יוליוס וגנר-יאורג

ילדות וצעירות

נולד בשנת 1857 בשם יוליוס וגנר  ביישוב ולס באוסטריה העילית כאחד מארבעת ילדיהם של אדולף יוהאן וגנר ושל לודוביקה יאורניג רנצוני.
שם המשפחה שונה לוגנר פון יאורג  בשנת 1883 כשהעניק קיסר אוסטרו-הונגריה לאביו את תואר האצולה "אביר פון יאורג"
מאז היה שמו יוליוס וגנר אביר פון יאורג עד להתפרקות האימפריה בשנת 1918 וביטול תארי האצולה. בהמשך התקצר שם המשפחה ל-"ווגנר-יאורג". האם נפטרה כשבנה יוליוס היה עדיין ילד.
אחרי לימודים יסודיים למד וגנר פון יאורג ב"גימנסיה הסקוטית" (Schottengymnasium)  בווינה ואחר כך בשנים 1880-1874 בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת  וינה . כסטודנט היה וגנר פון יאורג תלמידו של סלומון שטריקר במכון לפתולוגיה כללית וניסויית, בה התוודע למחקרים על חיות מעבדה. בשנת 1880 סיים את עבודת הדוקטורט שלו ברפואה בנושא "המקור והתפקוד של הלב הטכיקרדי". במכון  של שטריקר  הכיר וגנר יאורג גם את זיגמונד פרויד והשניים נשארו  ביחסי ידידות. בשנת 1882 עזב את המכון.

המשך קריירה הרפואית

אחרי שלמשך זמן קצר עבד במחלקה לרפואה פנימית של במברגר, בשנים 1887-1883 עבד בקליניקה הפסיכיאטרית של מקסימיליאן ליידסדורף, אף על פי שהתמחותו המקורית לא הייתה בפתולוגיה של מערכת העצבים ולא חשב קודם לכן לעבוד בתחום רפואת הנפש.  ב-1885 עבר בחינת  הסמכה להוראה  (venia legendi)  ונתבקש להרצות על הפתולוגיה של מערכת העצבים, החל משנת 1888 גם עם התיחסות למחלות הפסיכיאטריות. כשחלה מנהל הקליניקה, ליידסדורף בשנת 1887, התמנה וגנר פון יאורג במקומו. בסופו של דבר ב-1889 ירש מריכרד  פון קראפט-אבינג את ניהול הקליניקה הנאורו-פסיכיאטרית של אוניברסיטת גראץ. שם התחיל מחקרים על הקשר בין הזפקת,  לפיגור שכלי וליוד. בעצתו לימים, בשנת 1923, התחילה הממשלה האוסטרית  להתחילה לספק  מלח עם תוספת יוד באזורים הנגועים בזקפת . בשנית 1893-1892 ניהל וגנר פון יאורג את "מוסד למשוגעים" (Landesirrenanstalt)  אאצ שטיינהוף.  ב-1893 התמנה לפרופסור שלא מן המניין לפסיכיאטריה ולנוירולוגיה ולמנהל  הקליניקה לפסיכיאטריה ולמחלות עצבים בווינה במקומו של תאודור מיינרט. עם עוזריו באותה תקופה נמנה קונסטנטין פון אקונומו.
כעבור שנתיים ב1902 עבר וגנר פון יאורג לקליניה הפסיכיאטרית של בית החולים הכללי של וינה. ב-1911 חזר  לתפקידו הקודם.
כחבר במועצה לבריאות של הקיסרות קידם וגנר פון יאורג חוק להגנת זכויות חולי הנפש והסדרת התעודות לחולים הפסיכוטיים. כמו כן  קידם את הנהגת הפסיכיאטריה כמקצוע חובה  בקוריקולום של הרופאים.

מחקריו המדעיים ופרס נובל

תרומתו המדעית העיקרית של וגנר פון יאורג התמקדה בטיפול במחלות הנפש באמצעות גרימת חום גבוה, גישה טיפולית ידועה כ"פירותרפאיה". בשנת 1887 הוא חקר את השפעות מחלות החום על המצבים הפסיכוטיים.  בהמשך  חקר את השפעת החום נגרם על ידי שושנה או על ידי הטוברקולין (שנתגלה על ידי רוברט קוך בשנת 1890). מאחר ששיטות טיפול אלה לא עבדו מספיק טוב, בשנת 1917 ניסה וגנר פון יאורג  להחדיר לגוף החולים את טפילי המלריה - פלסמודיום ויוואקס. שיטה זו הוכיחה את עצמה במקרי "שיתוק כללי" , "השיתוק הכללי המתקדם" או העגבת שלישונית הקרויה גם נאורוסיפיליס , שנחשבה באותה תקופה למחלה סופנית. 15% מהחולים המאושפזים במוסדות פסיכיאטריים נשאו אבחנה זאת.  גרימת מלריה נחשבה לסיכון מתקבל על הדעת מכיוון שהיה קיים כבר טיפול זמין למלריה באמצעות קינין.
בהמשך בשנים 1940-1917 מלריה הנגרמת על ידי הטפיל הפחות תוקפי - פלסמודיום ויוואקס - שימשה כטיפול בעגבת השלישונית הודות לחום הגבוה  והממושך שנגרם - סוג של פירטותראפיה.  לפי דיווחיו של וגנר פון יאורג כ-30-40% מהמקרים החלימו. 
חולי עגבת טריים יכלו להתרפא לחלוטין על ידי צירוף הטיפול במלריה עם הזרקת סלוורסאן ונאוסלברססן , שתי תרופות ששימשו אז בטיפול במחלה זו.
תגליתו זו זיכתה את ואגנר-יאורג בפרס נובל לרפואה בשנת 1927 
וגנר-יאורג הקדיש לטיפול זה ספר -   Verhütung und Behandlung der progressiven Paralyse durch Impfmalaria (מניעתו וטיפולו של השיתוק המתקדם באמצעות החדרת מחריה) - שהופיע בכרך זיכרון בספר לימוד לטיפול ניסיוני (Handbuch der experimentellen Therapie) (1931).
שיטה זו, שנודעה כמלריותרפיה הייתה בכל זאת מסוכנת. היא גרמה למותם של כ-15% מהמטופלים ולכן איננה יותר בשימוש.
וגנר-יאורג ניסה גם במוצרים הורמונליים ממקור תירואידי או שחלתי בטיפול במצבים פסיכוטיים אצל נערים עם עיכוב החביון. הוא דיווח כי טיפולים אלה גרמו להתפתחות האיפיונים המיניים המשניים ולשיפור המצבים הפסיכוטיים.חולי סכיזופרניה שיוחסה ל"אוננות מוגזמת" עברו עיקור ולפי דיווחיו של וגנר יאורג מצבם הנפשי "השתפר".

אחרי הפרישה

בשנת 1928 פרש וגנר-יאורד מתפקידו אך נשאר פעיל ובבריאות טובה עד למותו בספטמבר 1940. אחרי פרישתו עוד כתב כ-80 מאמרים מדעיים.
שנה לפני מותו נתגלה הפניצילין, הטיפול האנטיביוטי החדש שהפך לטיפול היעיל לעגבת והסיר את הטיפול במלריה מן הפרק.

השקפותיו

בשנים האחרונות לחייו ולפעילותו הושפע וגנר-יאורג מהלאומנות הגרמנית הקיצונית והאידיאולוגיה האנטישמית ואהד את מדיניותו של היטלר
נמצא תיעוד לתמיכתו בנאציזם זמן קצר אחרי פלישת גרמניה לאוסטריה בשנת 1938. הוא ביקש להירשם למפלגה הנאצית אך ככל הנראה בקשתו נדחתה בגלל נישואיו הראשונים ליהודיה  בלבינה פרומקין (ממנה ההתגרש בשנת 1930)
כמו רופאים רבים בתקופתו תמך וגנר-יאורג בתורת ה"היגיינה הגזעית"  המכונה "אאוגניקה" והשפיע על תלמידים כמו אלכסנדר פילץ, שחיבר ספר לימוד לפסיכיאטריית הגזע שבו הוצגו היהודים כנושאים נטייה למחלות נפש.  
עוד כחבר בשנת 1935 בחברה האנתרופולוגית האוסטרית הוא צידד בעיקור כפוי של חולי נפש ושל פושעים
הוא כיהן כיושב ראש הליגה האוסטרית לתורשה וריענון גזעיים שתמכה  בעיקר כפוי של בעלי "נתונים גנטיים נחותים".
חקירה שנפתחה לגביו בשנת 2004 בנוגע למקום המכובד שהוקצה לו בבית הקברות המרכזי של וינה הגיעה למסקנה שעל אף השקפותיו לא היה המדען חבר במפלגה הנאצית וגם ההשקפות האואגניסטיות לא היו חריגות מאוד לעומת המקובל אז בחוגים רפואיים נרחבים.