פוסטמודרניזם

פוסטמודרניזם הוא מונח מקובל בקרב חוקרים והוגים רבים לציון מערך רעיונות או הגות המתאפיינת בתגובה, ואף דחייה, לתקופה המודרנית ולערכיה, ולמודרניזם. הרעיון הפוסטמודרני כולל בתוכו הנחה או אמירה על תקופה היסטורית חדשה, הבאה לאחר המודרניות (נקרא לעיתים "פוסטמודרניות", "התקופה הפוסטמודרנית" או "העידן הפוסטמודרני"); תפיסה תאורטית חדשה, או שיח חברתי חדש של העולם החברתי (נקרא לעיתים "שיח פוסטמודרני"); ומוצרי תרבות ומוצרי צריכה חדשים (נקרא לעיתים "פוסטמודרניזם"). אולם הפוסטמודרניזם אינו יריעה אחת. יש שוני רב בין ההוגים הפוסטמודרניים. כמו כן, הרעיון הפוסטמודרני אינו מייצג תאוריה שלמה ומהודקת, כי אם מכלול רעיונות, הקשורים למסגרת שיח כללית מאוד בתחומי דעת שונים במדעי החברה ובמדעי הרוח.
הרעיונות הפוסטמודרניים ספגו התנגדויות רבות באקדמיה ובשיח הציבורי, אך מאז שנות ה-80 של המאה ה-20 זוכה הרעיון הפוסטמודרני להכרה הולכת וגוברת, בעיקר באקדמיה].

הגדרת התקופה

אין הסכמה בנוגע להגדרת התקופה הפוסטמודרנית על ציר הזמן. המושג מופיע בצורה ברורה ומודעת לעצמה בספרו של ליוטר "המצב הפוסטמודרני" (1980). יש הרואים בעמנואל קאנט את ראשון הפוסטמודרניסטים, ויש הרואים בפרידריך ניטשה את הפוסטמודרניסט הראשון. ניטשה ראה במדע, כבר בסוף המאה ה-19, סוג של פעילות פרימיטיבית שלא שונה במהותה ממנהגי המאגיה והדת. לטענתו, החברה הרגה את האל, אך היא לא נפטרה ממנו, אלא הפנימה את האל. יש בכך ביקורת כלפי החשיבה המודרנית, ומכאן מיקומו כמבשר הפוסטמודרניזם. אחריו באו הוסרל והיידגר בראשית המאה ה-20 עם הפילוסופיה הפנומנולוגית, ודה סוסיר ולודוויג ויטגנשטיין עם הפילוסופיה של השפה. אלו, אף על פי שהיו מודרניסטים בחשיבתם - יצרו את הבסיס לתפיסה הפוסטמודרנית. בשנות השישים והשבעים של המאה ה-20 תרמו לשיח הפוסטמודרני פילוסופים פוסט-סטרוקטורליסטים כמו מישל פוקו, עמנואל לוינס, ז'אק דרידה ותאורטיקנים של התקשורת כמו מרשל מקלוהן. בין ההוגים הפוסטמודרניסטים החשובים ניתן למנות את ז'אן פרנסואה ליוטר, ז'אן בודריאר, ז'יל דלז ופליקס גואטרי. גם ההוגה וחוקר הספרות הנאו-מרקסיסטי, פרדריק ג'יימסון, עוסק רבות בפילוסופיה פוסטמודרנית, אם כי מנקודת מבט ביקורתית.

השיח הפוסטמודרני

עיקר הביקורת של התאוריה הפוסטמודרנית מול החשיבה המודרנית היא על מערך הנחות כמעט אקסיומטיות של המודרנה, כפי שמקובל לתפוס אותה. הפוסטמודרנה מבקשת לערער על הנחות היסוד המודרניסטיות בדבר הבסיס האוניברסלי, הרציונלי והא-היסטורי של החברה האנושית. החשיבה הפוסטמודרנית נוטה לתפיסה רלטיוויסטית, אי-רציונלית וניהיליסטית של המציאות האנושית. היא מעלה על נס את עקרון ריבוי הקולות ודוחה מטא-נראטיבים.

ביקורת הקידמה

השיח הפוסטמודרני מבקר את רעיון הקידמה המערבית ודוחה את המוסכמה המודרנית לפיה האנושות בהכרח מתקדמת בכל המובנים (הטכנולוגיים כמו גם המוסריים). לאחר אירועי המאה ה-20 ובראשם השואה ומלחמות העולם, שבוצעו בשם "רציונליות" ו"מדעיות", טוענים הפוסטמודרניים כי יש להתייחס למושגים אלה בחשדנות. החשיבה הפוסטמודרנית מבקרת בצורה רדיקלית את פרויקט עידן הנאורות ואת המטאפיזיקה, שכוללת באופן ספציפי טקסטים מכוננים של פילוסופים כאפלטון, רוסו והוסרל, אך גם טקסטים מסוג אחר, כולל ספרות. הדקונסטרוקציה המזוהה עם החשיבה הפוסט-מודרנית, מבקשת לחשוף את מבני הכח הקיימים בתוך הידע ומזהה במסורת הפילוסופיה המערבית "מטאפיזיקה של נוכחות" (הידועה גם כ"לוגוצנטריות"), שמאמינה כי השפה-מחשבה (ה"לוגוס") היא בעלת זכות יתר, אידיאלית, וישות נוכחת, שממנה נובעים כל שיח ומשמעות. בפועל, רוב ההוגים המרכזיים הנמנים עם הזרם הפוסט מודרני, ביקרו אמנם את הנאורות והמודרנה, אך הודו כי לא ניתן לעשות זאת אלא מתוך ועל גבי ההבנות שיצרה המודרנה. בדרך זו, טוען למשל מישל פוקו, הפוסט-מודרניזם הוא הפניית הביקורת שכוננה את המודרניזם כלפי המודרניות עצמה. בכך, נבדלת הביקורת הפוסט-מודרנית מביקורת מוקדמת יותר של המודרניזם דוגמת זו הרומנטית (למשל בעבודתו המוקדמת של ניטשה) המבקשת לחזור לאידיליה פרה-מודרנית.

ההתנערות מסיפורי העל

אחת מהשלכות המושג "קץ האידאולוגיה" היא התנערות ההוגים הפוסטמודרניים מסיפורי העל. השיח הפוסטמודרני מצביע על כך שהמודרנה ביקשה למצוא הסברים כוללניים לכאוס הסובב אותנו. תפיסה זו הביאה הוגים רבים לייצר תאוריות על או פרדיגמות באמצעותן אפשר להבין את המציאות. הפוסטמודרניסטים דוחים את הניסיון הזה ומביעים חוסר אמון בסיפורי העל (מטא-נרטיבים) של המודרניסטים. הגישה הפוסטמודרנית רואה את ריבוי הקולות, את הרב-גוניות ואת הסתירות שבמציאות האנושית. בשל כך היא מנסה להימנע מהכפפה אדנותית וכוחנית של תאוריות מסוימות על חברות אחרות, חלשות יותר, באצטלת טענות נוסח קאנט בדבר האנושיות האוניברסלית הכוללת כל אדם באשר הוא אדם. מכאן, הפוסטמודרניזם מוותר על מבט פאן-אנושי ומעדיף פתרון מקומי ויחסי נטול יומרות מסוכנות להצלת העולם.

ההתנערות מהאמת המוחלטת

החשיבה הפוסטמודרנית מתנערת מן האמת המוחלטת. הרעיון הרלטיוויסטי מצוי בהשקפה שהפילוסופיה איננה משקפת דבר הקיים במציאות ושהשפה מייצרת את המציאות ולא להפך (למשל, "משחקי שפה" על פי ליוטאר בהשראת ויטגנשטיין). משמעות האמת היחסית היא שאין כל נקודת שיפוט תקיפה אפריורית, ולכן אין בסיס לאדם לשאוף לכך שהאמת בה הוא מאמין, תהיה תקיפה בצורה כלשהי על אדם אחר. רעיון זה טוען כי על כל אדם למצוא מכלול אמונות התקפות אך ורק לדידו, וכי לא ניתן להשליך כלל מוסרי כלשהו על פרט אחר.

פלורליזם וריבוי קולות

התפתחות רעיון האמת היחסית ליווה את שקיעת האימפריאליזם ואת הכניסה לעידן הפוסט-קולוניאליסטי. עידן זה לווה במאבקי עצמאות רבים, בכל רחבי העולם, והתקוממות כנגד ההגמוניה המערבית הפאטרנליסטית. התפיסה כי האדם הלבן הביא למלחמות שמד דווקא "בגלל" עליונותו הטכנולוגית והארגונית, בשילוב עם הזדהות עם העמים הכבושים לאור ערכים ליברליים שונים, הביאו לכך שהחשיבה האימפריאליסטית והשימוש בכוח שלה נתפסה כשגויה מיסודה. את השגיאה שבאימפריאליזם, מצא האדם המערבי בכך שהנטייה לשוביניזם מערבי או ארופצנטריות, כלומר - העדפת התרבות של המערב על פני תרבויות אחרות - נובע מתפיסת-עולם מוטעית. תהליך זה הוביל לרעיון האמת היחסית, כתחליף לרעיון בדבר העליונות המערבית. כך שכערך-על, המקיים את אורח המחשבה הפוסטמודרני, הוצב ערך הסובלנות והפלורליזם. הסובלנות ביטאה את השאיפה של האדם הפוסטמודרני ליצור חברה בה תימנע כל אפשרות של מאבק על בסיס של מימוש האמת היחסית.
דפוס מחשבה זה הוא תאורטי בלבד, שכן בפועל, העימותים בין בני האדם לא חדלו. מה גם שהוא פרדוקסלי משום שהסובלניים, בסופו של דבר, נלחמים בפאנאטים. עם זאת, דפוס מחשבה זה מבטא את קוד המחשבה הכללי של הרוח הפוסטמודרנית.

מות הסובייקט

סוגיית עליית הסובייקט המודרני מצויה בבסיס הביקורת הפוסט מודרנית, וקיבלה ביטוי מרכזי הן בחקירתו של מישל פוקו על המצאת הסובייקט, ועל כמיהתו להעלמותו של מושג זה, והן בכתיבתו של רולאן בארת על מות המחבר, כאשר הוא מבקש להתייחס לטקסט ללא קשר ישיר לאדם שחיבר אותו. עיקר הטענה בדבר מות המחבר מתמצה במשפט הבא: לא האדם כותב טקסטים, אלא טקסטים כותבים את האדם. במילים אחרות, לא האדם המציא את השפה אלא השפה יוצרת אותנו ומעצבת את החוויה שלנו, אנו משועבדים לשפה - היא כותבת אותנו.

דחיית הרצף ההיסטורי

החשיבה הפוסטמודרנית דוחה את הרעיון המודרני בדבר תהליך היסטורי רציף כוללני ורציונלי, מגמה היסטורית אחת או תאוריה כוללנית המשתמשת בשפה של סיבה ותוצאה. פוסטמודרניסטים רבים טוענים שבידנו טקסטים על העבר, וכל מה שנותר לעשות זה להפיק טקסטים נוספים על אותם טקסטים. התוצאה היא ערבוב של רעיונות מבלי אפשרות להגיע לאמת היסטורית. אחד העוגנים המרכזיים לחשיבה זו הוא רעיון הדקונסטרוקציה, שתואר לראשונה על ידי ז'אק דרידה.

החברה והתרבות הפוסטמודרנית

הוגים פוסטמודרניים מתארים את החברה הפוסטמודרנית ובדרך כלל (פרדריק ג'יימסון, למשל, יוצא דופן) מציירים מציאות קודרת ונטולת תקווה.

תרבות שטחית ונטולת רגשות

הוגים פוסטמודרניים רבים מתארים את החברה הפוסטמודרנית כשטחית, נעדרת עומק ונטולת רגשות. דוגמאות לכך ניתן לראות בתרבות הפוסטמודרנית, לדוגמה, מרילין מונרו של אנדי וורהול, שאינו מבטא רגש אמיתי, אבל בפועל מחייבים אותה, מכיוון שלשיטתם, אין אמת אחת אובייקטיבית.

החברה הפוסט מודרנית אטומה ומנוכרת

הלכידות החברתית של החברה המסורתית שהתפוררה בחברה המודרנית, ממשיכה להתפורר ביתר שאת בחברה הפוסטמודרנית. המוסר החברתי הוא מוסר המופנם מערכי כלכלת השוק הקפיטליסטי-מודרני. תהליכי ההפרטה ואווירת ההפרטה המאפיינת את התרבות הפוסטמודרנית, הביאו לאימוץ תפיסה אינדיבידואליסטית קיצונית, המבטלת את הצורך בסולידריות חברתית, ומעמידה את האדם כפרט אנוכי המתייחס לטובתו האישית בלבד.

תקשורת

אחד הנושאים העיקריים בחקר העולם הפוסטמודרני הוא ביקורת על התרבות המערבית. על ציר אחד, תרבות הצריכה הביאה ליצירה של קשת מוצרים רחבה אל הבית הסטנדרטי. על ציר שני, החברה הפוסטמודרנית מאופיינת בטכנולוגיות תקשורתיות עשירות בעלות תפוצה רחבה, ושוק תקשורתי הולך וגדל.

פרסום ומיתוג

המפגש בין שני הצירים, תרבות הצריכה והתפתחות התקשורת, יצר את עולם הפרסום והמיתוג, כתופעה חסרת תקדים. בהשוואה לכלכלה של העידן המודרני, בעידן הפוסטמודרני משקל רב ביותר לפרסום ולמיתוג ובתאגידים הגדולים (קוקה קולה, נייקי ועוד), עיקר התשומות הושקעו במיתוג, ולא בייצור עצמו.
תופעה זו יצרה, כתוצר לוואי של מנגנוני השווקים, עומס רב של מידע פרסומי, בעיקר בדמות סיסמאות קליטות ותמונות המושכות את העין. מלבד העומס הרב, הפך עולם הפרסום גורמים רבים, כגון רשויות השידור, עולם הספורט, חנויות, עיתונות, מוסדות ציבוריים ועוד, לתלויים בתקציבים הזורמים מהפרסום.
גורם זה, בשילוב עם תחרותיות הולכת וגוברת בשוק תקשורתי גדל, יצרו את הצורך בפופולריות מידית, בכל מחיר אפשרי.
ירידת משקלה של המדינה וחוסר היכולת התודעתית של הפרט להשפיע על החברה, הפכו תהליכים אלו לבלתי מבוקרים על ידי מרבית הפרטים.

בידור ופופולריות

מבחינת השוק התקשורתי, נוצרה תרבות אמנותית המתבססת על פופולריות וסיפוק מיידי, שהפכה למדד העיקרי להצלחתן של יצירות ותוכניות. הדוגמה המובהקת ביותר הנה תעשיית הקולנוע של הוליווד, אשר מהווה סמל לקולנוע פופולרי במכוון. תחומים נוספים הנם מוזיקה פופולרית, תוכניות טלוויזיה אופנתיות, ועוד.
תופעה זו, שעיקרה התפתחות מואצת של עולם הבידור, הביאה ליצירה של עולם מושגים אוטונומי המבוסס על גיבורי תרבות ופולחני תרבות, הלקוחים מעולם הקולנוע, האופנה וכו', על חשבון גיבורים לאומיים, יצירות מופת קלאסיות וכו'.
ערכי התרבות החדשה שנוצרה מבוססים על עולם הזוהר והפרסום, כשמודל הגיבור בו הושתת על שחקן קולנוע, זמר, להקה וכו', בעלי פרסום עולמי ועושר. במיוחד בלט העולם ההוליוודי, שסימל את עולם הפרסום הנוצץ.
מלבד האמנות, מקובל להאמין כי גם העיתונות, הכתובה והמשודרת, הפכה את שאיפתה לסיפוק מיידי של צורך בבידור, ושמה את הפופולריות בראש סדר העדיפויות.
גם עבור העיתונות, נוצר עולם מושגים מלאכותי, המבוסס על תקשורת סלקטיבית המעוניינת בסיפוק מיידי של סקרנות הצרכנים.
כך, לדוגמה, עימותים ממושכים בין עמים (רואנדה, סרביה, אלבניה ועוד), אינם מוזכרים כלל מלבד קטעי תוקפנות ממוקדים שזכו לסקירה תקשורתית נרחבת למשך זמן קצר ובלא העמקה.
דוגמה נוספת הנה החלפת עימותים פוליטיים בין זרמים אידאולוגיים של שמאל וימין, לעימות אישי בין מועמדים ראשיים, שאופיים האישי הפך למגדיר העיקרי של שיקולי ההצבעה.
תרבות הצריכה, בשילוב עם התפתחות התקשורת, הפרסום והמיתוג, הפכו את עיצוב התרבות לנובע מצורכי פופולריות של ארגונים כלכליים. השליטה התרבותית למטרות רווח של עולם התקשורת, המיתוג והצריכה, הפכה את האוכלוסייה למושא פסיבי לעיצוב נפשי מתמיד, בעיקר באופן לא-מודע. נוצרו תהליכים שונים של פגיעה נפשית בצרכן התרבות המשובשת, במובן הפשוט של העמסת המוח האנושי במגוון מניפולציות ומצבים בלתי אפשריים מבחינה קוגניטיבית. תהליכים אלו זכו לשם זיהום נפשי, על משקל זיהום הסביבה שנוצר על ידי מפעלים כתוצר לוואי של פעילותם. זיהום נפשי כולל, בין היתר, רעש, הפצצת מסרים, הגברת העוצמה והתדירות של הפחד והמין בתקשורת, שטיפת מוח בלתי-מודעת (במובנה הגס), עליית סף הרגש, עומס מידע תלוש מהמציאות ועוד. (ראו: שיבוש תרבות).

ירידת משקל המדינה

כחלק מהגישה על פיה לא ניתן להשליך על אדם אחר אמת יחסית, יחס הפרט למשטר השתנה באופן מהותי מהתקופה המודרנית.
העידן הפוסטמודרני מאופיין בכך שעם "קץ האידאולוגיה", ירד משקלה של החשיבה המדינית בחייו ומחשבתו של הפרט. תהליך זה, הקשור בהיווצרות חברת ההמון ו"העידן החדש", ו"בום ההפרטה", הביא לכך שאדם מבקש פתרונות אינדיבידואליים למצבו, על ידי מציאת חיבור מתאים לאורח חיים שהוא מעוניין בו, לאור האמת היחסית שעליו לגבש.
אינדיבידואליזם זה ניכר את האדם הפוסטמודרני ולאו דווקא הבורגני, מההתרחשות המדינית כקובעת את עולמו. ההתעניינות בעשייה פוליטית פחתה ובמקרים רבים צומצמה להשתתפות בבחירות בלבד. ירידה זו במודעות ובעשייה, מהווה חלק בלתי נפרד מרעיון האמת היחסית ופיתוח מודעות אישית שאינה תלויה בכלכלה, בחברה וכו'.
כחלק מהתהליך זה, משקל הצריכה במגזר הפרטי עלתה ביחס לתלות במגזר הציבורי, גורם שחידד את הניתוק מהמדינה כביטוי לעיצוב עולמו של האדם.
בניגוד לליברליזם המודרני, אשר התבסס על מעורבות של האזרח בחיי המדינה, על מנת לשמור על ניהולה התקין ועל זכויות הפרט, הגישה הפוסטמודרנית אינה מייחסת למדינה חשיבות רבה ומעמידה את עיקר מאבק חייו של הפרט מול עצמו.

ביקורת על הפוסטמודרניזם

הפוסטמודרניזם עומד בפני ביקורת חריפה הן במישור הפילוסופי-מדעי והן במישור המוסרי-ערכי.

ההגות היהודית לנוכח הפוסטמודרניזם

התנועה הפוסטמודרנית, ככלל, לא מאמינה באמת אובייקטיבית, ולא תומכת באידיאלים גדולים ומטא - נרטיבים, דבר שלכאורה מעמיד אותה במצב של ניגוד ליהדות, שהיא במבט ראשוני בעלת מערכת אמיתות מסודרת.
עם זאת, באופן כללי התגובות בקרב היהדות כלפי הפוסטמודרניזם משתנה בהתאם לזרמים ולתת-זרמים בעולם היהודי, ונעות מדחייה מוחלטת בדרך כלל ועד קבלה מלאה.
אחד המיצגים הבולטים של קבלה מסוימת של הפוסטמודרניזם, הוא הרב שג"ר, בספריו "כלים שבורים" ו"לוחות ושברי לוחות".

דילמות ומשברים במערכת החינוך הפוסט-מודרנית

בדומה למערכת המשפחתית, גם המערכת החינוכית-הפורמלית חווה דילמות ומשברים בעידן הפוסט-מודרני הנוכחי. המערכת, שהייתה בעבר מאד נוקשה וסמכותית, איבדה את דרכה כי דרכי ההוראה והחוקים שהתאימו לפני כ-50 שנה אינם מתאימים עוד, וגם האלטרנטיבות החינוכיות שהנהיגה המערכת בעשורים האחרונים לא הניבו פירות. כפי שההורות בתקופה זו מאופיינת בקשיים ובחיפוש דרך, כך גם מערכת החינוך. קיימת תחושת תסכול והחמצה הן בקרב המחנכים והן בקרב התלמידים וההורים (יוסיפון ושמידע, 2006).