google/wiki40b huggingface dataset:
זרינה בלוץ'

חיים אישיים

בלוץ' נולדה ב-29 בדצמבר 1934 בכפר אללאהאד צ'אנד, בהיידראבאד, שבסינד. אמה, גולרוז, נפטרה כשבלוץ' הייתה בת שש. היא למדה מוזיקה אצל מוחמד ג'ומאן, שגם היה זמר סינדהי. בגיל 15, המשפחה שלה ארגנה לה נישואים לקרוב משפחה רחוק. היו לה שני ילדים: אחתר בלוץ', הידועה גם בשם זינה (נולדה ב-1952), ואסלם פארוז (נולד ב-1957). בלוץ' ובעלה הסתכסכו על רקע נושא המשך לימודיה, והזוג נפרד בשנת 1958. בלוץ' הצטרפה לצוות רדיו היידראבאד בשנת 1960 וקיבלה את הפרס המוזיקלי הראשון שלה ב-1961. זרינה אז נישאה לפוליטיקאי סינדהי בשם ראסול בוקס פליג'ו ב-22 בספטמבר 1964 לזוג נולד בן, איאז לטיף פליג'ו. בבגרותו, הלך איאז בעקבות אביו, והפך לנשיא מפלגתו (QAT). ב-1967, היא התחילה ללמדבאוניברסיטת סינד. היא פרשה בשנת 1997 ונפטרה בשנת 2005 מגידול מוחי.בימות השנה למותה, נערכים אירועי הנצחה ברחבי פקיסטן וברחבי העולם, כשהגדולים ביותר נערכו ביום העשור למותה.באירוע מסוג זה לרגל חמש שנים למותה, שנערך בבירמינגהאם שבאנגליה, המשוררת הסינדהית הנודעת זוביידה מטלו הספידה אותה, באומרה ש"ג'יג'י" היא דמות מופת עבור כל הנשים הנאבקות על זכויותיהן, והזכירה את חוסר הפשרנות שלה, והמחויבות לניפוץ טאבואים חברתיים - כמו שקיצרה את שיערה, בניגוד למקובל חברתית, כי זה מה שהיה יפה בעיניה. היא השוותה זאת לרעה לנשים רבות בחיי הציבור בפקיסטן, כמו חלק מחברות הפרלמנט, אשר נכנעות לתכתיבים הגבריים.

מאסר ופעילות פוליטית

ב-1979, זרינה נעצרה ונכלאה בכלא סוקור בקראצ'י משום שהובילה מחאה נגד המשטר הצבאי של הנשיא דאז, הגנרל מוחמד זיא-אל-חאק. השירים שלה (בשפות סינדהי ובלוצ'י) הפכו להמנונים של הלאומיות הסינדהית. מאבקה גם היה נגד שלטון המעמדות הגבוהים, ונגד אפליה מגדרית, ופיאודליזם. מחאותיה החלו שנים קודם לכן, כשהתנגדה גם לשלטונם של הדיקטטורים הצבאיים איוב ח'אן ויאיא ח'אן. בזכות התנגדותה הפופולרית, היא זכתה בתואר "ג'יג'י" (אמא) של העם הסינדהי. ב-1980 היא הייתה אחת המייסדות המובילות של הטהריק הסינדהיאני, ארגון נשים מהאזורים הכפריים של סינד שקמו להתנגד לאפליה נגד נשים תחת שלטונו של זיא, ושל פורום פעולת נשים (1981), ארגון זכויות נשים שקם בקראצ'י. היא הייתה חברה מובילה בוועדת סינדהי הארי, מפלגה שמאל-לאומית סינדהית שייצגה את האריסים נטולי האדמה בסינד, ואחר כך הפכה לחלק ממפלגת עוואמי הלאומית (שמאוחר יותר נהייתה מפלגת הפועלים עוואמי), וכן פעילה בסינדהי אדני סנגה - ארגון לשימור וקידום הספרות והתרבות הסינדהית. בלוץ' דיברה שבע שפות באופן שוטף: סינדהי, אורדו, סרייקי, בלוצ'י, פרסית, ערבית וגוג'ראטית.

אמנות ותרומה ספרותית

בלוץ' כתבה שירים ופזמונים רבים אשר הפכו לפופולריים בקרב הלאומנים בוינדהוקaustria. kgm ו פקיסטןpakistan. kgm. היא חיברה מספר סיפורים קצרים, וכן את הספר "تنهنجي ڳولا، تنهنجون ڳالهيون" (מסינדהי: החיפוש שלך, הדיבור שלך) שיצא בשנת 1992.
זית (פרי)

תעשיית הזיתים

הזית הוא תוצר מזון חשוב במדינות כמו איטליה, במיוחד בספרד ובמדינות אחרות סביב הים התיכון.
טעמו הטבעי של הזית מר מאוד והוא איננו ניתן לאכילה מיד לאחר הקטיף מהעץ. לכן, לאחר המסיק עוברים הזיתים תהליך השריה במים, כדי להרחיק מהפרי את השמנים המרירים, ולאחר מכן עוברים תהליך ארוך של כבישה במלח, על-מנת להכינם למאכל. זיתים שאינם מיועדים לכבישה מופנים לאחר המסיק לבית בד, לצורך מיצוי שמן הזית מהפרי לצורך מאכל, בתהליך הנקרא "עצירה".
אם הזית נקטף טרם עת, כלומר הוא עוד בוסר, צבעו ירוק, אך אם הותר מספיק זמן והשלים את תהליך ההבשלה, צבעו סגול-שחור. בייצור המוני, מזרזים את תהליך ההבשלה של הזית באמצעות תגובה כימית של תהליך חמזור שבמהלכה מוספים חומרים אשר מגיבים עם חומרים בזית וגורמים לשינוי בצבעו. תהליך שינוי זה, בו זית ירוק הופך לזית שחור, נקרא "קליפורניזציה", שכן הוא פותח במקור בקליפורניה שבארצות הברית. לרוב, תהליך ה"קליפורניזציה" מתבצע באמצעות כבישה חמה, שהטמפרטורה שלה עולה על 30 מעלות צלזיוס, יחד עם סולבנטים שונים, אחדים מהם ממשפחת הנפטים ולכן חומרים אלו נחשבים למסוכנים יותר]. זיתים שעברו תהליך השחרה משווקים בשם "זיתים מושחרים" וצבעם שחור עז ואילו זיתים שהשחירו בתהליך הבשלה טבעי נקראים "זיתים שחורים" וצבעם נוטה יותר לסגול כהה.
על פי רוב, זיתים שחורים אינם משמשים לייצור שמן, שכן רמת השמן בהם נמוכה. בנוסף לירידה בכמות השמן שבפרי, מביא תהליך הבשלת הזיתים גם לירידה בכמות נוגדי החמצון שבהם.
סלע מאיר

אודות

מייסד ומו"ל ההוצאה מאז הקמתה הוא רותם סלע, ובתפקיד העורך הראשי משמש העורך והמתרגם אורי רדלר. סלע, ששימש ככתב כלכלה פוליטית ושווקים פיננסיים בדה מארקר ומעריב הכיר במסגרת עבודתו את דייוויד גולדמן, שחיפש מוציא לאור בעברית לספרו "ציביליזציות גוועות" העוסק בדעיכתו הדמוגרפית של האסלאם. חוסר ההצלחה במציאת מו״ל ישראלי, הוביל למעשה להקמת ההוצאה שהמהדורה העברית של הספר היה לספרה הראשון.
בשלוש השנים האחרונות הוציאה סלע מאיר ספרים שזכו להצלחה ביקורתית ומסחרית, ביניהם ספריו של טוביה טננבום, תפוס ת'יהודי, אני ישן בחדרו של היטלר, שקרים שכולם מספרים ושלום, פליטים, ספרו של הנשיא ה-45 של ארצות הברית דונלד טראמפ "תחשוב כמו מנצח", הספר "סיפוח עכשיו" של קרולין גליק ורב המכר הבינלאומי הוא חזר שכתב טימור ורמש.
לאחר חקיקת החוק להגנת הספרות והסופרים בישראל, הובילה ההוצאה קמפיין תקשורתי וציבורי לביטולו, שזכה להדים. במסגרת המאבק הציעה ההוצאה בשבוע הספר מכירה של ספרים במבצעים שהיו לא חוקיים על פי חוק זה. בשל מכירת הספרים חרף האיסור, נקנס סלע על ידי משרד הכלכלה ויזם קמפיין הדסטארט למאבק משפטי בהחלטה ולביטול החוק.
כדי לא להפר את החוק לדבריו, הודיע מו"ל ההוצאה סלע כי הוא עובר להשכרת ספרים בליסינג - במבצע במסגרתו הושכרו ספרי ההוצאה ל-5 שנים, צעד תקדימי בשוק הספרים הבינלאומי. במסגרת ההליכים המשפטיים שנגעו להטלת הקנס על הוצאת סלע מאיר, ביקש דני טל, הממונה על חוק הספרים מבית המשפט, להורות להוצאה לחדול מהשכרת הספרים. בית המשפט לא נעתר לבקשתו, והשכרת הספרים נמשכה עד לביטול החוק.
11א'

קונספט האלבום והקשר לסימנים של חולשה

אלבום זה הוא המשך ישיר של האלבום סימנים של חולשה וזה בא לידי ביטוי באופיו של האלבום, ובאי ההפצה שלו לכלי התקשורת:
11א' הוא למעשה אלבום האולפן הראשון בו ברי סחרוף ורע מוכיח משתפים פעולה באופן מלא מאז סימנים של חולשה.
האלבום נפתח בשיר "אל נעלמים" שבו מתואר מצב של אי סיפוק "די לא יכול יותר איתי, לוקח את מקל הנדודים, שוכח את כל מה שמוכר" 
ורצון לחזור למקורות "שומע קול רחוק, תקן אותי תקן עכשיו". כלומר, השיר הראשון מתאר דחף ותשוקה לחזור אל המקורות.

בשיר השני "רוח חדשה" מתואר המצב העכשווי ובמקביל מה יהיה אופיו של האלבום "הגולה תל אביב יושבת על נהר כבר..."  "לב האבן הופך לב בשר"
האלבום נחתם בשיר "הדרך" שבעצם מסכם את המסע של האלבום, ומסביר שלכל מסע יש סוף. 

בנוסף, באלבום קיימים הזכורים רבים מהאלבום סימנים של חולשה "תבואי אליי עכשיו שוב לחשת" (מדבר מהלב, הזכור להזיות"
"שמע שמע" (רוח חדשה, הזכור לרעש לבן)
ג'רמי צ'יילד

חיים אישיים

צ'יילד התחתן שלוש פעמים. אשתו הראשונה הייתה השחקנית דבורה גרנט, איתה התחתן ב-1976. לבני הזוג נולדה בת אחת. השניים התגרשו ב-1976. אשתו השנייה הייתה ג'אן טוד, לה היה נשוי מ-1978 עד 1987. לבני הזוג נולדו בן ובת. לצ'יילד יש בת ובן מנישואיו השלישיים לאליזבת' מורגן. הוא חי בבנסון שבמחוז אוקספורדשייר.
ברנהרד הראשון, דוכס בראונשווייג-לינבורג

ביוגרפיה

ברנהרד נולד בשנת 1358/1364, למגנוס השני, דוכס בראונשווייג-לינבורג ולקתרינה מאנהלט-ברנבורג, בתם של ברנהרד השלישי, נסיך אנהלט-ברנבורג ואגנס מסקסוניה.
בשנת 1373 מת אביו מגנוס השני, דוכס בראונשווייג-לינבורג, ובעקבות כך פרצה מלחמת הירושה של לינבורג, וכתוצאה ממנה השתלטו ונצל הראשון, דוכס סקסוניה-ויטנברג ואחיו אלברכט מסקסוניה-ויטנברג, דוכס לינבורג על שטחי הנסיכות. בשנת 1374 נחתם הסכם בין הצדדים, שברנהרד ואחיו יירשו את הנחלות לאחר מותם של ונצל ואלברכט, אולם אחיו היינריך סירב לקבל את ההסכם. בשנת 1386 התחתנו ברנהרד ואחיו פרידריך עם בנותיו של ונצל, ולאחר מותו של ונצל כתוצאה מהרעלה, ירשו שלושת האחים את הנחלות.
בשנת 1400 נרצח אחיו פרידריך הראשון, דוכס בראונשווייג-לינבורג, וברנהרד והיינריך ירשו את נחלתו (נסיכות בראונשווייג-וולפנביטל). בתגובה על הרצח יצאו ברנהרד והיינריך למסע נקמה נגד הנסיך הבוחר ממיינץ ורוזן ולדק, אשר היו אחראים על תכנון הרצח וביצועו.
בשנת 1409 חילקו ברנהרד והיינריך את הנחלות, וברנהרד קיבל את נסיכות בראונשווייג-וולפנביטל, בעוד היינריך קיבל את נסיכות לינבורג. בשנת 1428 נערך הסכם חדש בין ברנהרד לאחייניו היינריך השליח, דוכס בראונשווייג-לינבורג ווילהלם השלישי, דוכס בראונשווייג-לינבורג, והם החליפו ביניהם את הנחלות, וברנהרד קיבל כעת את נסיכות לינבורג.
ב-11 ביוני 1434 מת ברנהרד בצלה, ובניו אוטו הרביעי, דוכס בראונשווייג-לינבורג ופרידריך השני, דוכס בראונשווייג-לינבורג ירשו את נחלותיו.
רמבוטן

מראה

עץ הרמבוטן הוא ירוק-עד, והוא מתנשא לגובה של 10 עד 20 מטרים. העלים מנוצים, ואורכם מגיע ל-10 עד 30 סנטימטרים. ולעיתים יוצאים מהם בין 3 ל-11 עלעלים קטנים שרוחבם 3 עד 11 סנטימטרים ואורכם מגיע ל-5 עד 15 סנטימטרים. הפרחים עגולים וקטנים, אורכם נע בין 2.5 ל-5 מילימטרים, והם חסרי עלי כותרת, ובעונה המתאימה הם מוציאים אשכולות פירות שאורכם נע בין 15 ל-30 סנטימטרים. עצי הרמבוטן יכולים להיות זכריים, נקביים או דו-מיניים. העצים הזכריים מפיקים רק פרחים-אבקניים ולכן אינם מניבים פירות, העצים הנקביים מוציאים פרחים שמתפקדים כנקביים והעצים הדו-מיניים מוציאים פרחים נקביים ומעט פרחים זכריים.

פרי הרמבוטן

פרי הרמבוטן עגול או אליפטי ובעל-גרעין. הוא קטן יחסית: אורכו נע בין 3 ל-8 סנטימטרים ורוחבו בין 3 ל-4 סנטימטרים. קליפת הפרי אדומה (ולעיתים נדירות - צהובה או כתומה), ומכוסה בקוצים בשרניים וגמישים. בשר הפרי שקוף-למחצה, ולבנבן בצבעו, וטעמו מתוק ומעט חמוץ. בכל פרי גרעין יחיד שצבעו חום-מבריק, אורכו 2 עד 3.5 סנטימטרים והוא רעיל למאכל (הממדים משתנים בין הזנים ותת-המינים השונים).

השימוש ברמבוטן

הרמבוטן משמש כעץ-גינה פופולרי במזרח-אסיה והוא מגודל באופן מסחרי במטעים קטנים. הפרי זכה לפופולריות רבה במזרח אסיה ולאחר מכן גם בעולם המערבי, והוא מגודל גם באזורים אחרים בעולם בעלי אקלים טרופי, דוגמת אפריקה, קמבודיה, האיים הקאריביים, מרכז אמריקה, הודו, אינדונזיה, מלזיה, הפיליפינים וסרי לנקה. תאילנד היא יצרנית הרמבוטן הגדולה בעולם. הפירות נמכרים גם משומרים, אך בדרך כלל הם נמכרים טריים, אז ניתן לאוכלם כמו שהם או להכין מהם ריבה, ג'לי ומאכלים אחרים. הרמבוטן רגיל לאקלים חם, והוא רגיש לטמפרטורות שמתחת ל-10 מעלות. כשהוא מגודל על ידי האדם הוא מורבה על ידי הרכבה, הברכת ענפים והנצה. כיום יש למעלה מ-200 תת-מינים וזנים של רמבוטן שנוצרו במהלך ברירה מלאכותית על ידי האדם, והם שונים מעט זה מזה בתכונותיהם.
סרקופג יוניוס באסוס

"סרקופאג יוניוס באסוס" הוא סרקופג העשוי אבן שיש המתוארך לשנת 359 לספירה והוא מוצג כיום במוזיאון הוותיקן ברומא.
הסרקופג שייך לאדם נוצרי בשם יוניוס באסוס (בלטינית: Junius Bassus), בנו של קונסול רומי אשר היה בעל תפקיד בפרפקטורה הרומית. כתובת על הסרקופג, הכתובה לטינית, מספרת אודותיו:
"יוניוס באסוס, חבר הסנאט, אשר חי ארבעים ושתיים שנה ושני חודשים, הצטרף אל האל במהלך שרותו את השלטון הרומי והמיר את דתו ב-25 בספטמבר, בשנת המועצה של [הסנאטורים] אוסאביו (Evsebio) ויפאטו (Ypatio)."
כתובת נוספת, הממוקמת בחלקו העליון של הארון, מתארת בצורה מליצית את האבל על מותו:
"...הוא עודד נהרות של שפע, בהדריכו את האנשים לטובת המולדת ובית הסנאט. הוא נפטר, בדמעותיה הנצחיות של העיר לא הותר למשרתיו של האדון לשאת את ארונו כי זה היה נטלם של ההמון הפשוט. כל הקהל בכה - אמהות, ילדים [ואף] הזקנים, המסדר האדוק של חברי הסנאט השילו בגדיהם ובכו. אז המצבות [נדמו] כבוכיות והבתים עצמם, לאורכה של הדרך, נאנחו. כבוד גדול ונעלה לאלו אשר חיים, כבוד גדול ונשגב הוא [המעמד אשר] איפשר לו המוות להשיגו."
הסרקופג סובל מנזק רב, אולם אחד מצדדיו נשאר במצב טוב. הוא מורכב משתי רצועות אורך (רגיסטרים) הנושאות אופי של מבנה אדריכלי. מבנה זה שבבסיסו אפריז אופייני לסרקופגים מאזור רומא. ברגיסטר העליון מופיע אפריז ישר הנקטע על ידי עמודים בסגנון קורינתי, ואילו החלק התחתון מורכב מקשתות ומקשתות מחודדות (המזכירות מעין צורה של גמלון) המופיעות לסרוגין. גם בין קשתות אלו מופיעים עמודים קורינתיים.
במרכזו של הרגיסטר העליון מופיע דמותו של ישו המתואר כשופט היושב על כיסא. לצידו מתוארים פאולוס ופטרוס השליחים. מתחת לכיסאו ישו מופיע דמות מואנשת של השמיים. תיאור כזה מסמל את אלהותו העל טבעית ואת המעמד אשר מתרחש מחוץ לטבע. מתחת לתיאור זה מופיע תיאור של כניסת ישו לירושלים. שני דימויים אלו משלימים האחד את השני בכך שהם מציגים את המימוש הארצי והאלוהי בדמותו של ישו.
ברגיסטר העליון מופיעים גם (משמאל לימין) תיאורים של עקדת יצחק, מעצרו של פטרוס, מעצרו של ישו ופונטיוס פילטוס הרוחץ את ידיו. ברגיסטר התחתון מופיעים איוב, אדם וחווה בגן העדן, דניאל ומעצרו של פאולוס. התיאורים מציגים את הדמויות בסביבה בעלת משמעות. כך לדוגמה מייצג עץ את גן העדן בסצנת אדן וחווה, את המימד הנוף בכניסת ישו לירושלים. גם בתיאורים אחרים מוצאים ניסיון לכינונה של סביבה ממשית. אופי פיסול הדמויות שואב הרבה ממסורת הפיסול היוונית והרומית בתיאור התנוחות והטיפוסים המפוסלים. עם זאת יש בתיאורים אלו מעין נסיגה מן הרצון לתיאור גוף אדם במסורת הפיסול הקלאסית.
פרשנות אפשרית של מבנה הסרקופג יכולה להיחשף בפנינו מתוך אופן הצבת הדמויות כממוסגרות בין העמודים. מיקום זה מכפיף אותן בצורה סמלית אל סדר צורני המבטא עולם מסודר והרמטי. גם מערך הדימויים, כלומר בחירת הסצנות ואופן מיקומן בסרקופג, חושף את משמעותו הסמבולית כמבשר על עליונותה של הדת הנוצרית. משמעות כזו מבוססת על "פרה פיגורציה", כלומר על שיטת הרמנויטיקה של כתבי הקודש הנוצריים, התופסת את סיפורי הברית הישנה כאנלוגיה וכרמז מקדים אל סיפורי הברית החדשה.
פטרישה בל-סקוט

קריירה

ספרה האחרון של בל-סקוט, The Firebrand and the First Lady: Portrait of a Friendship Pauli המתאר את החברות בין פולי מארי ואלינור רוזוולט במסגרת המאבק למען צדק חברתי, זכה בפרס ליליאן סמית, ומונה על ידי אגודת הספריות האמריקאית כספר העיון הטוב ביותר של השנה. הספר גם היה ברשימה הקצרה למדליית אנדרו קרנגי למצוינות בתחום הספרות, ומועמד לפרס הספרות הלאומי. ספריה הקודמים כוללים את Life Notes: Personal Writings by Contemporary Black Women, אשר היה ספר נבחר במועדון הספר האיכותי; Flat-footed Truths: Telling Black Women’s Lives; Double Stitch: Black Women Write about Mothers and Daughters, אשר זכה בפרס הספר על שם לטישיה וודס בראון, ו-All the Women Are White, All the Blacks Are Men, But Some of Us Are Brave: Black Women’s Studies, ספר לימודים עטור פרסים אשר נמנה ברשימת הספרים הגדולים של המאה של כתב העת Black Issues Books Review.
בל-סקוט שימשה במשך עשור כעורכת ומייסדת שותפה של כתב העת SAGE: A Scholarly Journal on Black Women. היא תורמת לשעבר למגזין Ms.. היא גם ממקימות האגודה הלאומית ללימודי נשים.
היא קיימה השתלמויות פוסט-דוקטורט בבית הספר לממשל ג'ון פ. קנדי, ובמכון ו. א. ב. דו בויז באוניברסיטת הרווארד, וכן במרכז ג'יין והארי וילסון למדעי הרוח והאמנויות באוניברסיטת ג'ורג'יה.
היא החזיקה בתפקידי פרופסורה, מחקר וניהול באוניברסיטת קונטיקט, במרכז לחקר נשים במכללת ולסלי, במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס, ובמוסד בו למדה בעצמה, אוניברסיטת טנסי. היא ממקימי אקדמיית ההוראה באוניברסיטת ג'ורג'יה. היא גם זכתה לאותות כבוד מידי מגוון קבוצות ומוסדות מקצועיים, כולל קבוצת עניין מחקר נשים באיגוד המחקר החינוכי האמריקאי, חטיבה 35 (פסיכולוגיית נשים) של האגודה האמריקאית לפסיכולוגיה, הקואליציית 100 נשים שחורות; The Journal of Negro Education; המועצה הלאומית ליחסים משפחתיים, האגודה הלאומית לנשים בחינוך, והמכון הלאומי לנשים של צבע.
ילידת צ'טנוגה שבטנסי, בל-סקוט חייה באתנס, שבג'ורג'יה עם בעלה, צ'ארלס ורנון אנדרווד ג'וניור.
שלישון

שלישון הוא שם לשעבר של תור  בעידן הקנוזואיקון. משך תקופתו: 63.25 מיליוני שנים, מלפני 65 מיליוני שנים עד לפני 1.75 מיליוני שנים. השלישון אינו מוכר יותר כיחידת זמן רשמית על ידי גוף התקינה לנושא, הוועדה הבינלאומית לסטרטיגרפיה (International Commission on Stratigraphy).
בשלישון נמצאות שתי יחידות זמן ("תת-תור" ביחס למסגרת של תור שלישון). יחידת הזמן הראשונה-המוקדמת היא פלאוגן, והיחידה השנייה-המאוחרת נאוגן, שלאחריה הסתיים השלישון והחל תור רביעון. יחידת הפלאוגן מתחלקת לתקופות פלאוקן, אאוקן ואוליגוקן, ויחידת הנאוגן מתחלקת לתקופות מיוקן ופליוקן, מהמוקדם למאוחר.
בשלישון החלו היונקים והעופות להתפרש על בתי גידול ונוצרו צורות חיים שונות, לאחר שהתפתחותם הוגבלה בגלל הזוחלים גדולי הממדים.
מעברת שבות עם

מעברת שבות עם או מעברת בית ליד הוקמה כמחנה עולים צפונית לפרדסיה בסמוך לצומת בית ליד. בשנת 1951 הפך המחנה למעברה שהתקיימה עד 1967.

מחנה עולים

הצבא הבריטי הקים בשנת 1941 מחנה במקום. המחנה נעזב עם תום המנדט הבריטי ב-1948. 
מחנה בית ליד היה אחד משבעה מחנות העולים הראשונים שהוקמו בישראל כדי לקלוט עולים חדשים עד שיימצא להם פתרון דיור, והיה מחנה העולים הגדול ביותר. במרץ 1949 הוקם במקום מחנה משנה ראשון, ביולי 1949 היו במקום חמישה מחנות משנה ובהמשך נוספו מחנה שישי ושביעי.
ביולי 1949 התגוררו במחנה 12,000 עולים ובספטמבר דווח על 14,000 תושבים החיים בצפיפות רבה. בקיץ 1950 עזבו את המחנה תושבי מחנה המשנה של עולי תימן, שמנו 3,800 נפש ועברו להתיישבות לשיכון או למחנה ראש העין ובמקומם הוכן מחנה המשנה לקליטת עולים נוספים. בקיץ 1950 היו מחנה בית ליד ומחנה העולים בפרדס חנה שני המחנות אליהם נשלחו העולים שלא הייתה להם זכות מיוחדת להשלח למחנה קרוב לאחת הערים. עד סוף שנת 1950 עזבו את המחנה להתיישבות כ-4,000 משפחות. בסוף אוקטובר 1950 דווח על כוונה לסגור את מחנות העולים ולהפוך את בית ליד לעיר אהלים, צריפונים, צריפים ובתים של מעל 15,000 נפש, אך לא היה ברור האם הכוונה לקיים במקום יישוב קבע או רק יישוב זמני. בשלב ראשון, בתחילת נובמבר 1950, הוסבו מחנות א' וה', בהם היו כ-1,000 משפחות, למחנות עבודה ובהמשך תוכנן להפוך את שאר המחנות, בהם היו עוד כ-2,500 משפחות שבהן כ-10,000 נפש למחנות עבודה. באמצע שנת 1951 הפסיקו להעביר עולים למחנה בית ליד.
בקיץ 1949 הוקמה במחנה תחנת משטרה בה שירתו 30 שוטרים ובית חולים לילדים, אשר סבל ממחסור בכוח אדם עם אחות אחת ל-60 מיטות. במחנה התקיים גם מחנה אשפוז לחולי שחפת מבין העולים.
מספר העולים שעברו במחנה העולים בית ליד אינו ברור ומקורות שונים נותנים מספרים שונים. אתר המועצה המקומית בפרדסיה כותב: "עברו דרכה קרוב ל-100,000 עולים". כתבה בדבר משנת 1959 ציינה: "כ-35,000 נפש התגוררו במעברה" וכתבה מפברואר 1967: "ושוכנו בו כ-30,000 איש".

מעברה

עם מעבר רבים מהעולים למעברות היו מחנות העבודה למעברה. בין בניה היו בנימין בן אליעזר, לימים חבר הכנסת ושר בממשלות ישראל, ופריג'א זוארץ, לימים חבר הכנסת. בספטמבר 1952 התגוררו בה כ-2,800 משפחות מהן כ-1,000 משפחות שעדיין התגוררו באוהלים וכוונת הסוכנות הייתה להעביר את שוכני האוהלים למעברות בסביבה לפני בא החורף. כוונה זו נתקלה בקשיים לאור התנגדות חלק מהתושבים לעזיבת המקום בו התגוררו במשך קרוב לארבע שנים ולדרישת הסוכנות לתשלום של 150 לירות עבור דיור הקבע. באוקטובר 1952 קיימו כ-1,500 מתושבי המקום הפגנה בדרישה לפתרונות דיור לפני בוא החורף התקיימו גם הפגנות בדרישה להישאר במקום ולא לעבור לשיכון באתרים אחרים. 
בסוף שנת 1955 דוּוח על הקמת מקלחת ציבורית, בעלת 34 תאים, לרווחת תושבי המעברה, שדמי השימוש בה היו 50 פרוטות.
בגלל הכוונה לפנות את המעברה, לא ניתן לה מעמד מוניציפלי, והתושבים נותרו במקום ללא רשות מקומית שתטפל בהם. בתחילת שנת 1957 עוד התגוררו בה כ-6,000 תושבים אשר לטענתם נותרו במקום ללא אפשרות לעבור למקום אחר. בפברואר 1957 יצאה משלחת מחאה מהמעברה לירושלים, בראשות חבר הכנסת פריג'א זוארץ, למחות על האבטלה במקום. במאי 1959 עדיין התגוררו במעברה כ-1,000 משפחות אך עד נובמבר 1960 נותרו במקום רק כ-450 משפחות שמתוכן 150 משפחות יועדו לעבור לנתניה תוך זמן קצר. בפברואר 1966 עדיין נחשב שבות עם יישוב חסר מעמד מוניציפלי ובפברואר 1967 הוחלט שוב על חיסול המעברה, בה התגוררו באותה עת 70 משפחות המונות כ-400 נפש. 
בשנת 1982 צורף חלק משטח מעברת שבות עם לפרדסיה ושכונת הפרחים שלה נבנתה בשטח זה.
רצח מדרגה ראשונה (סרט)

עלילה

בהיותו בן 17, יתום מהוריו ואחראי על אחותו הקטנה רוזטה, הנרי יאנג גונב חמישה דולרים מהמכולת השכונתית, אשר משמשת גם כמשרד דואר. הוא מואשם בפשע פדרלי ונשלח לרצות עונש מאסר במתקן הענישה לוונוורת' בקנזס. מאוחר יותר הוא מועבר לכלא אלקטרז, שם הוא משתתף בניסיון בריחה עם עוד שלושה אסירים אחרים.
ניסיון הבריחה נכשל, משום שאחד הבורחים, רופוס מקיין, למעשה "מכר" את שאר האסירים לסוהרי הכלא וכך זכה לתנאים טובים יותר. במהלך הבריחה, שניים מהאסירים נהרגים, מה שמותיר את יאנג ומקיין בחיים, ובכלא. כאמור, מקיין זוכה ליחס טוב יותר ותנאים משופרים, בעוד יאנג נשלח לתא הבידוד למשך תקופה בלתי מוגדרת, אשר לבסוף נמשכת שלוש שנים וחודשיים. מאוחר יותר, במשפט, יצוין כי השהות המקסימלית המותרת לאסיר בתא הבידוד לא תעלה על 19 ימים.
במהלך תקופת בידודו של יאנג, הוא עובר מסכת התעללויות, פיזיות ונפשיות, מצד סוהרי בית הכלא ובראשם מנהלו, מילטון גלן (גארי אולדמן). הוא שורד בחיים את שלוש השנים הללו, ומוחזר לתא רגיל. במהלך ארוחת הצהריים הראשונה של יאנג מחוץ לתא הבידוד, לוחש לו אחד האסירים כי רופוס מקיין, היושב קרוב אליו, הוא האשם בסבלו. מתוך דחף וטירוף רגעי, יאנג רוצח את מקיין בעזרת כף, מה שגורם להעמדתו למשפט.
עורך הדין שמקבל את הטיפול בתיקו של הנרי יאנג, הוא ג'יימס סטמפהיל (כריסטיאן סלייטר) הצעיר והבלתי מנוסה בעליל. התיק מועבר לידיו של סטמפהיל מפאת סיכוייו האפסיים לזכות, שהרי כ-200 עדים ראו את מעשה הרצח שביצע יאנג. כאשר הוא מגלה את העובדות שמתחת לפני השטח ומבין את מצבו של יאנג, יוצא סטמפהיל כנגד כל הסיכויים למלחמה על שמו של הנרי יאנג, וחושף שחיתות בצמרת המשטרה, מנהלת בתי הסוהר ומשרד התובע הכללי. הוא הופך את משפטו של יאנג מזניח למתוקשר, וחושף לעיניה של אמריקה את פרצופם האמיתי של אוכפי החוק הנחשבים ביותר אז, ובראשם בית הסוהר עטור השבחים - אלקטרז. סטמפהיל מצליח להוריד את האישום מרצח מדרגה ראשונה להריגה ללא כוונת זדון, ואת העונש ממוות למאסר של שלוש שנים. למרות ההקלה הרבה בעונשו, הנרי יאנג בוחר להתאבד בתאו, לאחר שיצא מנצח, וכך סוגר את המעגל האומלל של חייו. בעקבות המשפט והגילויים המסעירים בנוגע לפשעים שבוצעו כנגד האסירים בכלא אלקטרז, מורשע מנהל הכלא, מילטון גלן, ובית הכלא נסגר ואינו מורשה עוד לשמש כמתקן ענישה.

הפקת הסרט

על מנת ליצור אווירה אותנטית ולשדר אמינות לצופים, שלושת השחקנים הראשיים, בייקון, סלייטר ואולדמן, בילו תקופת זמן מסוימת בבתי כלא כאסירים.
בייקון אף הוריד ממשקלו כ-10 קילוגרמים על מנת לגלם את דמותו של הנרי יאנג.

קשר היסטורי

הסרט מסתיים, כאמור, בחזרתו של הנרי יאנג הפיקטיבי לצינוק הכלא ומותו שם, בסוף שנות הארבעים, אך במציאות, אז הצינוקים כבר היו סגורים ובלתי חוקיים.
הנרי יאנג האמיתי מעולם לא הורשע על גניבת חמישה דולרים. הוא היה שודד בנק שלקח בן ערובה לפחות פעם אחת, והוא אף ביצע רצח בשנת 1933. לפני שנכלא באלקטרז בשנת 1936, יאנג ריצה עונשי מאסר בבתי כלא פדרליים במונטנה ובוושינגטון.
יאנג נשאר בכלא אלקטרז במשך 12 שנים, עד שהועבר ב-1948 למרכז לטיפול רפואי בפושעים פדרליים בספרינגפילד, מיזורי. כאשר סיים את ריצוי עונשו בכלא הפדרלי ב-1954, הוא הועבר למתקן ענישה מדיני בוושינגטון, שם ריצה מאסר עולם בגין הרצח שביצע בשנת 1933. כמו כן הרצח של רופוס מקיין עליו מדבר הסרט, לא בוצע באמצעות כף, אלא באמצעות שני סכינים שהוכנו מבעוד מועד בכלא.
בשנת 1972 הנרי יאנג השתחרר מהכלא בעזרת חנינה. מאז לא ידוע על מקום הימצאו או על מעשיו, וייתכן שהוא עוד בחיים, אם כי הוא אמור להיות בסביבות גיל התשעים.
קבוצת כלבי הרעייה של מועדון הכלבים הקנדי

קבוצת כלבי הרעייה היא קבוצה של גזעי כלבים המשמשת את רוב מועדוני הכלבים המורכבת כמעט לחלוטין מכלבי רועים בלבד. ראה קבוצת כלבי הרעייה למידע המקושר לרוב מועדוני הכלבים.
מועדון הכלבים הקנדי ממיין את גזעי הכלבים בתוך הקבוצות בסדר אלפביתי כדלקמן:
חמש וחצי

היסטוריה

בתחילת דרכה, "חמש וחצי" הייתה תוכנית חדשות יומית שהוגשה על ידי ירון לונדון יחד עם מנחה צעיר לרוב עמליה דואק ולירון זייד. תפקידו של המנחה הצעיר היה להביא את צד הילדים והנוער, לוקח חלק פעיל בהגשת התוכנית וכן יוצא לצלם כתבות חוץ. כעבור חצי שנה הצטרפו להנחיה אלכס אנסקי ואלי אילדיס. אנסקי הנחה במשך שלושה חודשים. בסוף חודש אפריל 2003 ירון לונדון עזב את התוכנית לטובת ערוץ 10, ואברי גלעד החליף אותו. בבחירות לכנסת בשנת 2006 שודרה תוכנית מיוחדת בה ילדים שואלים שאלות את המנחים בנוגע לנושאים שונים כמו כלכלה, שלטון ועוד.
ב-2 במרץ 2006 עברה הפקת התוכנית לידי חברת "חדשות 10", אשר בחרה בגיא זהר לתפקיד מגיש התוכנית והפכה אותה לשידור פעם בשבוע, בימי חמישי בשעה 17:30. שם התוכנית שונה ל"חמש וחצי - השבוע שהיה" ומאז, היא עוסקת באירועי השבוע שחלף, כאשר לכל נושא מוקדש זמן קצוב. הזמן הנותר עד סוף כל נושא מופיע על המרקע.
ב-3 במרץ 2011 עלתה עונה חדשה של חמש וחצי, והפקת התוכנית שבה לערוץ הילדים בשיתוף עם חדר החדשות. קובי מחט ולירון זייד נבחרו להנחותה. בתוכנית היו פינות קבועות, תחילה הופיע תומר גולדגרבר שסיפר על האירועים שעניינו אותו השבוע, ובסוף התוכנית הופיעו עודד גרובר שהיה כתב התרבות של חמש וחצי, ומאיה ראכלין שהייתה אחראית על פינת ההמלצות.
בדצמבר 2011 ירדה התוכנית מהמסך.

בעקבות התוכנית

בסדרה "הפיג'מות" מופיעה התוכנית מספר פעמים כמקור למבזקי חדשות שונים הקשורים בעלילת התוכנית, בהשתתפותו של אברי גלעד. באחד הפרקים מגיע דמותו של קובי פרג' לאולפן חמש וחצי כשהיא בטוחה שהיא מנחה את התוכנית.
בתחילת דרכה, זכתה חמש וחצי להצלחה רבה ולמקור העיקרי ממנו צרכו ילדי התקופה חדשות ואקטואליה. ערוץ הילדים בשיתוף עם גיא פינס העלו את תוכנית הבידור "הכל טוב עם גיא פינס" שהייתה מעין מהדורה צעירה יותר של התוכנית המצליחה "ערב טוב עם גיא פינס".