יונה שחר לוי

יונה שחר לוי (נולדה ב-1 במרץ 1939) היא מטפלת בתנועה ומורה ליוגה. מהדמויות החשובות בתחום הטיפול בתנועה בישראל. יוצרת שיטת "אימוטוריקס" (Emotorics), הפרדיגמה התנועתית-נפשית לניתוח ואבחון שפת התנועה הרגשית. פרדיגמה זו נלמדת בכל התוכניות להכשרת מטפלים בתנועה בישראל ומהווה כלי חשוב ומרכזי באבחון תנועה. שיטת הפרדיגמה הוכנסה לשימוש באופן רשמי במכון הגרמני לטיפול בתנועה בגישה פסיכואנליטית (Deutsches Institut für  Tifenpsychologische Tanz und Ausdruckstherapie) השוכן בבון, גרמניה. 
שחר לוי כיהנה כיושבת ראש האיגוד הישראלי לטיפול בהבעה ויצירה (יה"ת) במשך כשמונה שנים, מ-1985 ועד 1993. פרסמה ספרים ומאמרים בעברית ובאנגלית. בנוסף מדריכה מטפלים בתנועה.

חייה

יונה שחר לוי היא בת להורים יוצאי גרמניה ופולין, שעלו לישראל לפני מלחמת העולם השנייה. גדלה בקיבוץ רמת הכובש ושם אף החלה לעבוד. הייתה בקיבוץ עד 1962, אז עברה להתגורר באזור תל אביב ובהמשך לירושלים. בשנים 1971-‏1975 התגוררה בניו יורק, ולאחר מכן שבה לארץ. בין השנים 1976-‏2000 התגוררה בכפר הנוער הדסים. משנת 2001 שבה להתגורר בירושלים.
היא נשואה לצבי לוי ולהם בן ובת.

הכשרתה

שחר לוי למדה ארבע שנים לימודי תנועה אצל נועה אשכול, משנת 1956 ועד 1960. במקביל עבדה כמורה לתנועה וככוריאוגרפית בקיבוץ רמת הכובש. סיימה לימודי תואר ראשון בספרות, לשון אנגלית ולימודי המקרא באוניברסיטת תל אביב בשנת 1965. למדה לימודי תנועה אצל עמוס חץ בין השנים 1971-1969.
בין השנים 1971-‏1975 למדה לימודי טיפול בתנועה ב"מרכז לטיפול בתנועה ובמחול" של בלאנש אוואנס בניו יורק. במקביל למדה יוגה בשיטת שיבננדה בהדרכת קארס גראנייר בניו יורק; ולימודי לינגוויסטיקה ודקדוק טרנספורמטיבי בהאנטר קולג', ניו יורק. בהמשך למדה לתואר שני בספרות עברית בסמינר התאולוגי היהודי (The Jewish Theological Seminary of America - JTS).
ב-1979 למדה שיטת פלדנקרייז בסמינר הקיבוצים בהנחיית חוה שלהב. באותה שנה למדה גם טיפול בתנועה בהדרכת מרה קאפי ושרון שייקלין. סיימה לימודי תואר שני בטיפול בתנועה באוניברסיטת אנטיוך, ניו-המפשייר, ארצות הברית, בשנת 1980. ב-2000 למדה גם קורס ב-(Somatic Experience (SE בהנחיית פיטר לוין.

עבודתה

יונה שחר לוי עסקה, בשנים 1965 ועד 1971, בתרגום ועריכה של מאמרים בתחומי החינוך, הפסיכולוגיה והסוציולוגיה, עבור משרד החינוך, האוניברסיטה העברית וכתב העת "בתפוצות הגולה". תרגמה שני ספרים: האחד, "דרכי המחקר: מתודולוגיה של מדעי-ההתנהגות" מאת אברהם קפלן (חוקר), הוצאת מכון ביאליק, 1979. השני, "רומנטיקה ומרי" מאת יעקב טלמון, הוצאת אופקים עם עובד, 1973.
יונה שחר לוי עוסקת בטיפול בתנועה משנת 1975. היא מטפלת בילדים, במתבגרים ובבוגרים. עבדה בקליניקה פרטית, במכון "דורות" בתל אביב ובתחנה לבריאות הנפש בקיבוץ גבעת חיים איחוד. הייתה שותפה בבניית תוכניות הכשרה של מטפלים בתנועה באוניברסיטת חיפה, בסמינר הקיבוצים ובמכללת דוד ילין.
יונה שחר לוי פיתחה את "שיטת הפרדיגמה התנועתית-נפשית" לניתוח שפת התנועה הרגשית, Emotorics - פרדיגמה מרקמית, הנלמדת כיום במסגרת לימודי תנועה ואבחונה, בכל התוכניות להכשרת מטפלים בתנועה בישראל. היא אף לימדה בעצמה את השיטה בתוכנית ללימודי תנועה באוניברסיטת חיפה, בסמינר הקיבוצים ובמכללת דוד ילין בין השנים 1982-‏1992.
בין השנים 1996–2007 לימדה את השיטה במכון הגרמני לטיפול בתנועה ופסיכואנליזה - Deutsches Institut für Tifenpsychologische Tanz und Ausdruckstherapie ‏(DITAT), בבון, גרמניה.
לאורך כל השנים מקיימת קשרים מקצועיים עם פסיכולוגים ופסיכואנליטיקאים באמצעות הרצאות, סדנאות וכנסים. בין השנים 1980–2000 העבירה סדנאות לפסיכולוגים מטעם משרד הבריאות ובמכון להנחיית קבוצות בחוג לעבודה סוציאלית באוניברסיטת תל אביב.
יונה שחר לוי חברה באיגוד הישראלי לתרפיה באמצעות הבעה ויצירה (יה"ת), באיגוד לטיפול משפחתי, באיגוד לפסיכותרפיה פסיכואנליטית ובפורום הישראלי לנוירו-פסיכואנליזה.
כיהנה שמונה שנים, מ-1985 ועד 1993, כיושבת ראש ארגון יה"ת.
משנת 2008 חברה בוועדה המייעצת של ITI, התוכנית להפצת שיטת SE בראשות ג'ינה רוס.

עקרונות גישתה

על פי יונה שחר לוי, הבעה גופנית, תנועתית וסימבולית היא חלק מהותי של התקשורת האנושית, ובמיוחד של התקשורת הינקותית הקדם-מילולית, המשמשת בתקופה זו את התקשורת בין התינוק להוריו. תינוק שעדיין אין לו שפה מדוברת מביע את עצמו באמירות גופניות. הוא פונה לסביבתו באמצעות הבעת תנועות וקולות בגופו. אם הבוגרים סביבו יתייחסו רק אל הפן הגופני של האמירה (כמו זווית הראש, זווית העיניים), ולא יהיו מסוגלים לחדור מבעד לגוף אל המשמעויות הפנימיות - לא תתקיים תקשורת עם אותו תינוק. עם התבגרותו של האדם, התפתחות השפה המילולית אצלו והתפתחות יכולת ההפשטה, נפגעת השפה התנועתית והגופנית; רפרטואר השימוש בתנועה מצטמצם, ופוחתת היכולת להבין את איתותי הגוף. אלו נתפסים במקרים רבים כמשהו מפחיד, שאינו בשליטה. צמצום ההבעה הגופנית והתנועתית גורם לצמצום ביכולתו של האדם לחשוב ולפעול במושגים של גוף ונפש, באופן שיגביר את צמיחתו ואת התמודדותו בחייו. בנישה זו, שבה נעדרת התנועה מההתייחסות הגופנית-רגשית אצל האדם, מעמידה שחר לוי את שיטתה.
יונה שחר לוי פיתחה את הפרדיגמה התנועתית-נפשית, מתוך כוונה שכלי מושגי זה יאפשר את הבנת המערכת הגופנית - נפשית והיחסים ביניהם: כיצד מצבים גופניים הם גם מצבים נפשיים וכיצד מצבים נפשיים מוצאים לפועל על ידי מבנים גופניים. הפרדיגמה מתייחסת מתוך התבוננות אינטגרטיבית על המערכת הגופנית-נפשית, ולא מתוך הפרדה דואלית ביניהם. הפרדיגמה מגדירה את החוקים והכללים לשפת התנועה הרגשית, הן זו התקינה והן זו המשובשת. שפת התנועה הרגשית וניתוחה מתייחסת למכלול דפוסי התנהגות גופנית, תנועתית ורגשית. בכלל זה - מורפולוגיה של תנועה (כלומר צורות הגוף ומסלולי התנועה), תחביר גופני-תנועתי-רגשי שעניינו איכות ביצוע התנועה ואופן ההתארגנות של הגוף במרחב, וכן סמנטיקה גופנית-רגשית, כלומר משמעויות נפשיות של תנועות ומיצבי גוף.
לפרדיגמה יש חלק מעשי ויישומי המגדיר את מדדי התנועה הרגשית את ההבחנה ביניהם, ומתוך כך מציע דרך לאבחון התנועה הרגשית של האדם. 
בבסיס שיטתה מתקיימים חיבורים סמויים וגלויים בין שפת התנועה לשפת המילים, בין דקדוק התנועה לדקדוק השפה המדוברת. חיבורים בין מנגנונים מוטוריים למנגנונים נפשיים. כמו כן בבסיס חשיבתה יש חיבורים בין שיטתה לבין פרדיגמות פסיכואנליטיות והתפתחותיות אחרות.

דחף העוצמיות

דחף העוצמיות הוא הכוח המרכזי של משימת הספרציה-אינדיבידואציה. דחף העוצמיות בונה את העצמי ואת יכולותיו, מניע את העצמי לצאת ממקומו המוגן במערך החיקי אל העולם שבחוץ. דחף העוצמיות עניינו מוטיבציה, עירור הגוף לתנועה ולהתמודדות עם הכבידה, התמודדות עם המעטפת ההורית המגינה מחד אך גם סוגרת מאידך.
תנועתיות עוצמית היא גיוס כוח, שימוש בגפיים להפקת תנועות היוצאות מגבולות הגוף אל המרחב. תנועתיות זו היא תנאי למעבר מקשר עצמי-מעטפת, כפי שזה קיים במערך החיקי, לקשר עצמי-אחרים, כפי שזה קיים במערך המולי. גוף אנכי הוא גוף ששריריו התחזקו והוא מסוגל להתמודד עם כוח הכבידה. בכך יש הרחבה של התחום האישי, יותר אוטונומיה של העצמי מול אחרים ופיתוח החוסן העצמי.

תלכידי זיכרון ראשוניים

מרגע הלידה הפעילות המוטורית של התינוק ממלאת תפקודים שאינם רק גופניים. על ידי הנעת שרירים ושלד התינוק מביע את רצונותיו, פורק את תיסכוליו, מתגונן מגירויים מאיימים. בכל החוויות הללו נשזרים האחד בשני אל תוך תבניות תנועה: מוטוריות, תחושות ורגשות. התינוק הנמצא בתוך מערכת יחסים בין - אישית קולט, מתייחס ומגיב בתבניות של מתח ותנועות. רשמים אלו של תמונות, תחושות, תנועות וריגושים קדם-קוגניטיביים, מכונים "תלכידי זיכרון ראשונים". בתחילת ההתפתחות של האדם תלכיד הזיכרון הוא רישום של תגובה ממשית לאירוע ממשי. בהמשך ההתפתחות תלכיד הזיכרון הופך למייצג של החוויה השלימה בגוף האדם. התגובה הגופנית מתלכדת עם תמונת האחר המשמעותי ועם הסביבה הרגשית כפי שנחוותה בעת היווצרות התלכיד.
דפוסי תנועה ראשוניים בנויים על הפעלה כוללנית, חסרת הפרדה, למשל: כיווץ כוללני של כל השרירים בעת כעס, או כפיפה כללית של כל השרירים  במצבי חרדה וכדומה. התנועתיות הינקותית, הראשונית, נעדרת הדיפרנציאציה דהיינו הפרדה, עוברת להיות תנועתיות משוכללת מכוונת על ידי רצון ומחשבה. לדחף העוצמיות ונגזרותיו הנפשיות (סקרנות, מוטיבציה, תקיפות, העזה) יש תפקיד מכריע בפיתוח והגמשה של התבניות המוטוריות הראשוניות. ביטויים התנועתי הוא תנועות נמרצות של הגפיים של התינוק ליציאה ממרחב הגוף אל העולם. 
במהלך התפתחות תקינה, תלכידי הזיכרון עוברים פירוק והטמעה לתוך תבניות תנועה חדשות ועוברים תהליכי דיפרנציאציה, הפרדה ושכלול. לעומת זאת, במהלך התפתחות בנסיבות טראומטיות, יווצרו תלכידי חרדה. אלו הם תבניות לא גמישות של התגוננות ושיתוק הגו, תבניות של כיווץ הגוף ועיכוב תנועתיות. לאחר שנוצרו תלכידים כאלו, בתנאים של חרדה מצטברת תלכידי הזיכרון עלולים להתקבע כהגנה ארכאית ונוקשה, ומכאן גם לגרום לתפקוד לקוי של הגוף, עד כדי חולי. דיכוי מתמשך של דחף העוצמיות, עשוי לגרום לנזקים כמו חסך תנועה, העדפה של מצבים פסיביים, דיכוי הבעה רגשית, ובכך ליצור תחושת חוסר אונים כללית, והגברת תחושת חרדה. 
בתלכידי זיכרון אלו טמון גם הסיכוי להגיע אל החוויות המוקדמות המודחקות של האדם, שלהן, כאמור, השפעה חזקה ומזיקה על ההווה של האדם. אלו יכולים לעלות אל פני השטח, תוך כדי  התנסות בתנועה חופשית, לא מובנית, אך קשובה לקולות הפנימיים, כך שהרגשות והאסוציאציות הם שיניעו את הגוף לתנועה. לדעת יונה שחר לוי, אחד התפקידים החשובים של התנועה בכל הגילאים, הוא פיתוח והגמשת תבניות ישנות ומתן אפשרות לצמיחה והתהוות של תבניות חדשות.