google/wiki40b huggingface dataset:
הקונגרס הערבי הלאומי הראשון

הקונגרס הערבי הלאומי הראשון (בערבית: المؤتمر العربي الأول - תעתיק לעברית: אלמאתמר אלערבי אלאול) היה כינוס ראשון של התנועה הלאומית הפאן ערבית שהתקיים בפריז בשנת 1913. הקונגרס התקיים באולם החברה הגאוגרפית בשדרות סן ז'רמן 184 בין ה-18 ל-23 ביוני 1913. הקונגרס התקיים על רקע עליית הטורקים הצעירים לשלטון באימפריה העות'מאנית ב-1908 ושקיעת האימפריה, עליית הציונות והתעוררות התנועה הערבית הלאומית. המתכנסים קראו ליצירת אומה ערבית עצמאית בשטחי "סוריה הגדולה", עיראק, ארץ ישראל ומצרים.

המשתתפים

בראש המארגנים ניצבו אנשי תנועת אל-פתאת (החברה הערבית הצעירה, נוסדה בפריז ב-1911) ובהם עווני עבד אל-האדי ורפיק אל-תמימי הפלסטינים, ג'מיל מרדם הסורי ותאופיק א-סוודי מעיראק.
בין המשתתפים הנוספים ניתן למנות את רשיד רידא מקהיר, נג'יב עזורי, מייסד "הליגה הערבית הפטריוטית" ועיזאת דראוזה מג'מאעין שליד שכם. כמו כן הוזמן והשתתף בדיונים נציג התנועה הציונית בקושטא ויקטור יעקובסון, אשר ביקש לראות את הציונות משגשגת בארץ ישראל לצד אמנסיפציה ערבית מחוץ לארץ ישראל כחלק מתחיית המזרח שלא על חשבון האימפריה העות'מאנית ומתוך הבנות עמה.

החלטות הקונגרס והשפעתו

לדברי ההיסטוריון הפלסטיני רשיד ח'אלידי כללו החלטות הקונגרס את דרישות בעלות נופך לאומי משלטונות האימפריה העות'מאנית כגון דרישה להגדיר את השפה הערבית כשפה הרשמית בארצות הלבנט (במקום הטורקית), דרישה להציב את החיילים הערבים בצבא האימפריה לשירות בארצותיהם ודרישה לכונן ממשלת נציגים לניהול ענייניהן הפנימיים של המדינות הערביות. עם זאת, בולטת בהיעדרה דרישה לעצמאות.
לאחר נעילת הקונגרס הבטיחה הממשלה העות'מאנית להנהיג מספר תיקונים ברוח החלטות הקונגרס, כמו כן מינתה מספר אישים ערביים לאומיים למשרות במנגנון ובסנאט. הדבר יצר פילוג עמוק בין הלאומנים הקיצוניים בתנועת אל-פתאת לבין המתונים שהסכימו לויתורים הקלים שהחילה הממשלה העות'מאנית.
לקונגרס לא הייתה השפעה מרחיקת-לכת. פרוץ מלחמת העולם הראשונה, גירוש האימפריה העות'מאנית משטחי הלבנט והצהרת בלפור שהבטיחה בית לאומי לציונות בחסות המנדט הבריטי שינו את כיוונה של התנועה הלאומית הערבית והכריחו אותה להתמודד אם אתגרים חדשים שמתכנסי הקונגרס לא צפו.
מפת חואן דה לה קוסה

מפת חואן דה לה קוסה (Juan de la Cosa) היא מפת עולם (מפה מונדי) המצוירת על קלף משנת 1500. המפה, המוצגת כיום במוזיאון הימי  של מדריד, בספרד, צוירה על ידי הקרטוגרף והספן חואן דה לה קוסה , בעת שהותו בעיר הנמל פוראטו דה סנטה מריה שבאנדלוסיה.
אורכה של המפה 93 ס"מ ורוחבה 183 ס"מ. המפה מעוטרת בעיטורים רבים, ובשל עושר ציוריה, סביר להניח שהמפה הוזמנה על ידי בית המלוכה של קסטיליה וארגון.
מפה זו היא המפה הקדומה ביותר המציגה את יבשת אמריקה שתאריך יצירתה אינו שנוי במחלוקת.
המפה מתארת את חלקי יבשת אמריקה אשר התגלו עד מועד ציורה על ידי מגלי ארצות ספרדים פורטוגזים ואנגלים.
המפה מתארת גם את יבשת אסיה, את אמריקה ואת אפריקה, וכמקובל באותה עת מציינת אירועים ובהם הגעתו של וסקו דה גאמה להודו בשנת 1498.
ג'ורג' ניונס

ג'ורג' נְיוּנֵס (באנגלית: Sir George Newnes, 1st Baronet ‏ 13 במרץ 1851 - 9 ביוני 1910) היה מו"ל ועורך אנגלי. בית ההוצאה שלו, "ג'ורג' ניונס בע"מ" המשיך להוציא ספרים זמן רב לאחר מותו.

רקע והשכלה

אביו, תומאס מולד ניונס, היה כומר בדרבישייר. ג'ורג' ניונס נולד במאטלוק באת', דרבישייר. הוא למד בוורוויקשייר ובלונדון. בשנת 1875 נשא לאישה את פריסילה היליארד.

קריירה

בשנת 1867 נכנס לעולם המסחר, בלונדון ובמנצ'סטר. את קריירת המול"ות שלו החל בשנת 1881 כשייסד את "טיט-ביטס" ("טעימות פיקנטיות") כתב העת יצא תחילה במנצ'סטר והכיל מובאות מתוך ספרים ושאר פרסומים. למימון כתב העת פתח מסעדה צמחונית במנצ'סטר. הוספת תחרויות הרחיבה את חוג הקוראים של כתב העת ובשנת 1884 העביר ניונס את ההוצאה ללונדון. הוא החל לעבוד עם ויליאם תומאס סטד, עמו ייסד את "Review of Reviews" ("סקירת סקירות") בשנת 1890. עד סוף המאה ה-19 הגיע "טיט-ביטס" למחזור של 700,000 ופילס את הדרך לעיתונות פופולרית - את הדיילי מייל ייסד אלפרד הרמסוורת', שתרם ל"טיט-ביטס", ואת הדיילי אקספרס השיק סר ארתור פירסון, שעבד ב"טיט-ביטס" במשך חמש שנים אחרי שזכה בתחרות לקבלת משרה בכתב העת.
יש מקום להניח, שהעיתון הנודע ביותר שהוציא היה ה"סטראנד מגזין", שהחל להופיע ב-1891 ובו פרסם ארתור קונאן דויל לראשונה בהמשכים את סדרת שרלוק הולמס שלו. ניונס ייסד עוד כתבי עת, בהם "וסטמינסטר גאזט" (1873), "וייד וורלד מגזין" (1888) ו"קאנטרי לייף" (1897). בשנת 1891 התגבשו עסקי ההוצאה לאור שלו לחברה שנשאה את שמו, ג'ורג' ניונס בע"מ. בשנת 1897 נבנתה החברה מחדש, בהון של 1,000,000 ליש"ט, ופתחה בהוצאה לאור של ספרים.
בהשקפתו הפוליטית נטה ניונס למפלגה הליברלית, והוא חידש את הופעת וסטמינסטר גאזט לשם תמיכה במפלגה כשה"פל מל גאזט" היה לעיתון המפלגה הליברלית המאוחדת (Liberal Unionist Party). בבחירות של 1885 נבחר לפרלמנט מטעם מחוז הבחירה החדש של ניומרקט, מושב בו החזיק עד 1895. בשנת 1900 נבחר בשנית לפרלמנט ונשאר בתפקידו עד שפרש בשנת 1910.
מגלה הארצות הנורווגי קרסטן בורכגרווינק פנה אל ניונס בבקשה לתרום למשלחת צלב הדרום, שעמדה לצאת בפיקודו לאנטארקטיקה. (יריבו העסקי אלפרד הרמסוורת' היה מפטרוני משלחת דיסקברי בראשות קפטן סקוט, שהחברה הגאוגרפית תמכה בה.) בורכגרווינק שיכנע את ניונס לשאת במלוא העלות של משלחתו, בסביבות 40,000 ליש"ט. המתנה הזאת עוררה את חמת מרקהם והחברה הגאוגרפית, משום שתרומתו של ניונס, לו הופנתה אליהם, היה די בה "להעמיד את המשלחת הלאומית על הרגליים". ניונס התנה את תרומתו בכך, שמשלחתו של בורכגרווינק תפליג בדגל הבריטי ותיקרא בשם "המשלחת הבריטית לאנטארקטיקה". בורכגרווינק ניאות לכך ברצון, אף כי רק שניים מכל צוות המשלחת היו בריטים.
סר ג'ורג' ניונס מת בביתו בלינטון ב-20 ביוני 1910, בן 59, לאחר שסבל במשך שנים אחדות מסוכרת.
M103

פיתוח

במהלך מלחמת העולם השנייה ניסה הצבא האמריקאי ללא הצלחה לפתח טנק כבד בעל שריון עבה ותותח עוצמתי. בתום המלחמה, גברה התעניינותו בפיתוח של טנק שכזה עם חשיפתם של טנקים גרמנים כבדים ניסיונים כדוגמת הפנצר 8 'מאוס' וה-E100, ועם הופעתו של הטנק הסובייטי החדש IS-3 ב-1945. ה-IS3 אשר היה חמוש בתותח בקוטר 122 מ"מ ושריון עבה השפיע רבות על פיתוח הטנקים בארצות הברית בשנים שלאחר המלחמה
.
ב-1948, עם התגברות החשש לפרוץ מלחמה כנגד ברית המועצות, פרסמה ועדת החימוש האמריקאית (OTCM) מפרט לטנק כבד חדש במשקל 58 טון החמוש בתותח 120 מ"מ, תחת השם T43. עם פרוץ מלחמת קוריאה בחודש יוני 1950, העבודה על ה-T43 לא התקדמה מעבר לבניית דגם עץ של הטנק. באותו זמן נראה היה כי המלחמה תוביל לעימות כלל עולמי ולמלחמת עולם שלישית. מאחר שלצבא ארצות הברית לא היה אף טנק בארסנל שלה אשר השתווה ל-IS3 הסובייטי, הזמין הצבא כ-80 טנקי T43 (כשמאוחר יותר גדלה ההזמנה לכ-300 יחידות).
דגם האבטיפוס הראשון של ה-T43 הושלם ביוני 1951 ונשלח למתחם הניסויים באברדין. הדגם הסופי, ה-T43E1, שכלל מספר שינויים מדגם האבטיפוס נכנס לייצור בין השנים 1953–1954 במפעל של קרייזלר 
בדלאוור, ממנו הושלמו כ-300 יחידות. במבחנים שנערכו לכלי נמצא כי הוא לא מתאים לסטנדרטים של הצבא והטנקים הושמו באחסון. בנובמבר 1955 המליצה ועדת ביקורת להכניס 98 שינויים לטנקים כדי שאלה יתאימו לדרישות הצבא; אלה אושרו ובאפריל 1956 הטנק המתוקנן קיבל את השם M103 ‏.

שירות מבצעי

טנקי M103 הראשונים נפרסו באירופה בינואר 1958, כחלק מגדוד השריון 899, שכונה מאוחר יותר גדוד השריון הכבד השני. יחידה זו, שאורגנה בצורה שונה מגדודי השריון בצבא האמריקאי שכללו טנקים בינוניים, הורכבה מארבע פלוגות בנות שש מחלקות כל אחת, כשבכל מחלקה שלושה טנקי M103 (סך הכל 18 טנקים בפלוגה). בשנים 1958–1959 נכנס הטנק גם לשירות בחיל הנחתים האמריקאי. 
עם כניסת טנק המערכה M60 פטון לשירות ב-1963, ביטל הצבא האמריקאי את גדודי השריון הכבדים שלו וטנקי M103 הוחלפו על ידי ה-M60. בחיל הנחתים שירתו טנקי M103 עד 1973.
גזירת כלים

הגזירה המקורית

הגזירה המקורית מתוארת בתוספתא, שלפיה אסור היה לטלטל את כל הכלים בשבת חוץ משלושה כלים שימושיים בלבד:
בראשונה היו אומרים: שלושה כלים ניטלין בשבת - מקצוע של דבילה, וזומא לסטרון של קדירה וסכין קטנה שעל גבי שולחן.
— תוספתא שבת, יד, א
התלמוד מביא את דברי האמורא רבי חנינא, לפיהם גזירה הזו נגזרה בימי נחמיה בן חכליה בתחילת ימי בית שני. רש"י מבאר שהכוונה היא שהגזירה הזו נגזרה בתוך הקונטקסט ההיסטורי המתואר בספר נחמיה, שהיו העם מזלזלים בשמירת השבת.
הראשונים התקשו כיצד ייתכן שאסרו את טלטול הכלים כולם, הרי לא ניתן להסתדר בשבת בלי כוסות וקערות ושאר כלי אכילה. לכן הראשונים מסייגים בדרכים שונות את האיסור המקורי: או שהוא נגע רק לכלים שאין להם בית קיבול, או שהוא נגע רק לכלים שאחד השימושים הרגילים שלהם אסור בשבת, או שהוא לא נוגע לכלים שמונח בתוכם דבר שמותר לטלטלו, כגון אוכל.
הראשונים נתנו טעמים שונים לגזירה זו. רש"י כתב שגזרו את הגזירה "כדי לגדור גדר להחמיר באיסורי שבת". הרמב"ם כתב שלושה טעמים לגזירה: א. כדי שלא יבוא אדם לטלטל כלים כל היום ממקום למקום, ונמצא שלא נח בשבת. ב. כדי שלא יטלטל כלים שמלאכתן לאיסור, ויבוא לעשות בהם מלאכה. ג. כדי שהשביתה בשבת תהיה ניכרת גם עבור מי שמובטל כל השבוע ממלאכה. הראב"ד כתב טעם נוסף לגזירה: כדי שלא יבוא אדם להוציא כלים מרשות לרשות, שדבר זה אסור בשבת.
שפות הודו-אריות

שפות הֹדוּ־אַרִיוֹת (हिन्द-आर्य भाषाएँ; גם "הענף ההודי") הן ענף-משנה של ענף השפות ההודו-איראניות במשפחת השפות ההודו-אירופיות, ומדוברות בעיקר באסיה. מספר דובריהן כיום מוערך בכ-900 מיליון איש.
בשנת 2005 נמנו 209 גוני שפות בענף, מהם המניין הגדול ביותר של דוברים כשפת אם הם דוברי השפות ההינדוסטניות - הינדי (השפה השנייה המדוברת ביותר בעולם) ואורדו, ביחד כ-540 מיליון; ולאחריהם בנגלית - כ-260 מיליון. דוברי פנג'אבי מונים כ-100 מיליון, מרטהי כ-90 מיליון, מחצית מזה דוברי גוג'ראטית ואחריהם נפאלית עם כ-40 מיליון. לאורייה 30 מיליון דוברים בקירוב, לסינדהי 20 מיליון, סינהלית עם כ-16 מיליונים וסראיקי ואסאמית עם כ-14 מיליון דוברים כל אחת.
קבוצת-המשנה ההודו-ארית ניצבת תחת ענף הלשונות ההודו-איראניות לצד שתי קבוצות-המשנה האחרות של ענף זה: השפות האיראניות (המדוברות באיראן ובמרכז אסיה) והנוריסטניות (באפגניסטן).

פונולוגיה

חמישה בסיסי חיתוך מהווים תשתית למערכת העיצורים ההודו-ארית הרגילה – וילוניים, חכיים, כפופים, שִנִּיִּים ושִׂפְתִיִּים; בכך זהה המערכת של הלשונות ההודו-אריות לזו של הסנסקריט. העיצורים ה"כפופים" עשויים לכלול גלגול של הלשון לשם השגת כעין 'נסיגה' של המגע עם קצה הלשון. נקודת המגע יכולה להיות מכתשית או בתר-מכתשית, ואיכות הצליל הייחודי המופק נובעת לא אחת מתצורת הלשון יותר מאשר מהמיקום שלה. החיתוכים החכיים הם בעלי תוצר מחוכך ובאופן מסורתי כוללים מפגש חד של הלשון עם החך הקשה, לכדי יצירת צליל המקביל ל-[ʧ] או [cʃ].
מחוץ למעגל המערכת הרגילה - לשפות ולניבים מסוימים חִכּוכיות מכתשית בצליל [ʦ] (במקום חִכית), אם כי כמה מהם משמרים את ה-[ʧ] במצבים מסוימים – לפני תנועות קדמיות (בייחוד /i/), לפני /j/, או במכפל; מכתשיות כבסיס חיתוך נוסף על הקיים מתרחשת במרטהי ובקונקאני (שבהן עירוב ניבים, לצד משתנים אחרים, טורף את הכלל הנזכר לעיל), בניבים מערב-פהריים אחדים (t̪ ->‏ /ʧ/), ובקשמירית.
הוספתה של החכיכה ההיפוכית האילמת בכמה מהשפות הדארדיות קובעת את מספר מקומות החיתוך על שיא של שבעה, בשעה שהפְחתה גוזרת הפיכת ʦ ->‏ /s/ - מה שאירע באסאמית, צ'יטאגונית, סינהלית ובמווארי דרומי. השלוֹת נוספות של בסיסי חיתוך מתרחשות בְּאסאמית וברומאני, שבהן כבר אבד הקונטרסט השיני/הכפוף האופייני; ובצ'יטאגונית, שמעליה מרחפת סכנת אובדן מפרקי ההיגוי השפתיים והווילוניים.
סנסקריט, השפה העתיקה ביותר במשפחת השפות ההודו-אירופיות, התבלטה בהיותה בעלת חמישה חיתוכי עיצור אפי, בהתאמה עם אלו של הפה; ומקרב השפות והניבים המודרניים שבעה הובחנו כנושאי העזר המשלים של חמש הפונמות האפיות במלואו, כשמתוכן, החכית והווילונית בדרך כלל אינן אלא תוצאה של שמיטת העיצור מצרוף אף+עיצור ([ɲj] ->‏ [ɲ] ו-[ŋɡ] ->‏ [ŋ]) אם כי ישנם גם מקורות אחרים לתופעה.
זיכרון בלתי נדיף

זיכרון בלתי נדיף (nonvolatile memory) הוא אמצעי לאחסון נתונים של מחשב השומר על המידע שנכתב ללא תלות באספקת חשמל לצורך המשך השמירה על הנתונים. בשונה מזיכרון נדיף הזקוק לאספקת חשמל באופן מתמיד על מנת שהמידע שעליו לא ימחק.
אלפארסלן טירקש

תולדותיו

טירקש נולד בניקוסיה בקפריסין למשפחה שמוצאה מאזור קייסרי. קיימת מחלוקת באשר לשמו המקורי שהיה היסיין פייזולה (Hüseyin Feyzullah) או אלי ארסלן (Ali Arslan). הוא שירת בצבא הטורקי ונודע בשם אלפארסלן טירקש, על שמו של המנהיג הסלג'וקי אלפ ארסלאן, שם אותו אימץ כשמו הרשמי ב-1934. בקרב חבריו נודע טירקש בכינוי "הקולונל" (Albay) ומעריציו כינוהו "המנהיג" (Başbuğ), מושג טורקי עתיק אשר שימש בהמשך התייחסות אל טירקש בלבד. 
טירקש היה בין אנשי החונטה אשר חוללו את ההפיכה הצבאית הראשונה בטורקיה ב-27 במאי 1960. הוא שימש כדובר החונטה אך גורש ממנה בשל מאבקים פנימיים והצטרף מאוחר יותר אל "מפלגת הכפריים הרפובליקנים הלאומית" (Cumhuriyetçi Köylü Millet Partisi, CKMP). ב-1965 היה טירקש למנהיג המפלגה אשר שינתה את שמה ל"מפלגת התנועה הלאומית" (Milliyetçi Hareket Partisi, MHP) ב-1969, והייתה למפלגה ימנית-קיצונית ולאומנית-אתנוצנטרית. 
בשנות השבעים של המאה ה-20 נקטה מפלגתו של טירקש קו לאומני קיצוני וגזעני ברור, אך למרות זאת היה טירקש חבר האספה הלאומית הגדולה של טורקיה ושימש כסגן ראש ממשלת טורקיה בקואליציה בראשות סוליימאן דמירל בין 31 במרץ 1975 ו-21 ביוני 1977, ושוב מ-21 ביולי 1977 ועד 5 בינואר 1978. לאחר ההפיכה הצבאית השלישית בטורקיה בשנת 1980 פוזרו כל המפלגות בטורקיה ונאסרו, והרשויות הטורקיות האשימו את הזאבים האפורים (Bozkurtlar), ארגון הנוער של המפלגה, בכ-700 מעשי רצח שהופנו בעיקר כנגד אנשי שמאל בין השנים 1974 ו-1980. כ-220 מאנשי ארגון הזאבים האפורים כמו גם חלק מאנשי המפלגה וטירקש עצמו הועמדו לדין, ומפלגתו הואשמה בכוונה לפגוע במשטר החוקתי במטרה להקים דיקטטורה פשיסטית בטורקיה. טירקש נשלח למאסר ושוחרר ממנו לאחר ארבע וחצי שנים, אך נאסר עליו לקחת חלק בחיים הפוליטיים במדינה. 
ב-1983 קמה מפלגתו של טירקש שוב, הפעם בשם "מפלגת המשימה הלאומית" או "מפלגת המאבק הלאומי" (Milliyetçi Çalışma Partisi, MÇP), וב-1987 הוא שב לשורותיה לאחר שהאיסור שהוטל עליו הוסר. טירקש שב ונבחר לאספה הלאומית בשנת 1991 וכיהן בה משך ארבע שנים עד 1995. ב-1992 שבה המפלגה לשמה המקורי וטירקש עמד בראשה עד מותו בשנת 1997.
בניין אמריקן סורטי

אדריכלות

הבניין עוצב כמגדל בהשראת אדריכלות הרנסאנס. הוא מחופה בגרניט מיין והוא בעל בסיס בן שלוש קומות בצורת אכסדרה. חלקו העליון של הבסיס מעוטר בפסלים קלאסיים. חלקו האמצעי מאופיין באחת עשרה שורות אנכיות של חלונות וחלקו העליון מעוטר בקרניז אבן.
מופלא הסמוך לאיש

מופלא הסמוך לאיש הוא מושג תלמודי-הלכתי, המתאר ילד הקרוב להיות בן מצוות, כלומר בן 12 לזכר או בת 11 לנקבה. לגיל זה ישנה משמעות בדיני "הפלאה" (התחומים בהם ישנה החלת חלות באמצעות דיבור), ולעניינים מסוימים מעשיו חלים כאילו היה גדול.

דינו של מופלא הסמוך לאיש

אף על פי שמופלא הסמוך לאיש עודנו קטן, ומשכך אינו מוגדר כבר דעת האחראי למעשיו בדרך כלל, מופלא הסמוך לאיש יכול לנדור, להישבע או להקדיש וכיוצא בזה, ונדריו חלים כנדרי גדול. לאחר שנדר, יש לבדוק האם הוא יודע את משמעות הנדר ואם הוא מבין לשם מי הוא נודר או מקדיש, ואם התברר שהוא יודע את משמעות מעשיו, נדריו יהיו קיימים על אף שעדיין איננו נחשב איש עד גיל מצוות. הטעם לדין זה, הוא משום שבגיל כזה אנו יכולים לבדוק אם הילד יודע מה משמעות הנדר או ההקדש. קודם גיל זה אפילו אם הילד אומר בפירוש שהוא מבין מהו נדר, נדריו לא חלים, ולדבריו אין משמעות הלכתית.

תוקף הדין

ישנה מחלוקת בתלמוד האם יכולתו של מופלא הסמוך לאיש לנדור היא מדאורייתא או מדרבנן בלבד. לדעת רבי יוחנן וריש לקיש, דין מופלא הסמוך לאיש הוא מדאורייתא ונלמד מן הפסוק "כִּי יַפְלִא לִנְדֹּר" (ספר במדבר, פרק ו', פסוק ב') שכל שיודע להפליא נדרו נדר, ואילו לדעת רב כהנא, דין זה הוא מדרבנן בלבד, ואילו הלימוד מהפסוק הוא אסמכתא.

פירוש שמו

מופלא כלומר ילד שאנו בודקים האם הוא יודע להפלות, כלומר להבין בדעתו לשם מי הוא נודר. משתמשים בלשון "הפלאה" כי זה לשון הפסוק בעניין נדרים: "כי יפליא לנדור".
סמוך לאיש כלומר ילד שקרוב להיות בוגר.
אברהם בלאוגרונד

אברהם ("אדק") בלאוגרונד (1930 – ספטמבר 2019) היה פיזיקאי ישראלי, פרופסור בפקולטה לפיזיקה במכון ויצמן למדע.

ביוגרפיה

אברהם בלאוגרונד נולד ב-1930 בפולין. במהלך מלחמת העולם השנייה הסתתר תוך שימוש במסמכים מזויפים, ובתום המלחמה נסע לדודו שבהולנד. אביו נספה בשואה. במהלך לימודיו בתיכון למד הולנדית, אנגלית, גרמנית, צרפתית, לטינית, יוונית עתיקה ועברית. החל ללמוד הנדסת חשמל באוניברסיטת דלפט ועבר ללימודי פיזיקה. לאחר שקיבל תואר ראשון בהצטיינות יתרה, הגיע בסוף 1955 למכון ויצמן. למכון טרם ניתנה הסמכה להעניק תואר אקדמי, ולכן המנחה הפורמלי שלו לדוקטורט היה פרופ' פטר אנדט מאוניברסיטת אוטרכט, וממנה קיבל תואר דוקטור בפיזיקה, אף שהמחקר נעשה במכון ויצמן. מחקרו עסק במדידת זמני חיים קצרים מאוד של חלקיקים, בתחום מאיות הננו-שניות.
בהמשך עבר לעסוק בפיזיקה של פלזמה. ב-1965 יצא לשבתון במעבדה הלאומית ארגון (Argonne National Laboratory). ב-1968 הועלה לדרגת פרופסור חבר. ב-1974  יצא לשבתון במעבדת המחקר של חיל הים האמריקאי בוושינגטון (United States Naval Research Laboratory). הוא התמחה בחקר פלזמות בצפיפות גבוהה ואלומות יונים ואלקטרונים באנרגיות גבוהות.
בשנת 1976 שימש כסגן יושב ראש המועצה המדעית של מכון ויצמן למדע ובשנת 1977 כיו"ר המועצה.
התגורר ברחובות. בשנת 1959 נישא לרות שרף. נולדו להם שלושה ילדים, בהם פרופ' מיכל אירני מהמחלקה למדעי המחשב ומתמטיקה שימושית במכון ויצמן למדע.
גיום טירל

גיום טירל (בצרפתית: Guillaume Tirel‏; 1310 פונט-אודמר - 1395 סן-ז'רמן-אן-לה), המכונה "טאייווָן", (בצרפתית: Taillevent) היה טבח צרפתי, יליד נורמנדי, ששרת בחצר מלכי צרפת מבית ולואה בימי מלחמת מאה השנים.

ביוגרפיה

טירל נולד בסביבות שנת 1310 בפונט-אודמר, בנורמנדיה עילית. בילדותו היה נער מטבח של ז'אן ד'אֶוורֶה (דודנית של המלך שארל הרביעי ואשתו השלישית והאחרונה בין השנים 1325–1328).
לאחר 1326 כיהן טירל כ-queux ("קֶה"), כלומר "טבח ראשי" בחצרו של פיליפ דה ולואה, דוכס נורמנדי (לימים מלך צרפת), ומשנת 1346 כיהן כטבח ראשי וקצין מטבח של המלך שארל החמישי.
שמו מוזכר ב"אוצר הצ'רטרים" (Trésor des chartes) במסמך המאשר כי בשנת 1362 הדוכס של נורמנדי העניק ל"גיום טירל, המכונה טאייון, טבחו" את הסכום בשווי של מאה פרנקים של זהב כגמול לשרותיו הטובים והמנעימים, על מנת שיוכל לרכוש בית בפריז ולהיות קרוב יותר לחצר הדוכס.
בשנת 1381 עבר טירל לשרותו של המלך שארל השישי כקצין מטבח ראשי. הוא קיבל מהמלך תואר אצולה ובשנת 1392 הוענקה לו המשרה של הממונה על אספקת מטבח המלך - maistre des garnisons de cuisine du Roi (בתרגום חופשי: "אומן יחידות האספקה של המלך").
בדרך כלל נוהגים ליחס לגיום טירל את "לה ויאנדיה" או "ספר הבשרים של טאייוון" (Le Viandier de Taillevent), הנחשב ספר המתכונים הראשון בצרפת, שנכתב לפי הזמנת המלך שארל החמישי, כלומר לפני 1380. למעשה קיימת גרסה ישנה יותר של הספר שנכתבה ככל הנראה עוד בסביבות שנת 1300, לפני הולדתו של טירל, והוא השתמש בה. הספר אינו מתייחס לדברי בשר בלבד אלא לכל סוגי המאכלים. הוא השפיע על ספרי הבישול שפורסמו אחריו ומהווה מקור חשוב ומפורט להיסטוריונים בנוגע למטבח הנורמנדי בימי הביניים. בימי המלך פיליפ השישי מעריכים שלטירל הייתה השפעה לא מבוטלת בהעדפתם של יינות דרום צרפת ובורגונדיה בחצר מלכי צרפת.
גיום טירל נפטר בשנת 1395 בסן-ז'רמן-אן-לה וקברו נמצא במוזיאון של היישוב.
נער החידות ממומביי (סרט)

תקציר עלילה

ג'מאל מאליק הוא בסך הכל מגיש תה צעיר בחברת טלפונים ממומביי. כשהוא מצליח להתקבל לשעשועון היוקרתי "מי רוצה להיות מיליונר", רבים מרימים גבה. אבל שלב אחר שלב ג'מאל מצליח להפתיע את הקהל, את המנחה ולעיתים גם את עצמו כאשר הוא מצליח לענות על כל השאלות.
מנהלי השעשועון חושדים בו שהוא מרמה אותם, משום שלכאורה אין שום סיבה שנער מהמעמד שלו ידע את התשובות. הוא מובל לחדר חקירות שם מענים אותו כדי לנסות לחלץ מפיו כיצד הוא יודע את כל התשובות. לבסוף מתברר שאת כל התשובות הוא ידע במקרה, ומאחורי כל תשובה מסתתר אירוע מחייו של ג'מאל. הסרט בנוי מפלאשבקים בין החידון וחדר החקירות, לבין חזרה לחוויות הילדות והנערות של ג'מאל.

הבדלים בין הספר לבין הסרט

שמו של הגיבור בספר הוא ראם מוחמד תומאס, שם שניתן לו על ידי כומר אשר פרס עליו את חסותו לאחר שאמו נטשה אותו כשהיה תינוק בן יומו (במקור השם שניתן לו על ידי הכומר הוא תומאס, אך בעקבות אזהרות שקיבל בנושא המרת דת בכפייה שמו מייצג את כל הדתות המרכזיות בהודו). ראם גדל בבית יתומים, אין לו אח ביולוגי והוא אינו מכיר את אמו.
בסרט לא ניתן הסבר לרמת האנגלית הגבוהה של ג'מאל. בספר, ראם מאומץ על ידי כומר נוצרי אשר מלמד אותו את השפה.
בספר, לטיקה איננה חברת ילדות של ראם אלא זונה שהוא פוגש בגיל 18 ומתאהב בה. ראם משתתף בשעשועון על מנת שיוכל לשחרר אותה מידי אחיה, שהוא הסרסור שלה.

קונפליקטים דתיים

קבוצות הינדיות הפגינו נגד דרך הצגתו של האל ההינדי ראמה בסרט, שלטענתם היא מזלזלת ופוגעת ברגשותיהם של ההינדים. בנוסף לכך, בעיתון השמרני "דיילי פיוניר" נטען כי הסרט מספק תמונה חד-צדדית באשר לסכסוכים הדתיים המורכבים שקיימים בהודו, וכי הוא מציג את ההינדים כ"מפלצות רודפות-בצע".

לאבלין טאנדאן

מבקר קולנוע משיקגו החל בקמפיין באינטרנט שמטרתו להוסיף את שמה של לאבלין טאנדאן, עוזרת הבמאי של דני בויל, לרשימת המועמדים לפרס הבמאי הטוב ביותר בטקסי גלובוס הזהב והאוסקר. משנודע העניין לטאנדאן היא ביקשה לסיים את הקמפיין, וציינה כי "הדבר גורם לי למבוכה [...] ההצעה הזו כלל אינה ראויה, ואני כותבת במטרה להדגיש כי איני רוצה שהיא תישקל."
מפיק הסרט, כריסטיאן קולסון, ציין כי הקרדיט שניתן לטאנדאן לא הובן כראוי, ואין בכוונתו לטעון כי טאנדאן היא שותפה יצירתית במידה שווה לבמאי דני בויל.

הילדים

רבים מן הילדים שהשתתפו בסרט הם ילדי רחוב במציאות, לרבות אזהרודין מוחמד איסמעיל ורובינה אלי, אשר גילמו את דמויותיהן הצעירות ביותר של סלים ולטיקה בהתאמה. בכתבה שהתפרסמה בעיתון הבריטי "דיילי טלגרף" נאמר כי הילדים קיבלו שכר זעום בעבור השתתפותם בסרט, וכי הם ממשיכים לחיות חיי רחוב. בתגובה לכך מסר דובר של חברת ההפקה "פוקס" כי הילדים קיבלו בעבור חודש יחיד שכר הגבוה פי שלושה משכר שנתי ממוצע של מבוגר מאותו מעמד.
ב–25 בפברואר 2009 הודיע ארגון רווחה בהודו כי לשני הילדים יינתנו בתים בחינם, כדי שלא יצטרכו להמשיך לחיות את חייהם באשפתות.
פיטר קויוטי

ביוגרפיה

קויוטי נולד ב"קולבר", פנסילבניה להורים יהודים. ב-1964 הוא סיים תואר בספרות אנגלית, במכללת גרינל. קויוטי עבר לחוף המערבי כדי ללמוד כתיבה יוצרת ולהיות מוסמך אוניברסיטה באוניברסיטת המדינה סן פרנסיסקו.

קריירה

בשנת 1988 כיכב לצד ג'ניפר ג'ייסון לי במותחן "לב של חצות".     
בשנת 1995 שיחק בסרט "ולנטינו לאור ירח" לצד וופי גולדברג. בשנת 1998 שיחק במותחן הפסיכולוגי של בארי לוינסון "ספרה" לצד דסטין הופמן. בשנת 1999 שיחק בסרטו של סידני לומט "אהבה מקרית" לצד האריסון פורד.    
בשנת 2003 שיחק בסרט הדרמה "צפון פורק" לצדם של ניק נולטי וג'יימס וודס. בשנת 2004 השתתף במותחן "לכודים בצל הפחד" בכיכובו של מת'יו דייוויס. בשנת 2005 גילם את המפקח וירג'יל וובסטר בסדרת הדרמה "עבודה מבפנים" ברשת FOX. בשנת 2008 שיחק בקומדיה "5 דולר ליום" בכיכובה של שרון סטון.   
בשנת 2010 שיחק בסרט הניסיוני המקסיקני "זה לא סרט" לצד אדי גטהאגי. בשנת 2017 השתתף קויוטי כקריין בסדרה ההיסטורית דוקומנטרית ׳מלחמת וייטנאם׳. ב-2018 שיחק בסרט "החיוך האטרוסקי".
גידול תינוקות בלי חיתולים

גידול תינוקות בלי חיתולים היא שיטה בה המטפלים בתינוק משתמשים בסימנים שונים כמו מודעות לזמנים קבועים, אינטואיציה ותקשורת עם התינוק - על מנת לסייע לתינוק להתפנות מצרכיו שלא בתוך חיתול, אלא במקום מתאים אחר (שירותים, סיר וכו'). המונח המקובל באנגלית לשיטה זו הוא Elimination Communication, ובעברית משתמשים מיישמי השיטה במונחים "בלי חיתולים", "שיטת הקשב" או "שיטת חיתולס".

השיטה

הרעיון המרכזי בשיטה זו הוא לפתח אצל המטפלים בתינוק את היכולת לזהות סימנים לא מילוליים שהתינוק נותן, ומעידים על הצורך שלו להתפנות - ולהיענות אליהם בהתאם. כמו כן המטפל מעודד את התינוק לפתח עוד יותר את תשומת הלב לצורך שלו להתפנות, לדעת כי המטפל קשוב אליו ולפיכך לסמן לו על כך, ולהתרגל להתפנות גם בזמנים קבועים (למשל עם ההתעוררות משינה) או כתגובה להצעה מילולית של המטפל המבוגר.
על פי השיטה, מחקרים רבים מוכיחים כי תינוקות מודעים באופן אינסטיקטיבי לצורך שלהם להתפנות, ומסמנים עליו כבר מיום היוולדם. עד גיל 4 חודשים יש למטפלים בהם חלון הזדמנויות לשימור האינסטינקט הטבעי, אך גם לאחר מכן ניתן ליישם את השיטה, באופן חלקי או מלא.
השיטה איננה זהה לגמילה מחיתולים, שכן בהשראתה אין מרגילים את התינוק לחיתולים ואחר כך נגמלים מהרגל זה, אלא משמרים יכולת טבעית שלו. במובן זה מקובל להשוות אותה להנקה - תינוק אשר מתרגל לינוק מיום היוולדו או בחודשי חייו הראשונים, איננו צריך להיגמל מהאכלה בבקבוק.

מקורות השיטה והפצתה בעולם המערבי ובישראל

שמירה על תינוקות נקיים בלי חיתולים הוא הרגל מקובל בתרבויות רבות בעולם, בעיקר בקרב המדינות הלא מתועשות. השיטה לגדל תינוקות בלי חיתולים והמונח Elimination communication החלו להיות מוכרים בארצות הברית בעקבות אינגריד באואר, שפרסמה בשנת 2001 את ספרה "Diaper Free! The Gentle Wisdom of Natural Infant Hygiene". באואר נחשפה לשיטה במסעותיה בהודו ובאפריקה, וגידלה על פיה את ילדיה. לאחר מכן היא החלה לשתף את הידע שצברה בקרב הורים ומטפלים בתינוקות. 
חלוצה נוספת בהבאת השיטה לארצות המערב היא לורי בוקה, שפרסמה ספר ראשון בנושא כבר בשנת 1979, וספרים נוספים בהמשך. בוקה הושפעה בנושא מחברה הודית, ובפרסומיה ניסתה להתאים את השיטה לאורח החיים המערבי.
בישראל נפוצה השיטה לראשונה דרך תרגומיה של בשמת אבן-זהר שפורסמו באתר האינטרנט "באופן טבעי". אבן-זהר נחשפה למחקרים וכתבים בנושא, תירגלה את השיטה עם בנה מיום היוולדו, ומפיצה את הידע להורים נוספים משנת 2003. מאוחר יותר נפתחה קומונת אמהות באתר תפוז, בה ניתן להתייעץ בנושא ולקבל תמיכה בעת יישום השיטה. בשנת 2011 עלה אתר האינטרנט "חיתולס" של לריסה גינת, שנחשפה למאמרים מדעיים וספרים בנושא והחלה לעסוק בהפצת הידע דרך הרשתות החברתיות וכלי תקשורת נוספים. נכון ל-2013 ישנם כבר מאות הורים בארץ שמתרגלים את השיטה באופן מלא או חלקי, והמודעות לנושא גדלה.]
יקטרינה אנדרייבה

ביוגרפיה

אביה היה סגן יו"ר גוסנאב (ועדה טכנית) של ברית המועצות, ואמה הייתה עקרת בית. ליקטרינה אנדרייבה יש אחות צעירה, סווטלנה. בילדותה התעניינה בכדורסל ולמדה זמן קצר בבית הספר להכשרה אולימפית.
בשנת 1990 נכנסה לקורסי ההכשרה של האיגוד לשדרני רדיו וטלוויזיה. למד עם איגור קירילוב, מגיש חדשות אחר.
בשנת 1991 החלה לעבוד בטלוויזיה. תחילה כשדרנית טלוויזיה במרכז אוסטנקינו, שהובילה את התוכנית בוקר טוב. מאז 1995 - בחברת הטלוויזיה ORT: כעורכת תוכניות מידע ומגישת מבזקי החדשות נובוסטי ומאז 1997 מגישה את מהדורת ורמיה.
היא קיבלה את מסדר הידידות בשנת 2006 וקיבלה את פרס האקדמיה הרוסית לטלוויזיה 2007.
בשנת 2010 היא הייתה ברשימת עשרת מנחי הטלוויזיה הרוסית הטובים ביותר.
באוגוסט 2014, אוקראינה כללה את יקטרינה ברשימת הסנקציות על עמדתה על המלחמה במזרח אוקראינה וסיפוח קרים לרוסיה.