אשראף פואח׳רי

אשרף פואח׳רי (נולד בשנת 1974) הוא אמן ערבי-ישראלי. פואח׳רי מוכר בעיקר עם דימוי החמור אותו שילב במעל 1,000 עבודות בפורמטים וטכניקות שונות. עבודותיו מוצגות בתערוכות בגלריות ומוזיאונים בישראל ובשאר העולם.

ביוגרפיה

אשרף פואח׳רי נולד בכפר מזרעה. בין השנים 1992–1996 למד עיצוב גרפי במכללת ויצו בחיפה ובמכללת הגליל המערבי. כיום, חי ויוצר בחיפה.

עבודותיו

בעבודותיו מתמודד פואח׳רי עם המציאות הישראלית־ערבית המורכבת. פואח׳רי נוגע בדימויים טעונים, משתמש בהומור, אירוניה, ובפיתוי אסתטי, גרפי, בכדי ללמד אותנו פרק בקיומו של ה׳אחר׳ הערבי, הוא מביע את דעותיו, רעינותיו ואמונתו בתוך מרחב של קיום משותף. בין יתר הנושאים הוא מדבר על פליטות, על כפרים נטושים וזיכרון תרבותי. תחילת עיסוקו של פואחרי באמנות אינה קשורה לנושאים פוליטיים, אלא באמצעות פרויקט ייחודי, הנובע מתחושת אהבה ואבל על מות אהובה. ״ניסרין״ הייתה בחורה ערבייה שנהרגה בתאומת דרכים, עליה קרא פואחרי בעיתון. בעקבות הקריאה עליה הוא התאהב בה, החל לכתוב לה שירים, ליצור למענה עבודות, וכך הגיע אל העיסוק באמנות.לאחר מכן הוא החל לעשות שימוש במוטיב החמור, הדימוי המוכר ביותר שלו ומזוהה איתו ועם עבודותיו. הוא נוצר מדיוקנו ותפיסתו את הווייתו כאמן פלסטיני. החמור נלווה לאמן במסע השאלות הנוקבות על זהותו, על מקומו של הערבי בחברה הישראלית והעמדתו של נרטיב מודחק אחד מול הנרטיב החזק והדומיננטי. על הכול נסוכה נימה, לפעמים סרקסטית ולפרקים אירונית. האירוניה, כנראה מאפשרת קיום שפוי, על תכונותיו ועל מסריו לצופה. חמוריו של אשראף נושאים על גבם משמעויות נלוות. הם משמשים כמשל למצב הקיומי של האמן שמצהיר על עצמו ״ אנא חמאר״ (״אני חמור״). הבחירה באימוץ מודע של דמות החמור כמקבילה וחופפת לדמות האמן, היא נשיאת אות קין שיש עמה התרסה כלפי החברה הישראלית החרדה ביחס לאחר.בראשית יצר דימויי חמור מוטבעים על ניירות קטנים כחותמות של חמורים, כמו חותמת בתעודת הזהות. אקט החתימה הדגיש את הזהות הטוטלית של החמור, שקיבל עליו. מכאן והלאה מתחיל מסע החניכה שלו עם החמור.בתערוכה ״אנא חמאר״ (״אני חמור״ בעברית) הציב אשראף 12 צלליות של חמורים, אך בניגוד לפירוש המתבקש לדימוי החמור כעקשן וטיפש, בתערוכה כוונתו של האמן להתייחס אל החמור כאנונימי מצד אחד, ומצד שני לכל חמור יש רקע וסביבה שונים, אשר משפיעים על אופיו, על תכונותיו ועל מסריו לצופה. דרך דמות וסמל החמור הוא מדבר על האפליה שהוא חש, על מעמדו בישראל, על איך הרחוב הישראלי מסתכל עליו- ערבי פלסטיני.
החמור הוא נשא של כל הרעיונות, המחשבות והשאלות הנוגעות לנרטיב הפלסטיני ולנרטיב האמן הפלסטיני בתוך החברה הישראלית. בנוסף, הוא נושא את הנלעגות כלפי החמור בנשימה אחת עם האחרות שלו. החמור הופך לדיוקן עצמי, לדימויי של צללית ולבסוף לאייקון טוטאלי המזוהה עמו.ב-1999 הציג פואחרי את התערוכה בעזה- מייד אין פלסטיין, שם המאזכר את הגמלים העשויים מעץ הזית עליהם כתוב: "מייד אין הולילנד", אך גם מתקשר לדבריו לעובדה שאין כיום מוצרים שעליהם כתוב "מייד אין פלסטין". כך החמור התאים לדעתו להיות מסמל לתוצרת פלסטין.בתערוכתו קו 13 הציג אשראף שולחן עץ ארוך עם 13 לבבות פלסטיק שהוברגו בתוך בתי מנורה שחורים, בתוך הלבבות היו תקועות סיכות. התערוכה נעשתה לאחר ש13 פלשתינאים נהרגו בהפגנה באינטיפדה הראשונה. השולחן כך אמר פואחרי מסמלים את הסעודה האחרונה. הללבות מסמלים את 13 ההרוגים. מול השולחן היה צילום מוגדל ומוכפל של מהומות אוקטובר. קבוצה של אנשים ואחד מהם זורק אבן. בחלל היו תלויים עוד 3 אלמנטים מוארים בזרקור. שלושה לבבות פלסטיק קטנים שקופים שכל אחד מהם מלא במשהו אחר-פלפל, קופידון קטן וחיל פלסטיק. פואח׳רי ביקש למצות את עוצמת הניגוד בין לבבות הפלסטיק לבין כאב הרגש בין קיטש ומוות. לנושאים אלה הוא מתייחס בתערוכה בהתייחסות עדינה, שקטה, רחוקה מכל התלהמות ואלימות, בדיוק ההפך מהתגובות שעוררה. בערב פתיחת התערוכה התפרצו כ-50 פעילי ימין וליכוד והפגינו וגרמו למהומות.בתערוכה ״איכתיליאל״ (אי איזון בעברית) הוא מציע לצופה נקודת מבט של הגבר הערבי בחברה הערבית. בראיון שהתפרסם בעיתון ה״ארץ״ מסביר פוא׳חרי כי נוצר שיבוש לשוני בין המילה ״איתילאל״ שפירושה ״אי איזון״ לבין המילה ״איחתילאל״ שפירושה ״כיבוש״ מכיוון שרוב היהודים אינם יכולים להגות כיון את האות הגרונית ח״ת. וכך כאשר חלקם אף על פי שרוצים לומר ״כיבוש״ מבטאים למעלה מילה שפרושה אי איזון. התערוכה התפרשה על שלושה חדרים. באחד מהם הוצגה סדרת תצלומים שנדגמו באופן דיגיטלי מסרט קולנוע שבמרכזו קרב איגרוף בין שתי נשים. פעולת הקרב החוזרת על עצמה מסמלת קוד חברתי תרבותי שמסמל אלימות בפיקוח.פואחרי מדבר על ״הגבר החדש״ כדי לחדד היבטים קיצוניים ביחסי גבר אישה בחברה הערבית המסורתית. פוא׳חרי משתמש בדימויי חתונה ומציגה חבורת גברים שרוקדת ריקודי חתונה. הם נעים בשורה, כתף אל כתף בקצב ורצף. פס רחב שחור מכסה את חלקו העליון של מסך הטלוויזיה ומחוק את ראשי הגברים הרוקדים, במהלך הריקוד נכנסות למסגרת המסך 3 נשים. הן חולפות על פני הגברים בתנועות מאופקות בלי שנוצר קשר עין בין אלה לאלה. על המסך מתרחש מאבק בין דגם ערבסק, המייצג את האידיאל ההרמוני, לבין חוטי רקמה שהסתבכו, יוצרים קשרים וניתוקים.כאשר פואח׳רי נשאל האם הוא מגדיר את עצמו כאמן פוליטי הוא ענה: ״פוליטיקה נמצאת כמעט בכל מקום. אפשר להסתכל על הכל בפן פוליטי, אין ספק שכיום אפשר להסתכל על תמונה של פרח ולומר שזה פוליטי, זה תלוי בנקודת המבט. אני לא מפרש את הדברים שאני עושה, אני שם את הדברים והולך הביתה״.