, ומגיבה ללחיצות עכבר.
דורון סולומונס

ביוגרפיה

דורון סולומונס נולד בלונדון שבאנגליה. הוא למד משנת במדרשה לאמנות ברמת השרון בין השנים 1991 ו-1994. משנת 1994 ועד לשנת 2016 עבד כעורך וידאו בחברת החדשות. הוא ניזון מהתכנים שסובבים אותו, החדשות מהוות השראה ליצירותיו וניתן לראות זאת ביצירות כדוגמת "הערב בחדשות" (2006) בה מופיעים גדי סוקניק ויונית לוי בשתיקה מביכה שקשה עבור הצופים. העבודה נוצרה בעקבות שיתוף פעולה עם מקום העבודה של סולומונס. והיא המשך ליצירתו "שתיקותיי המקובצות" (1996) בה במשך 4 דקות מוצגים חומרי גלם של קטעי וידאו שנחתכו מהשידור העוסקים ברגעי הביניים בהם המרואיינים שותקים, נבוכים ולוקחים אוויר לפני שהם מתחילים לדבר ובעצם נחשפים ברגע אינטימי.
סולומונס היה מורה לאמנות בבית הספר לאמנות קלישר בתל אביב ובמדרשה לאמנות ברמת השרון,
סולומונס השתתף בתערוכות יחיד במוזיאון הרצליה, מוזיאון תל אביב, מוזיאון חיפה לאמנות, ומוזיאון אין פלנדר פלידס בבלגיה. ובתערוכות קבוצתיות רבות ברחבי העולם.
סולומונס הקים יחד עם סרג'יו אדלשטיין את ארכיון הווידאו ארט בסינמטק תל אביב.
בשנת 2001 יצר את העבודה "איוונטר" בה במהלך 4 דקות הוא מבצע ספירת מלאי של כל רכושו בעולם. מרכוש פיזי ועד לאשתו וילדיו. כרשימת מכולת נטולת סדר היררכי.
בשנת 2008 סולומונס יצר את עבודת הווידאו "הורה" בה מופיעים מאות רוקדי הורה ומסביבם חפצים נשברים. במהלך הווידאו ישנים סולומונס ואשתו במיטתם וביניהם ראש הממשלה דאז אהוד אולמרט.
באותה השנה סולומונס יצר את "לילה טוב" בה הוא אב המספר לבנו הקטן סיפור לפני השינה והוא נרדם במהלך הקריאה. הילד אט אט מכסה את אביו בדובי הפרווה שלו, עד שהאב נקבר תחתם. אז הילד נכנס למיטה ומקריא לעצמו סיפור ונשכב לישון לצד האב הקבור. 
משנת 2017 מנהל את מחלקת עריכת הווידאו של תאגיד השידור הישראלי.
מתגורר ברמת גן יחד עם אשתו, האמנית דינה שנהב, ושלושת ילדיהם.
Halo (שיר)

וידאו קליפ

הקליפ הופיע בבכורה בלעדית ב-iTunes Store, יחד עם הקליפ אשר צולם עבור השיר "Diva" ב-23 בדצמבר 2008. 
פיליפ אנדלמן בים את הקליפ שצולם בסוף נובמבר של אותה השנה. הקליפ כלל את השחקן מייקל אילי אשר גילם את אינטרס האהבה של נואלס. על פי אילי, הוא עבד עם נואלס כי "פעם הוא שמע את השיר, והוא פשוט היה צריך לעשות את זה." והוסיף: "זו הייתה הפעם השנייה בה בקשו ממני להצטלם לקליפ של ביונסה. הפעם הראשונה הייתה לשיר "Irreplaceable", שבו הזמרת מסבירה שאהובה אכן ניתן להחלפה, אבל לא רציתי לעשות את זה. אז אמרתי לה (לביונסה): "תתקשרי אלי כאשר את צריכה את תפקיד הגיבור."
הסרטון מתחיל כאשר נואלס עומדת מול קיר מואר באור, אשר עובר דרך החלון. כפי שהווידאו מתקדם, הסצנות משתנות בחלקים שונים של הבית. באחת הסצינות, נואלס רוקדת לכוריאוגרפיה בבגד גוף, בעוד שאהובה מביט בה דרך המרפסת. בתקופת השיא, נואלס מצולמת תת-ימית, ונעה באיטיות כלפי מעלה כאשר היא לבושה בבגדים לבנים. כאשר הפזמון מתחיל, נואלס פוקחת את עיניה. הסצנה האחרונה היא כאשר נואלס שוכבת מעל אילי, ורק פניהם נראים לעין. נואלס תיארה את הקליפ "מאוד אינטימי, רומנטי והבית בו הם צילמו הוא יפה."
הסיוט החדש של וס קרייבן

תקציר העלילה

סרט זה שונה במהותו מסרטי הסדרה האחרים, ונעשה למרות ההכרזה על מותו הסופי והמוחלט של פרדי בסרט הקודם (דבר שמתאפשר עקב שינוי הממד בו מתרחש הסרט). הבמאי וס קרייבן, שביים את הסרט הראשון, חוזר לביים בפעם השנייה סרט בסדרה. השחקנית הת'ר לנגנקמפ (ננסי תומפסון) חוזרת לגלם את תפקיד עצמה, וכך גם רוברט אנגלונד, המגלם את פרדי האימתני. עלילת סרט זה סוגרת את כל המעגלים שנותרו פתוחים בסרטים הקודמים.
עשר שנים לאחר שסיוט ברחוב אלם נהפך לאחד מהסרטים המפחידים ביותר, לבמאי וס קרייבן יש סיוטים והוא נעזר בהם כדי לכתוב תסריט לסרט השביעי בסדרת סיוט ברחוב אלם. הוא שואל את הת'ר (השחקנית שגילמה את דמותה של ננסי) אם היא מוכנה לחזור לסרט בפעם האחרונה. הת'ר היא אישה נשואה ומאושרת עם ילד. אך לאחרונה, היא מקבלת שיחות טלפון מאוד מוזרות מבחור שחושב שהוא הדמות המרכזית בסיוט ברחוב אלם, פרדי קרוגר. כשבנה, דילן, מתחיל להתנהג מוזר ובעלה נרצח בתאונת דרכים היא מבינה שפרדי אמיתי ומנסה להגיע אליה ואל בנה דילן. היא פוחדת אבל היא תעשה הכל כדי להגן על בנה, אפילו אם זה אומר להילחם בדמות שמופיעה אך ורק בסיוטים שלה.

ביקורות ותגובות

הסרט קיבל ביקורות חיוביות באופן כללי ולציון 79% באתר ריכוז הביקורות Rotten Tomatoes, מתוך 33 ביקורות.