google/wiki40b huggingface dataset:
מיכאל מלצר

מיכאל מלצר הוא חלילתן ומנצח ישראלי המשמש כיום כפרופסור וסגן נשיא לעניינים אקדמיים של האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים. 
מלצר זכה במלגות קרן התרבות אמריקה-ישראל, בשנת 1978 בפרס פרנסוא שפירא ובשנת 1986, וב"פרס הצילינדר" מטעם אמנות לעם. 
הוא הופיע כסולן עם תזמורות רבות בישראל, ועם חלקן גם כמנצח. במשך שש שנים ערך והגיש את סדרת הקונצרטים "הרנסאנס של הבארוק", בה אירח את טובי אמני הבארוק מאירופה. בין השנים 2000 - 2010 שימש כמנהל האמנותי של פסטיבל קול המוסיקה בגליל העליון בכפר בלום. 
מלצר מלמד באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים, מכהן כסגן נשיא לעניינים אקדמיים ובעבר כיהן במוסד בתפקיד סגן-ראש האקדמיה ודיקאן.
אנדרו אבוט

אנדרו אבוט (באנגלית: Andrew Abbott; נולד ב-16 בנובמבר 1948) הוא סוציולוג אמריקאי, אחד הסוציולוגים הבולטים בתחום חקר המקצועות.
בשנת 1970 קיבל אבוט תואר בוגר בהיסטוריה מאוניברסיטת הרווארד. בשנת 1975 הוא קיבל תואר מוסמך בסוציולוגיה, ובשנת 1982 קיבל תואר דוקטור בסוציולוגיה, שניהם באוניברסיטת שיקגו.
בשנים 1991–1978 לימד אבוט סוציולוגיה באוניברסיטת ראטגרס, ומשנת 1991 הוא משמש כפרופסור לסוציולוגיה באוניברסיטת שיקגו.

משנתו

התאוריה המרכזית של אבוט היא אודות "המאבק על תחומי שיפוט" בין קבוצות מקצועניות שונות. לפי התאוריה של אבוט, המאבק בבסיסו הוא על ידע ועל הזכות לייצר תאוריות ולהעניק שירותים מקצועיים עבור בעיות אשר יש ביקוש לפתרונן בחברה. במידה ומקצוע מסוים משתלט על אופן הטיפול בבעיה ספציפית, הדבר בהכרח יבוא על חשבונו של מקצוע אחר.
דוגמה לכך אפשר למצוא במאבק על תחומי שיפוט בין הרפואה כמקצוע לפסיכולוגיה. לפני שהתחילה הפסיכולוגיה למסד עצמה כמקצוע, הרופאים היו אלו שהיו אחראיים על הטיפול במחלות נפש. משהחלה הפסיכולוגיה לבסס עצמה, החל מאבק בין שני מקצועות אלו כדי שהטיפול בנפש יוכלל במסגרת תחום השיפוט של הפסיכולוגיה ולא של הרפואה הכללית (כיום יש התמחות ברפואה של פסיכיאטריה). 
הביקורת העיקרית כלפי אבוט מצד סוציולוגים אחרים היא שההתייחסות שלו למערכת של מקצועות היא כבלתי ניתנת לשינוי. לפי אבוט קיימת מערכת - מבנה תחומים עליו נאבקות קבוצות מקצועניות שונות. לפי אבוט, המערכת הזו היא קבועה ואינה משתנה; בעוד שבמציאות, מקצועות סופגים לתוכם תחומי אחריות ומוציאים מתוכם אחרים. או, שמתגלות טכנולוגיות חדשות ונפתחות אפשרויות לחקר תחומים חדשים. למשל, אם קיימת טכנולוגיה חדשה, מתגלה ידע חדש וכדומה, לא בהכרח ניתן יהיה לנתח מקצוע זה לפי המסגרת הקבועה של מאבק על תחומי שיפוט. משמע, מערכת הפרופסיות, משתנה בהתאם למבנה החברתי ואינה קבועה מראש. 
מאוחר יותר, אבוט הסכים כי יש מקום לחקור לא רק מקצועות אלא גם ישויות מקצועיות (שעדיין לא התגבשו לכלל מקצוע) ואת גבולותיהן.
העם (רוסיה)

הָעָם היה שבועון ויומון עברי שראה אור במוסקבה בין השנים 1916–1918. הוצאת העיתון חידשה את הופעת העיתונות העברית ברוסיה לאחר שזו נאסרה ב-1915 ברחבי האימפריה הרוסית.

ההוצאה לאור

הוצאת עיתון "העם" הייתה יוזמתו של בן-ציון כ"ץ במסגרת המרכז העברי במוסקבה. בתחילה הדפיס כ"ץ בפטרוגרד ארבעה גיליונות ולאחר שהדבר נאסר הצליח לקבל רישיון להדפסת השבועון במוסקבה. האישור ניתן לאשתו שהייתה רופאה ובעלת רישיון ישיבה במוסקבה.
עם קבלת הרישיון העביר אותו כ"ץ למרכז ההסתדרות הציונית ברוסיה, שמינתה את אליעזר צ'ריקובר כמוציא לאור הרשמי של העיתון. חברי מערכת העיתון הראשונים היו, מלבד כ"ץ: משה גליקסון, יצחק גרינבוים, משה קליינמן (1870–1948) וחיים גרינברג (1889–1953). כתבו בו רבים מראשי התנועה הציונית ברוסיה ואישים מרכזיים ומפורסמים מקרב תומכי התנועה. במדור הספרותי התפרסמו יצירותיהם של גדולי עולם הספרות היהודי ברוסיה.
העיתון שהוקם בתקופת האימפריה הרוסית פעל גם בתקופת הביניים של הרפובליקה הרוסית וזמן מה גם תחת שלטונות רוסיה הסובייטית. ביולי 1917 הפך העיתון ליומון, והשבועון המשיך להופיע מפעם לפעם כמוסף ליומון. בתקופת המהפכה הבולשביקית פסקה הופעת העיתון וחודשה מיד לאחריה.
העיתון חדל להתקיים בסוף מאי 1918, לדברי העורך בשל קנס כספי גדול שהושת עליו, שלא היה מסוגל לעמוד בתשלומו. ניסיונות לחדש את הופעתו לא צלחו, וכ"ץ וחברים נוספים במערכת העיתון עברו לעבוד בעיתון "הארץ".
אנדרה דיתלם

אנדרה דיתלם (בצרפתית - André Diethelm; ‏3 ביולי 1896 - 11 בינואר 1954) הוא פוליטיקאי צרפתי, שהיה בין ראשי צרפת החופשית בתקופת מלחמת העולם השנייה. בתקופת הממשלה הזמנית של הרפובליקה הצרפתית שימש כשר ההגנה, ובזמן הרפובליקה הרביעית שימש כיושב ראש הסיעה הפרלמנטרית של מפלגת אספת העם הצרפתי (RPF) מפלגתו של שארל דה גול.

ביוגרפיה

דיתלם נולד בעיירה בור אן ברס (Bourg-en-Bresse) שבמחוז אן שבצרפת. הוא שירת כחייל במהלך מלחמת העולם הראשונה ולאחר מכן קיבל תפקיד כלכלי בממשל הקולוניאלי בהודו-סין. כן שימש כמנכ"ל משרדו של שר הפנים, ז'ורז' מאנדל בין 1938 ל-1940.
ב-1941 עזב את אדמת צרפת והצטרף לכוחות צרפת החופשית של שארל דה גול בלונדון. דה גול הכיר אותו מתקופת עבודתו אצל מאנדל, וממעורבותו במגעים שקדמו ליצירת צרפת החופשית בימיה האחרונים של הרפובליקה השלישית, עת ניסה דה גול לשכנע את מאנדל להקים ממשלה צרפתית בגולה. בספטמבר 1941 מינה אותו דה גול לחבר "הוועד הלאומי", מעין ממשלה בגלות שהקים דה גול. תפקידו של דיתלם היה שר העבודה והמידע. במהלך השנים מילא דיתלם תפקידים מיניסטריאליים שונים, לרוב תפקידים ביצועיים בעלי אופי כלכלי, בוועד הלאומי, ובמסגרת "הוועד הצרפתי לשחרור לאומי", מסגרת רחבה יותר שהוקמה בשנת 1943. ב-3 במאי 1944 התמנה לשר המלחמה, ושמר על תפקידו זה בממשלה הראשונה שהקים דה גול, בספטמבר 1944 במסגרת הממשלה הזמנית של הרפובליקה הצרפתית. בתפקידו זה היה בין האחראים לחימושו מחדש וכינונו של הצבא הצרפתי, שהמשיך בלחימה לצד בעלות הברית עד לסוף המלחמה. ב-21 בנובמבר 1945 פרש מהממשלה עם הקמת ממשלתו השנייה של דה גול. 
בנובמבר 1945 נבחר דיתלם לאספה המכוננת של צרפת מטעם מחוז ווז' והמשיך לשרת כחבר הפרלמנט גם במהלך תקופת הרפובליקה הצרפתית הרביעית. כאשר הקים דה גול את מפלגתו, "אספת העם הצרפתי", נמנה דיתלם עם ראשיה, ושימש כיושב ראש הסיעה הפרלמנטרית. בשנת 1953 הידרדרה מאוד בריאותו, ובינואר 1954 מת, בפריז.
אוגוסטה, נסיכת שוורצבורג-זונדרסהאוזן

ביוגרפיה

אוגוסטה נולד ב-1 בפברואר 1768 בזונדרסהאוזן לאוגוסט השני, נסיך שוורצבורג-זונדרסהאוזן ולכריסטינה, נסיכת אנהלט-ברנבורג, בתם של ויקטור פרידריך, נסיך אנהלט-ברנבורג ואלברטינה, מרקיזת ברנדנבורג-שוודט.
ב-12 בספטמבר 1784 התחתנה אוגוסטה עם גאורג הראשון, נסיך ולדק ופירמונט, ממנו נולדו לה 13 ילדים. בשנת 1805 קיבל בעלה גאורג מאחיו פרידריך קרל אוגוסט, נסיך ולדק ופירמונט את נסיכות פירמונט, ובשנת 1807 הצטרפה הנסיכות לקונפדרציה של הריין. בשנת 1812 מת גיסה פרידריך קרל אוגוסט, ובעלה גאורג עלה לשלטון במקומו, ואיחד בחזרה את שתי הנסיכויות.
בשנת 1813 מת בעלה גאורג הראשון, ובנה גאורג השני, נסיך ולדק ופירמונט עלה לשלטון במקומו. בשנת 1845 מת בנה גאורג השני, ונכדה גאורג ויקטור, נסיך ולדק ופירמונט עלה לשלטון במקומו, וב-26 בדצמבר 1849 מתה אוגוסטה בביתה בארולזן.
שור אוסבורנה

שור אוסבורנה (בספרדית: Toro de Osborne) הוא פסל שטוח בדמות צללית שור המוצב ב-89 אתרים שונים בצדי דרכים ברחבי ספרד, ונחשב לסמל לא רשמי שלה.

היסטוריה

השוורים הראשונים נוצרו ב-1956 בידי מנולו פרייטו, כפרסומת למותג הברנדי "וטראנו" של יצרנית השרי אוסבורנה. השוורים היו שחורים, והמילה "Veterano" הופיעה עליהם באדום. בתחילה יוצרו השוורים מעץ, אך פגעי מזג האוויר הביאו להחלפתם בשוורים ממתכת ב-1961. באותה העת היה גובהו של כל שור 7 מטרים. ב-1962 נאסר על הצבת פרסומות במרחק של 150 מטרים מהדרך. השוורים הוצבו עתה רחוק יותר מהדרכים, וכדי שניתן יהיה להבחין בהם, הם הוגבהו לכדי 14 מטרים, גובהם הנוכחי. 
ב-1988 שוב תוקן חוק הדרכים הספרדי, ונאסר כליל על הצבת פרסומות לצדי הדרכים. הכיתוב "Veterano" נמחק מהשוורים, אך הם נותרו במקומותיהם, משלא היוו עוד פרסומות. ב-1994 נאסר גם על הצבתם של השוורים עצמם, אך הציבור הספרדי, שהתרגל לנוכחותם בצדי הדרכים, הביע תרעומת על כך, ודרש להשאירם. ב-1998 פסק בית המשפט העליון כי נוכח "ערכם האסתטי והתרבותי", ניתן להשאירם.
כיום מוצבים ברחבי ספרד 89 שוורים. הם הפכו מזוהים עמה, ומהווים סמל בלתי רשמי. השוורים מופיעים על מוצרי מרצ'נדייזינג ומזכרות לתיירים, ואוהדים של נבחרת הכדורגל הספרדית נוהגים להניף את דגל ספרד שעליו מצויר השור. 21 השוורים המוצבים באנדלוסיה הוכרזו כאתרים היסטוריים, ונהנים מהגנה מיוחדת בשל כך. כשחברת אוסבורנה תבעה בעלי חנויות מזכרות בסביליה שמכרו מזכרות הכוללות את השור, בטענה שעשו שימוש בסימן מסחרי של החברה ללא היתר, דחה בית המשפט את התביעה, בנימוק שהשור הוא "מורשת תרבותית ואומנותית של העם הספרדי". בית המשפט קבע שהשור מהווה סמל המייצג מכנה משותף רחב לעם הספרדי, המאפיל על מקורו כסימן מסחרי. 
בסרטו של ביגאס לונה, "נקניק נקניק", מהווה השור מוטיב חוזר, כאשר שני גיבורי הסרט, בגילומם של חאווייר ברדם ופנלופה קרוז, מקיימים יחסי מין למרגלות אחד השוורים, ובהמשך, כשיחסיהם מתערערים, מכלה ברדם את זעמו ומנפץ את אחד השוורים. כדי להפיס את דעת הקהל, טרח לונה לציין כי השור שנהרס הוא העתק ולא שור מקורי. גם מחוץ לספרד נתפס שור אוסבורנה כאחד מסמליה של ספרד. ב-1972 עיטר השור את עמוד השער של הניו יורק טיימס, בכתבה שעסקה במדינה, וב-1983 יצר האמן קית' הרינג יצירה בהשראתו.
מנגד, באזורים בדלניים יותר של ספרד, היותו של השור סמל של השלטון המרכזי גרר עוינות. השור היחיד בקטלוניה, בעיירה אל ברוק, נהרס או הושחת מספר פעמים בין 1998 ל-2009. שור אחר, שנתגלה רק כ-30 שנים לאחר שהוצב, עם כריתתם של ברושים שהסתירו אותו, נהרס זמן קצר לאחר מכן, ורוססו עליו כתובות נאצה נגד ספרד. גורמים לאומניים בקטלוניה אף אימצו את החמור כסמל לאומי, כתחליף לשור. בגליסיה נצבע שור אוסבורנה בכתום בשנת 2008 כמחאה נגד השלטון המרכזי בספרד.
קובי אור

ביוגרפיה

אור נולד ברמת-גן וחי בה עד היום. כתיבתו השפיעה מאוד על דור שלם של יוצרים ומבקרים. מאז סוף שנות השבעים הוא כותב בנושאי רוק אלטרנטיבי בישראל כשהוא שוזר במאמריו ציטוטי שירה והתייחסויות לדת, למוות, לקומיקס ולפילוסופיה.
משנת 1979 הוא מוציא באופן לא סדיר את "חמור", פנזין מוזיקה, שאור הוא הכותב, העורך והמדפיס שלו. "חמור" יוצא באופן לא קבוע ומחולק בחנויות תקליטים בודדות בישראל בלבד. עשרת הגליונות הראשונים של הפנזין, מהשנים 1979–1983, נחשבים לפריטי אספנות.
הראשון שדיווח על כתיבתו יוצאת הדופן של קובי אור היה יואב קוטנר, במדורו בידיעות אחרונות, בשנת 1982. בשנת 1983 הפך "חמור", באופן זמני, למדור בירחון המוזיקה ווליום. ב-1984 החל אור לפרסם את מאמריו בעיתון חדשות (במסגרת המדור "קרוע") ובמקומון "זמן תל אביב" של קבוצת מעריב.
על אף שכתיבתו בעיתונים נפוצים לא הייתה סדירה ואף על פי שתפוצת האלבומים והפנזין שבהוצאתו היו דלות, אור היווה מקור השראה חשוב למספר יוצרי רוק, סופרים ועיתונאים כיוסי בבליקי, אהד פישוף, גלעד כהנא, רועי ארד, יאיר רוה, רוגל אלפר, עוזי וייל, אתגר קרת, אסף גברון ויוצרי פסטיבל הפנזינים. להקת נושאי המגבעת הירושלמית שהוקמה באמצע שנות השמונים נקראה במקור "נושאי המגבעת של קובי אור".
החל משנת 1999 אור מופיע במופעי ספוקן וורד בשילוב מוזיקה שגם הוקלטו ויצאו לאור כתקליטורים.
בשנת 2000, אור הוא גיבור הסרט הדוקומנטרי "אור קשה, אור רך" של הבמאי חן שיינברג.
בספטמבר 2016 יצא לאור פנזין בשם "טיסה" ובו טקסטים, צילומים ואיורים של קובי אור. הפנזין יצא בהוצאת תחנת הנייר ומופץ במספר חנויות בתל אביב.
ז'אק מיזס

חייו

ז'אק מיזס היגר לאנגליה בשנות ה-30 של המאה ה-20 כדי להימלט מרדיפות הנאצים ונהיה לרב-אמן הבריטי הראשון בשנת 1950. הוא היה שחקן התקפה מסוכן עם מספר ניצחונות מזהירים לזכותו, כולל
ניצחון מול פרנק מרשל בתחרות מונטה קרלו בשנת 1903.
מיזס אירגן את תחרות האמנים שהתקיימה בסן סבסטיאן בשנת 1911 ועמד על כך שכל הוצאות האמנים ישולמו. זו הייתה התחרות הבינלאומית הראשונה בה השתתף חוסה ראול קפבלנקה ובה השתתפו מלבדו גם אוסיפ ברנשטיין, עקיבא רובינשטיין, אהרון נימצוביץ', קרל שלכטר זיגברט טאראש ואחרים. בתחרות זו זכה קפבלנקה במקום הראשון להפתעת הכל.
מיזס כתב דווחים רבים על תחרויות, אך סגנונו נחשב ליבש למדי, וזאת בניגוד לשנינותו בשיחות פנים אל פנים.
מערכת למניעת חדירות

מערכת למניעת חדירות (אנגלית: Intrusion Prevention System בקיצור: IPS) היא התקן או תוכנה המנטרת מערכת או תעבורת הרשת, חושפת מתריעה וחוסמת פעולות חשודות, ניסיונות גישה בלתי מורשים, התקפות על הרשת או כל פעולה אשר מנוגדת לחוקים שהוגדרו מראש.
מערכות למניעת חדירה מבצעות ניתוח מעמיק של תעבורת הרשת, דבר הדורש משאבים רבים, לכן מקובל להציבה מאחורי חומת אש המסננת את תעבורת הרשת הראשונית ובכך תפחית את העומס ממערכת מניעת החדירה (IPS).
מערכות למניעת חדירה (IPS) כוללות בתוכן גם מערכות לגילוי חדירה (IDS) אולם ההבדל ביניהם הוא אופן הפעולה.
למערכת למניעת חדירה יכולת לבצע מספר פעולות בו זמנית, כגון: התראה על התקפות ופעילות חשודה, מחיקת מנות וקבצים זדוניים, איפוס חיבורים, חסימת כתובות IP, איתור ותיקון שגיאות בהעברת נתונים. בניגוד למערכת לגילוי חדירה אשר חושפת, מתריעה ומתעדת פעולות אלה בלבד.
טבעונאות

טבעונאות (הלחם המילים "טבעוני" ו"נא"), נקראת גם "מזון צמחי חי" (באנגלית Raw veganism), היא אורח חיים תזונתי המשלבת את מושג הטבעונות המבוססת על מזון צמחי עם תפיסת דיאטת המזון הגולמי, כלומר שלא עבר בישול או חימום מכל סוג שהוא (חימום מתחת ל-C°42 או 48°C, ובהעדפה לעיבוד מינימלי). 
הטבעונאות נכללת בתוך הקטגוריה של Raw foodism, דיאטות מזון נא, גולמי, לא מעובד, הכוללת גם דיאטות שבמרכיביהן גם מזון מן החי שלא בושל כלל. 
התפריט הטבעונאי משתנה בהתאם לתפיסות וגישות שונות לתזונה והוא כולל ברוב הגישות דגש גדול על אכילת פירות, ועלים ירוקים ובנוסף שאר ירקות, גבעולים, שורשים, זרעים - כולל דגנים וקטניות חיים (כמו תירס ואפונה טריים), נבטים שונים (כולל נבטי קטניות), אגוזים, פטריות, מזונות מותססים, אצות ועוד. חלק מהדוגלים בשיטה נמנעים גם מאכילת מזונות מותססים, פטריות, מלחים ותבלינים אינטנסיביים כמו שום ובצל. "פירותנות" (Fruitarianism), הנכללת בתוך טבעונאות לוקחת את ההשראה מהתזונה של יצורים פרוגיבורים (Frugivore ) כמו שימפנזות ובייחוד קוף הבונובו, שנחשב הקרוב ביותר ביולוגית לבני האדם, ישנן תפיסות ששמות דגש גדול יותר על אכילת נבטים, או אגוזים. רוב הדוגלים בשיטה שמים גם דגש על אכילת מזון אורגני.
ההגדרה לדיאטה "טבעונאית" יכולה להתרחב גם לאכילה של רק 80% מזונות טבעוניים וגולמיים מכלל המזון הנצרך.

היסטוריה

השיטה התפתחה במהלך המאה ה-20 במערב, כאשר מטפלים כמו הרברט שלטון קידמו דיאטה שמבוססת על פירות וירקות לא מבושלים. עם זאת, רעיונות ברפואה האלטרנטיבית המצדדים באכילת מזון גולמי בלבד היו קיימים גם בקרב חלק מן המרפאים במחצית הראשונה של המאה ה-20, למשל מקס גרסון, שהשפיע על שלטון, ואן ויגמור, מצדדת נוספת ידועה בתזונה טבעונאית.

תרגום ופירושים

בתרגום המונחים לעברית נוצרו חילוקי דעות בהקשר לשם המתאר זאת בצורה הטובה ביותר. המלה Raw ניתנת לתרגום לעברית הן כ"גולמי", הן כ"חי" והן כ"נא", ועקב כך השתרשו בעברית שמות שונים לתיאור המזון הנאכל וישנם חילוקי דעות בקשר לתרגום המדויק ביותר, בהם "מזון נא", "מזון חי". בנוסף, יש המכנים מזון זה בשם "רו פוד" (תעתיק של Raw food). אך כאמור, Raw food מתייחס גם למזון לא מבושל מן החי.
יוליה סמוילובה

חייה

סמוילובה, ילידת אוחטה חלתה בגיל 13 בניוון הנוירון המוטורי (Spinal muscular atrophy). בעקבות כך היא מתניידת בכסא גלגלים. היא הייתה מייסדת הרכב TerraNova ובעונה השלישי של תוכנית הזמר "Фактор А" (הגרסה הרוסית של אקס פקטור) הגיעה עד לגמר וקיבלה מאלה פוגצ'ובה את פרס "כוכב הזהב של אלה".
היא ביצעה דואט עם גושה קוצנקו לשיר "Комета" שהוכנס לאלבומו השני של קוצנקו. בשנת 2014 הופיעה בטקס הפתיחה של המשחקים הפראלימפיים בסוצ'י עם השיר "יחד" (Вместе) ובסוף 2016 נטלה חלק עם זמרים נודעים אחרים ברוסיה להקלטת השיר "לחיות", שנכתב עבור הרוגי התרסקות מטוס טופולב Tu-154 של משרד ההגנה הרוסי.
במרץ 2017 סמוילובה נבחרה על ידי VGTRK והערוץ הראשון לייצג את רוסיה באירוויזיון 2017 עם השיר "Flame Is Burning", אולם אוקראינה, מארחת התחרות, מנעה את הופעתה, בשל הופעה אחרת של הזמרת בחצי האי קרים בשנת 2014. וב-22 במרץ שירות הביטחון האוקראיני אסר על סמוילובה להגיע לאוקראינה למשך 3 שנים והערוץ הראשון ברוסיה הכריז יחד עם החברה הרוסית לרדיו וטלוויזיה כי אם סמוילובה לא תיטול חלק בתחרות אירוויזיון 2017 היא תישלח כנציגת רוסיה לאירוויזיון 2018, לא משנה באיזו מדינה תיערך התחרות (במקרה זה: פורטוגל), ב-13 באפריל 2017 רשות השידור ברוסיה הודיעה שרוסיה פורשת רשמית מהתחרות וכי סמוילובה תייצג את רוסיה באירוויזיון 2018. ב-10 במאי 2018 הופיעה סמוילובה בחצי הגמר השני של האירוויזיון, שבסיומו לא העפילה לשלב הגמר של התחרות. השיר אותו שרה הוא "I Won't Break".

חייה האישיים

יוליה נשואה למוזיקאי אלכסיי טראן, שמתפקד גם כמנהלהּ המוזיקלי.
ילצין טחדה

קריירה

בשנת 2011, טחדה החל את הקריירה במועדון הכדורגל הקוסטה ריקאי דפורטיבו סאפריסה וכבש שער אחד. בעונת 2014, טחדה הפך לקפטן הקבוצה.
ב-22 באוגוסט 2014 לאחר המונדיאל חתם בקבוצה הצרפתית אביאן לארבע שנים.

נבחרת קוסטה ריקה

טחדה נבחר לסגל נבחרת קוסטה ריקה לאליפות CONCACAF 2009 עד גיל 17 והיה גם חלק מסגל הנבחרת לאליפות CONCACAF 2011 עד גיל 20. הופעת הבכורה הרשמית שלו בנבחרת הבוגרת הייתה ב-11 בדצמבר 2011 במשחק ידידות נגד נבחרת קובה בהוואנה.
טחדה נחשב לשחקן מפתח במהלך קמפיין העלייה למונדיאל 2014 בברזיל.
פיטוסוציולוגיה

פיטוסוציולוגיה (באנגלית: Phytosociology) היא מדע העוסק בחקר האקולוגיה, התורשה והתפוצה הגאוגרפית של חברות צמחים.
מקלע M60

פיתוח ושימוש

פיתוח המקלע החל לקראת סוף שנות ה-40 של המאה ה-20 כתחליף למקלע הM1919 בראונינג והרובה בראונינג אוטומטי בתפקיד מקלע כיתתי ומקלע בינוני. עיצוב המקלע נשען בעיקר על מקלעי הצבא הגרמני של מלחמת העולם השנייה; ה-MG42 וה-FG42. בשנת 1957 הוכנס לשירות בזרועות השונים של צבא ארצות הברית, כאשר הוא הועדף על פני ה-FN MAG הבלגי. המקלע שימש בצבא ארצות הברית כמקלע כיתתי בחיל רגלים ומקלע רכוב על שלל כלי הרכב וכלי התעופה של הצבא במהלך מלחמת וייטנאם ועימותים נוספים. במהלך שנות ה-80 של המאה ה-20 החל המקלע בתהליך יציאה משימוש הצבא כאשר ביחידות הרגלים הוחלף על ידי מקלע ה-M249 אך נשאר בשימוש כמקלע רכוב ברבים מכלי הרכב של הצבא.
החל משנות ה-90 של המאה ה-20, מקלע ה-M60 הוחלף כמעט בכל שימושיו על ידי מקלעי ה-M240 וה-M249 (שניהם תוצרת FN Herstal הבלגית), כיום משמש מקלע ה-M60 בכמויות קטנות בחיל הים האמריקאי, משמר החופים האמריקאי, מספר יחידות מיוחדות ומספר יחידות מילואים, אך נמצא בתהליך הוצאה משירות גם ביחידות אלו.
מקלע ה-M60 שימש בשירות מדינות שונות בעולם אשר קנו או ייצרו אותו ברישיון, ביניהם, קוריאה הדרומית, ירדן, אוסטרליה, יוון, מספר מדינות ביבשת אפריקה ובאמריקה הלטינית.
הגביע הקולומביאני

היסטוריה

הדימיור ייסדה את טורניר הגביע ב-1950 והקבוצה הראשונה לזכות בו הייתה בוקה ג'וניורס דה קאלי. מכאן החל אי הסדר בטורניר עצמו ובסתירות במקורות השונים לגבי המשך הטורניר. בעוד שחלק מהמקורות טוענים שבוקה ג'וניורס דה קאלי זכתה גם בעונה שלאחר מכן בגביע אחרי ניצחון על מיונאריוס, מקורות אחרים טוענים שמיונאריוס הייתה זו שניצחה אבל בעונת 1952-53. כלומר, שהטורניר המדובר ב-1951-52 כלל לא התקיים. אגב, גם באתר הרשמי של קבוצת מיונאריוס, אין כל התייחסות לזכייה של הקבוצה בתואר בשנה זו. ב-1956 שוב חודש הטורניר, אך הופסק במהלכו.
עוד גרסה של הגביע שוחקה ב-1963 ולפי הרישומים הייתה זו מיונאריוס שגברה בגמר על דפורטיבו קאלי בטורניר שנקרא אז קופה ממורטיבה. גרסה אחרת טוענת שהגביע ניתן למיונאריוס בעקבות זכייתה באליפות קולומביה שלוש פעמים ברציפות. תואר זה אינו נחשב לתואר רשמי מבחינת הדימיור.
טורניר הגביע חזר ב-1981 לאחר הפסקה ארוכה מאוד ושולב ביחד עם משחקי הליגה. למעשה מחזיקת הגביע הבטיחה את השתתפותה בשלב הפלייאוף של הליגה בעונה שלאחר מכן. בגמר גברה אינדפנדיינטה מדיין על דפורטיבו קאלי.
הטורניר שוב הופסק וחזר ב-1989, עוד פעם כחלק מהליגה כאשר הפעם ארבע הקבוצות שהגיעו לחצי גמר הגביע זכו בנקודות שהצטברו להם בליגה. במשחק הגמר ניצחה אינדפנדיינטה סנטה פה את אוניון מגדלנה.
ב-2008 החליטה הנהלת הדימיור להחזיר את טורניר הגביע באופן מסודר אחרי שנים רבות של הפסקה. הטורניר עצמו נקרא קופה קולומביה או בשמו המסחרי, תלוי מי נותנת החסות. מ-2010 ועד 2015 נקרא קופה פוסטובון והחל מ-2016 נקרא קופה אגילה. בטורניר לוקחות חלק כל 36 הקבוצות שמרכיבות את הליגה הראשונה והשנייה בקולומביה.

השיטה

מ-2008 ועד 2016 חולקו 36 הקבוצות לשישה בתים של שש קבוצות בכל בית. כל קבוצה שיחקה 10 משחקים בשיטת ליגה של בית וחוץ שבסיומם העפילו לשמינית הגמר שתי הראשונות בכל בית ובנוסף ארבע קבוצות מהמקום השלישי עם המאזן הטוב ביותר. החל משלב השמינית ועד לסיום, הטורניר משוחק בשיטת נוקאאוט של בית וחוץ. במקרה של שיויון בסיכום המשחקים, העולה תקבע בבעיטות הכרעה.
החל מ-2017 השיטה שונתה. 32 קבוצות מחולקות לשמונה בתים של ארבע קבוצות בכל בית. כל קבוצה משחקת שישה משחקים בשיטת ליגה של בית וחוץ ולשמינית הגמר מעפילות כל מנצחות הבתים ובנוף ארבע הסגניות בעלות המאזן הטוב ביותר. אליהן מצטרפות בשמינית מחזיקת הגביע האחרונה, אלופת טורניר הקלאוסורה, אלופת טורניר הפינליססיון והקבוצה עם מירב הנקודות בטבלה השנתית המשוקללת שאינה אלופה. הזוכה בגביע מקבלת כרטיס לקופה ליברטדורס.
ברכה רוזנפלד

ברכה רוזנפלד (נולדה ב-15 באוקטובר 1946 בגרמניה), היא משוררת, מבקרת ספרות, מתרגמת, עורכת ופובליציסטית ישראלית. ממייסדי תנועת משוררים לימין ישראל.

קורות חיים

ברכה רוזנפלד למדה בתיכון חשמונאים בבת ים. בוגרת תואר ראשון באוניברסיטת תל אביב בספרות עברית ובפילוסופיה כללית, ולמדה עריכה עיתונאית וספרותית מטעם האוניברסיטה הפתוחה.
רוזנפלד נולדה כבת בכורה להורים ניצולי שואה במחנה מעבר בקרבת העיר מינכן, גרמניה. אמה היא הציירת, הפסלת והסופרת לנה פיינבורג-ליליינהיים.
בשנת 1958 עלתה לישראל מפולין עם הוריה ואחיה והתגוררה בבת ים. עסקה בבנקאות ובמסחר.
רוזנפלד כתבה את שיריה הראשונים בשנות העשרה של חייה בפולנית. בעברית פרסמה לראשונה בשמה הקודם – ברכה בר-אל - בשנת 1975 ב"על המשמר". 

שיריה, רשימות ביקורת ותרגומי השירה והפרוזה שלה מרוסית, מאנגלית ובעיקר מפולנית, פורסמו ב"מעריב", "על המשמר", "דבר", "הארץ ספרים", "מאזניים", "עתון 77", "עכשיו", "דימוי", "פסיפס", "אפיריון", "נתיב", "רוח אחרת", "מהות", "הליקון", "ביטאון שירה", ו"אנתולוגיה מקוונת לשירה עברית". 
 שיריה התפרסמו גם בכתבי עת חשובים ובאנתולוגיות בישראל ובפולין, ותורגמו לאנגלית, פולנית, רומנית ואלבנית.
רוזנפלד עורכת ספרי שירה ופרוזה ומנחה סדנאות לכתיבה יוצרת. ערכה והנחתה אירועי ספרות רבים בבית הסופר ובבית מאניה ביאליק, בתל אביב.
משנת 1998 חברה באגודת הסופרים העברים במדינת ישראל וב-2002 כיהנה כיושבת ראש האגודה. ממייסדי תנועת משוררים לימין ישראל, תנועה המוגדרת כלאומית־ציונית שמטרת העל שלה היא השבת הלגיטימציה לכתיבת שירה ציונית.
רוזנפלד נשואה ואם לשני בנים ומתגוררת בבת ים.

פרסים, מלגות ומענקים

ספרה האחרון של רוזנפלד, "אחר כך הייתי בראשית" זיכה אותה בפרס איגוד סופרי ישראל (אס"י).

כמו כן, זכתה במלגות ומענקים מקרן עמו"ס, מ"יד ושם" ומקרן יהושע רבינוביץ לאמנויות תל אביב.
ריצ'רד ג'אקל

ביוגרפיה

ג'אקל נולד בלונג ביץ' , שבמדינת ניו יורק, ובגיל צעיר עבר עם משפחתו ללוס אנג'לס.
ג'אקל התגלה על ידי מלהק כאשר חילק דואר ליד הסטודיו של חברת "פוקס המאה ה-20", הוא עבר את האודישן וקיבל תפקיד ראשון בגיל 17, בתור טוראי מארינס במהלך קרב גוודלקנל בדרמת המלחמה "יומן גוודלקנל". לאחר הופעת הבכורה שלו התגייס ג'אקל לצי האמריקני ושירת שם במשך כחמש שנים.
כשהשתחרר מהשרות שותף ג'אקל בשתי הפקות מצליחות שעסקו במלחמת העולם השנייה, "חולות איוו ג'ימה" אודות "קרב איוו ג'ימה" ההרואי ו"שדה הקרב" של ויליאם ולמן, שהתבסס על "הקרב על הבליטה" ובו גילם את החייל האמריקאי בטיס.
תפקידו במערבון " האקדוחן" היה קצר מאוד, בתור בחור צעיר ושחצן בשם אדי אותו הורג האקדוחן ג'ימי רינגו (גרגורי פק) בתחילת העלילה.
ג'אקל שיחק תפקיד משמעותי לראשונה במלודרמה הקלאסית "שובי שבא הקטנה", בתור טורק פישר הצעיר בו מאוהבת מארי הדיירת החדשה בביתם של הזוג המתפורר דוק (ברט לנקסטר) ולולה דילייני (שירלי בות').
הופיע בסרט המלחמה "התקף" על ימיה האחרונים של מלחמת העולם ה-2 באירופה ובמערבונים "3:10 ליומה" ו"שיירה".
בשנת 1960 הופיע לצד אלביס פרסלי במערבון של דון סיגל "כוכב לוהט".
בהמשך שנות ה-60 שיחק בדרמות המלחמה "12 הנועזים", בתור הסמל הקשוח קלייד בראון שעוקב אחר פעילותם של האסירים אותם הוא מאמן, ו"עיר ללא חמלה", בתור חייל אמריקאי הנאשם באונס נערה בכפר גרמני.
בשנת 1970 הופיע ג'אקל בסרטו של פול ניומן "כל בניו היו גיבורים", בתור ג'ו בן, סבו של חוטב העצים האנק סטמפר. על משחקו היה ג'אקל מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר.
ב-1973 שיחק ג'אקל במערבון "פט גארט ובילי הנער", בתפקיד השריף קיפ מק'יני הרודף אחר הפושע בילי הנער (קריס קריסטופרסון).
ב-1984 השתתף בדרמת המסע הבדיונית "איש הכוכבים", בתור ראש הסוכנות לביטחון לאומי ג'ורג' פוקס.
ג'אקל נפטר ב-1997 ב"בית החולים לסרטים וטלוויזיה" שבלוס אנג'לס, לאחר מאבק ממושך במחלת המלנומה. הותיר אחריו אישה, אנטויינט מארצ'ס, לה היה נשוי במשך 50 שנה, ושני בנים, ריצ'רד ג'אקל ג'וניור והגולפאי המקצועני בארי ג'אקל.
DVD-Audio

DVD-Audio הוא תקן למוזיקה באיכות גבוהה, המאוחסנת על גבי דיסק DVD. בניגוד לסרטים, דיסקים אלה אינם מכילים תמונה אלא רק הקלטת אודיו רב ערוצי באיכות גבוהה. רוב נגני ה-DVD אינם תומכים בהשמעת DVD-Audio, או מסוגלים להשמיע את האות באיכות מוגבלת. הדיסקים יכולים להכיל שילובים שונים של מוזיקה רב ערוצית או מוזיקה חד/דו ערוצית באיכות (קצב דגימה) גבוהה במיוחד
משיקולים של ניהול זכויות דיגיטלי, נגני DVD-Audio אינם מוציאים את ערוצי הקול דרך S/PDIF (ממשק דיגיטלי דרך סיב אופטי או כבל קואקסיאלי), או מוציאים אותם רק באיכות נמוכה, למשל צליל סטריאופוני במקום רב-ערוצי, או בקצב דגימה נמוך במקום גבוה, כדי למנוע את היכולת להעתיק את המוזיקה באיכות הגבוהה ביותר. במקום זאת, נגן תומך DVD-Audio מכיל מפענח נפרד המוציא את כל הערוצים הנפרדים, באופן אנלוגי, שיטה הנחשבת טובה פחות מהעברה דיגיטלית אל המגבר.
לאחר שהוגדר תקן HDMI (ממשק דיגיטלי להעברת אודיו ווידאו בין ציוד אודיו-וידאו ביתי) המאפשר העברת מוצפנת של מדיה דיגיטלית, הופיעו נגני DVD התומכים ב-DVD-Audio ומוציאים את ערוצי השמע באופן דיגיטלי, דרך ממשק HDMI (גרסה 1.1 ומעלה). בצורת חיבור זו ניתן לקבל אות נקי יותר, אך נכון ל-2008, רסיברים בעלי תמיכה בפענוח אודיו מכניסות HDMI הם מוצרים חדישים ועדיין נדירים יחסית בקרב צרכני הקצה. דרך אחרת להעביר את המידע דיגיטלית היא בתקן IEEE-1394 אך נגנים ומגברים כאלה הם נדירים.
תקן מתחרה ל-DVD-Audio הוא SACD. שני הפורמטים זכו להצלחה מוגבלת למדי, שכן תמיכה בהם משמעה תוספת מפענח בנגן, וזו מעלה את מחירו, ודורשת חיבור שישה חוטים נוספים בין הנגן למגבר. ייתכן שנגנים חדשים בעלי יכולת HDMI יגדילו את פופולריות שתי השיטות, לאחר שרסיברים מתאימים ייעשו נפוצים יותר.
הפורמט תומך במגוון שילובים של ערוצים וקצבי דגימה. במונו (1.0), סטריאו (2.0), סטריאו (2.1), סטריאו ומונו היקפי (3.0 או 3.1), קוודרופוני (4.0 או 4.1), 3-סטריאו (3.0 או 3.1), 3-סטריאו ומונו היקפי (4.0 או 4.1) וצליל היקפי מלא (5.0 או 5.1), הדיסק יכול לכלול מידע בקצבי דגימה של 44.1 קה"צ, 48 קה"צ, 88.2 קה"צ או 96 קה"צ. במונו או בסטריאו ישנה תמיכה גם ב-176.4 קה"צ ו-192 קה"צ. נכון ל-2008, רק רסיברים מעטים תומכים במוזיקה בקצבי הדגימה הגבוהים.