google/wiki40b huggingface dataset:
הקורפוס ה-13 (ורמאכט)

הקמה ראשונה

הקורפוס הוקם בנירנברג ב-1 באוקטובר 1937, וכמפקדו הראשון מונה מקסימיליאן פון וייכס. הקורפוס לחם במסגרת המערכה בפולין כחלק מהארמייה השמינית של קבוצת ארמיות דרום. במהלך המערכה על צרפת לחם הקורפוס כחלק מהארמייה ה-16 במסגרת קבוצת ארמיות A, ולאחר מכן לחם הקורפוס במהלך מבצע אדום. במהלך מבצע ברברוסה לחם הקורפוס כחלק מהארמייה הרביעית, ולאחר מכן כחלק מהארמייה השנייה במסגרת קבוצת ארמיות מרכז, והשתתף בקרב ביאליסטוק-מינסק ובקרב סמולנסק. ביולי 1942 הוכפף הקורפוס לארמייה השנייה, ולחם עמה בקרבות בגזרה הדרומית, ולאחר מכן בגזרה המרכזית. בספטמבר 1943 הוכפף הקורפוס לארמיית הפאנצר הרביעית, ולחם עמה בקרבות באוקראינה. ב-22 ביולי 1944 הושמד הקורפוס במבצע לבוב-סנדומייז', וב-5 באוגוסט הוכפפו שרידיו לקורפוס הפאנצר גרוסדויטשלנד.

הקמה שנייה

ב-6 באוקטובר 1944 הוקם הקורפוס מחדש, על בסיס מפקדת הכוחות בהרי הווז', ולמפקדו מונה הנס פלבר. הקורפוס לחם כחלק מהארמייה השביעית בדרום-מערב גרמניה, בתורינגיה  ובסקסוניה, עד שנכנע לאמריקנים ב-8 במאי 1945.
סטיבן בולדווין

ביוגרפיה

בולדווין נולד במאספקוואה, ניו יורק לקרול ניוקום ולאלכסנדר בולדווין הבן.
גדל כקתולי ממוצא צרפתי, אנגלי ואירי.
לבולדווין שלושה אחים גדולים שזכו גם הם להצלחה בתור שחקנים: כוכב הסדרה "רוק 30" אלק בולדווין, דניאל בולדווין וויליאם בולדווין.
בתקופת התיכון שלו שר בולדווין אופרה ולאחר מכן למד ב"אקדמיה האמריקאית לאמנויות הדרמה"

קריירת משחק

החל את דרכו כשחקן אורח בסדרות טלוויזיה לפני הופעותיו הקולנועיות הראשונות בדרמות המלחמה "חיית המלחמה" בתפקיד החייל הסובייטי גוליקוב, "נולד בארבעה ביולי" ובמערבון של מריו ואן פיבלס "פלוגה". 
בולדווין התגלה לראשונה ככוכב ראשי בסדרת המערבונים "רוכבים צעירים" בתפקיד הסייר באפלו ביל ובמותחן הפשע "החשוד המיידי" בו שיחק בתפקיד הפושע מקמנוס.
לאחר מכן הופיע בולדווין בקומדיה "עולם קטן שלי"בתפקיד דויל "סטאבס" ג'ונסון ובסרט הפעולה 
"בריחה" בתור הפושע הנמלט לוק דוג'.
בשנת 2000 שיחק בולדווין בתפקיד ברני ראבל בקומדיה "הפלינסטונס - ויוה רוק וגאס".
ב-2002 שיחק בקומדיית ההוקי "לשבור את הקרח" בתפקיד השחקן והמאמן שון לינדן.
בשנים האחרונות החל בולדווין להפיק סרטים והתפרסם בעיקר בסדרות הריאלטי "האח הגדול" בבריטניה, "המתמחה" ו"Scare Tactics".

חיים אישיים

לבולדווין שתי בנות: אליה והיילי בולדווין, נשוי למעצבת הגרפית הברזילאית קניה בולדווין.
ביולי 2009 הכריז בולדווין על פשיטת רגל לאחר שצבר ביחד עם אשתו חובות של כ-2.3 מיליון דולרים.
אלימלך ויסבלום (רודניק)

רבי אלימלך ויסבלום (ר' מיילך רודינקער, תקע"ז, 1817 - י"ט בטבת תר"ט, 1849) היה אדמו"ר גליציאני, נינו של רבי אלימלך מליז'ענסק.

ביוגרפיה

בנו של רבי מנחם ישכר בער מפשבורסק בנו של רבי אלעזר בנו של רבי אלימלך מליז'נסק. בילדותו נסע לחצרו של רבי נפתלי מרופשיץ. היה ידידו של רבי חיים מצאנז. נישא לבתו של הגביר יצחק מרודניק. גיסו היה הרב צבי יוסף טייטלבוים רבה של רודניק.
לאחר פטירתו של רבי נפתלי מרופשיץ החל לכהן באדמו"רות ברודניק. בהמשך התיישב בלנצהוט. בתקופה זו התפרסם שמו כ"פועל ישועות" ורבים שיחרו לחצרו.
נפטר בסוקולוב ונקבר בה. בנו היחיד, רבי אלעזר ויסבלום, החל לכהן אחריו.
דברי תורתו ותולדותיו יצאו בספר "דבש השדה".
בר סלטים

בר סלטים (מאנגלית: salad bar) הוא מזנון המכיל רכיבי סלט. סוג מזנון זה מקובל במסעדות ובתי מלון ומאפשר לאוכלים לבחור את רכיבי הסלט ואת רטביו. מרבית ברי הסלטים כוללים חסה, עגבניות, מלפפונים וכן רטבים כגון רוטב אלף האיים, רוטב איטלקי, שמן זית ומיץ לימון. יש ברי סלטים הכוללים גבינות, פסטה וסוגי סלטים מוכנים (כגון סלט ביצים, או סלט רוסי או סלט תירס).

היסטוריה

מקורו של בר הסלטים אינו ידוע. מספר מסעדות טוענות לכתר המצאת מושג זה. מסעדה בשם "הצוקים" (The Cliffs) בספרינגפילד פירסמה בראשית שנות ה-50 על קיומו של בר סלטים. מסעדה אחרת מהוואי - "Chuck's Steak House" - בית הסטיקים של צ'אק - טוענת כי היא המציאה את המושג בשנות ה-60. המושג הפך נפוץ ופופולרי בארצות הברית בשנות ה-70 ובמהלך שנות ה-80 התפשט ברחבי העולם. בסוף שנות ה-80 הפך פופולרי גם בישראל.
מילון מריאם ובסטר מציין כי המונח הפך נפוץ ומקובל בשפה האנגלית בשנת 1973.
טרולים

תקציר העלילה

טרול זעפן בשם בראנץ' (ג'סטין טימברלייק) יוצא יחד עם פופי (אנה קנדריק) למסע להצלת אוכלוסיית עיר הטרולים מפני הברגנים, יצורים שצדים את הטרולים על מנת לאכול אותם וכך לחוות אושר.
נרימן מהטה

ביוגרפיה

נרימן בומנשו מהטה נולד במומבאי, אז ,הודו הבריטית במשפחה  של פארסים זורואסטרים. אביו  היה בומנשו מהטה  ואמו דהונבאי דארוואלה מהטה.  למד במכללת סנט קסבייר במומבאי, בה סיים תואר ראשון  B.Sc  בכימיה ובפיזיקה ותואר ראשון  B.A  באנגלית ובכלכלה. בהמשך סיים גם תואר שני. 
מהטה היה תלמיד מחונן והועסק תקופה כמורה פרטי שלימד 80 סטודנטים בתחום המתמטיקה, פיזיקה, כימיה וההנדסה הימית. 
בשנת 1939  יחד עם סטודנט אחר, קייחוסרו  ד. איראני חיבר ופרסם בהודו את הספר  "ספר לימוד שימושי לפיזיקה תאורטית ופרקטית" 
בעזרת מלגת טאטה ומענק מהרמן וילקי, בשנת 1947 נסע מהטה לארצות הברית  ובשנים 1952-1949 עבד כעמית מחקר בצי האמריקאי. בהותה תקופה עבד בתחום סינתוז החומר אמטין וסיים באוניברסיטת קנזס עבודת דוקטורט בכימיה, בהדרכתו של ויליאם אי. מקיואן.

קריירה מדעית

בשנת 1947 הזמינה חברת "ג'וזף  סיגרם ובניו"  את מהטה לעבוד כחוקר במעבדת המחקר שלה בארצות הברית. הוא השתלם בה בתחום התסיסה והזיקוק.  באוה תקופה חקר מהטה את הפניצילין 
בזמן שהיה  למשך שלוש שנים פרופסור לכימיה פיזיקלית באוניברסיטת ויבלרפורס במדינת אוהיו, ב-1957 הצטרף מהטה לחברת התרופות "בארוס ולקאם", כיום גלקסו סמית' קליין והתגייס בה לחקר  החומרים בעלי פוטנציאל נאורופרמקולוגי. בשנת 1969 הצליח לבנות, לסנתז ולרשום פטנט על  התרופה בופרופיון שקיבלה בשנת 1985 אשור ה-FDA כטיפול נגד דיכאון. היא יצאה לשווקים תחת השם  ולבוטרין  ואחר כך גם זייבאן, צורה שאושרה לשימוש בגמילה מסיגריות טבק.
זייבאן הייתה התרופה הראשונה שאושרה על ידי FDA להפסקת עישון. ולבוטרין נרשם לפעמים לצורך הגברת החשק המיני אצל נשים 
חברת גלקס סמית קליין הרוויחה  כ-900 מיליון לירות סטרלינג.
מהטה נפטר בגיל  94 באוגוסט 2014  בפיק רסורסס, בברלינגטון,  צפון קרוליינה, בעקבות מחלה קצרה.
גופתו נשרפה בקרמטוריום לואו  והאפר הובא לקבורה בבית הקברות קנסיקו בוולהאלה, מדינת ניו יורק.

בחייו הפרטיים

מהטה היה נשוי ואב לשתי בנות ובן.
מקסימיליאן השני עמנואל, הנסיך הבוחר מבוואריה

ביוגרפיה

מקסימיליאן השני עמנואל נולד ב-11 ביולי 1662 במינכן, לפרדיננד מריה, הנסיך הבוחר מבוואריה ולאנריקטה אדליידה, נסיכת סבויה, בתם של ויטוריו אמדאו הראשון, דוכס סבויה וכריסטין מארי מצרפת.
בשנת 1679 מת אביו פרדיננד מריה, הנסיך הבוחר מבוואריה, ומקסימיליאן עמנואל ירש את השלטון, אולם, עד לשנת 1680 כיהן דודו מקסימיליאן פיליפ הירונימוס, דוכס בוואריה-לוכטנברג כעוצר. מקסימיליאן עמנואל פיתח קריירה צבאית, ובמהלך שנת 1683 השתתף בקרב וינה ובקרבות נגד האימפריה העות'מאנית. בשנת 1685 התחתן מקסימיליאן עמנואל עם מריה אנטוניה מאוסטריה, בתם של לאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ומרגרטה תרסה מספרד, על אף שלא אהב אותה, אלא מכיוון שהנישואים חיזקו את כוחו הפוליטי.
במהלך מלחמת תשע השנים לחם מקסימיליאן עמנואל לצד אוסטריה וספרד, ובשנת 1691 מונה למושל ארצות השפלה הספרדיות. בשנת 1692 מתה אשתו מריה אנטוניה בווינה, ובשנת 1694 התחתן מקסימיליאן עמנואל עם תרזה סובייסקה, בתם של יאן השלישי סובייסקי, מלך פולין ומריה קז'ימייז'ה. בשנת 1695 כוחות צרפתיים נשלחו על ידי לואי הארבעה עשר, מלך צרפת הפגיזו את בריסל שהייתה תחת שלטונו של מקסימיליאן עמנואל בארטילריה. יחד עם השריפה שנבעה מן ההפצצה, זה היה האירוע ההרסני ביותר בכל ההיסטוריה של העיר.
במהלך מלחמת הירושה הספרדית תמך מקסימיליאן עמנואל בצרפת, ובשנת 1704 הובס בקרב בלנהיים. לאחר מכן הוחזקו מקסימיליאן עמנואל ומשפחתו בשבי באוסטריה, ובוואריה חולקה בין אוסטריה לנסיכות הבוחר מפפאלץ. בשנת 1706 הובס מקסימיליאן עמנואל שוב בקרב ראימיאי, ונאלץ לברוח לצרפת. בשנת 1712 מונה מקסימיליאן עמנואל לדוכס לוקסמבורג ומרקיז נאמור, ושלט בהם עד סוף המלחמה. בשנת 1713 נחתם הסכם אוטרכט ובו הוסכם על החזרת נסיכות הבוחר מבוואריה למקסימיליאן עמנואל, ובשנת 1715 חזר יחד עם משפחתו למינכן.
לאחר המלחמה טיפח מקסימיליאן את האדריכלות במדינה, ובשנת 1717 שלח את צבאו לעזרת אוסטריה במלחמה ההבסבורגית-עות'מאנית (1716–1718). בשנת 1724 כרת מקסימיליאן עמנואל ברית עם כל הנסיכים לבית ויטלסבאך, ובכך השיג ארבעה קולות מבין הנסיכים הבוחרים של האימפריה הרומית הקדושה; בנו קלמנס אוגוסט ארכיבישוף קלן, קרל השלישי פיליפ, הנסיך הבוחר מפפאלץ, פרנץ לודוויג מפפאלץ-נויבורג ארכיבישוף טריר, והוא עצמו.
ב-26 בפברואר 1726 מת מקסימיליאן עמנואל במינכן, ובנו קרל אלברכט, הנסיך הבוחר מבוואריה עלה לשלטון במקומו.
עמנואל סקל

ביוגרפיה

סקל נולד במושב בית יוסף שבבקעת בית שאן, בגיל 6 עבר עם משפחתו לחולון. ב-1958 התגייס לצה"ל ושירת בחטיבת גולני. בגולני עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. עם סיום הקורס שב לחטיבה כמפקד מחלקה, עד לשחרורו בדרגת סגן ב-1961. סקל למד גאולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים וסיים את לימודי המוסמך שלו ב-1967.
במלחמת ששת הימים גויס למילואים ושירת כקצין בסיירת חטיבת קרייתי, עימה השתתף בקרבות בחזית הירדנית.
ב-1968 חזר לשירות קבע בצבא, קיבל דרגת סרן ועשה הסבה לשריון. בחיל השריון שירת תחילה כסגן מפקד פלוגה בגדוד 82 של חטיבה 7 וכמפקד פלוגה בגדוד 77 של החטיבה. לאחר שנתיים של שירות השתחרר שוב מהצבא, אך החליט להתגייס פעם נוספת. סקל הוצב בחטיבה 14, בה שירת כמפקד פלוגת הסיור וכסגן מפקד גדוד 9, גדוד החרמ"ש. במאי 1972 מונה למפקד גדוד 52 בחטיבה 14, תפקיד בו כיהן בזמן מלחמת יום הכיפורים.
ערב המלחמה היה הגדוד בפיקודו ממוקם בתעוזים באזור ראס סודר בגזרה הדרומית של החזית המצרית, כשהוא מאויש במלואו. עם פרוץ הקרבות עבר הגדוד לפיקודה של חטיבה 401, בפיקודו של דן שומרון, השתתף בקרבות הבלימה ובמתקפת הנגד, וצלח את התעלה עד שהתמקם בקילומטר ה-101; בקרבות ספג הגדוד אבדות כבדות. סקל קיבל את עיטור העוז על תפקודו במהלך ימי הלחימה: על כך שהגדוד בפיקודו סיכל מאמץ צליחה של המצרים בדרום האגם המר, השמיד כמעט כליל גדוד שריון מצרי, ועל כך שנחלץ לעזרת גדוד שכן במסגרת התקפה חטיבתית לאורך ציר המיתלה תוך שהוא חוצה מערך אויב של כוחות שריון וחי"ר.
בהמשך הקריירה הצבאית שלו מונה סקל למפקד חטיבה 691, חטיבת טנקי טירן, למפקד חטיבת שריון 401, למפקד עוצבת "בני חיל" (בית הספר לשריון), למפקד אוגדה 252, אותה הנהיג בזמן הלחימה בגזרה המזרחית במלחמת לבנון הראשונה, ולמפקד גיס 441. פרש מצה"ל אך חזר לבקשתו של הרמטכ"ל אהוד ברק. בשנים 1990–1994 כיהן כמפקד מפקדת חילות השדה.
לאחר שפרש משירותו הצבאי, מונה סקל ב-1995 למנכ"ל חברת קו צינור אילת אשקלון (קצא"א), תפקיד בו שימש עד 2005. כיהן כמנכ"ל חברת פוספטים בנגב וקיבל על ניהולו את פרס קפלן. בשנים שלאחר שיחרורו מתח ביקורת על מינויו של דן חלוץ לרמטכ"ל ועל תופעת ההשתמטות משירות צבאי. לאחר מלחמת לבנון השנייה שב לשירות מילואים כחונכו של מפקד זרוע היבשה, האלוף בני גנץ.
ב-2010 הוענק לו הדוקטורט במדעי המדינה מאוניברסיטת בר-אילן על עבודתו "הסדיר יבלום? החמצת ההכרעה בקרב המגננה במערב סיני במלחמת יום הכיפורים", על פיה פרסם גם ספר באותו שם בהוצאת מעריב שראה אור בשנת 2011. על ספרו זה זכה בשנת 2012 בפרס יצחק שדה לספרות צבאית.
הוא חוקר במרכז בגין-סאדאת למחקרים אסטרטגיים באוניברסיטת בר-אילן, ומרצה מן החוץ במרכז הבינתחומי הרצליה.
סקל מתגורר ברחובות, נשוי לעדנה ואב לשלושה; בנו הבכור, יואב, שירת בסיירת גולני ונהרג ב-1986 במהלך מבצע בדרום לבנון.
עופר ברקוביץ' (מאמן כדורסל)

ביוגרפיה

בתחילת הקריירה שלו, שימש כעוזר מאמן לאפי בירנבוים ופיני גרשון בעירוני רמת גן ולאחר מכן עוזר של בירנבוים בהפועל אילת.
בעונת 1994/1995, כשהיה עוזר המאמן של בירנבוים בקבוצת בני הרצליה, זכתה הקבוצה בגביע המדינה.
בעונת הכדורסל 1999/2000 אימן לראשונה בבוגרים את עירוני רמת גן והוביל אותה למקום השישי. עונה לאחר מכן אימן את הפועל חולון.
בעונת 2001/2002 אימן תקופה קצרה את קבוצת הנשים של אליצור רמלה.
בעונת 2002/2003 אימן את "וסט פטרום ארד" (West Petrom Arad) שהייתה אלופת הליגה הרומנית במשך שנתיים ברציפות. וסיים עם הקבוצה במקום השני. לאחר מכן נשאר עד אמצע עונת 2003/2004 ועזב בעקבות משבר כלכלי שאליו נכנסה הקבוצה. חזר לארץ ואימן את מ.כ חיפה, אך בתום עונה זו היא ירדה לליגה השנייה.
בעונת 2004/2005 החליף את רן אשר במכבי גבעת שמואל בתחילת העונה והוביל את הקבוצה לרבע גמר הפלייאוף. הוא עזב אותה בקיץ, אבל הוזעק בחזרה במחזור ה-20, כאשר לקבוצה היו שני ניצחונות בלבד. הוא הוביל אותה לתשעה ניצחונות רצופים שזיכו אותו בתואר מאמן העונה של ליגת העל.
בעונת 2006/2007 אימן את אליצור אשקלון, אך לא סיים את העונה בתפקיד.
בעונת 2007/2008 ובעונת 2008/2009 הציל פעמיים את קבוצת מכבי ראשון לציון מירידה לליגה השנייה.
לאחר שלקח שנה של חופשה מאימון, חתם ברקוביץ' באוגוסט 2010 בקבוצת מכבי אשדוד מליגת העל. משמש במקביל (מאז 2005) כמנהל מקצועי בהפועל נס ציונה, בוגרים ונוער.
בעונת 2011/2012 זכה ברקוביץ' שוב בתואר מאמן העונה של ליגת העל, לאחר שהוביל את מכבי אשדוד עד לגמר הפיינל פור הישראלי.
בעונת 2012/2013 הגיע עם אשדוד עד לגמר גביע ווינר ולחצי גמר גביע המדינה. בסיום העונה עזב והתרכז רק בעבודתו כמנהל מקצועי בנס ציונה.
החל מעונת 2013/2014 שימש כמנהל המקצועי של עירוני נס ציונה.
באמצע 2015/2016 פוטר מנס ציונה נדב זילברשטיין ובמקומו מונה עופר ברקוביץ'.
בדצמבר 2015 השיג את ניצחונו ה-100 בכל הזמנים כמאמן עירוני נס ציונה, 88:94 על הפועל תל אביב, אולם ירד ליגה עם נס ציונה בסוף העונה.
בינואר 2019 הוחתם בבני הרצליה ולאחר משחק אחד הוחלף בשל מאבקי כוח בין מנהלי הקבוצה.
חצות בגן הטוב והרע (סרט)

עלילה

הסיפור הפנורמי על המוזרויות והיופי של העיר סוואנה מתמקד במקרה רצח ועל ג'ים ויליאמס קווין ספייסי העומד בגינו למשפט. ויליאמס הוא איש עשיר, אספן אמנות, סוחר בענתיקות, ואיש החברה הנוצצת של סוואנה. הוא גם הומו שחצי בארון. ג'ון קלסו ג'ון קיוזאק הוא כתב במגזין שמגיע לעיר כדי לסקר את נשף חג המולד המפורסם של ויליאמס.
קלסו מוקסם מהעיר בעלת הארכיטקטורה היפה וההיסטוריה העשירה וכן מתושביה, כולל האיש שבא לסקר. אך סקרנותו מתעוררת כאשר הוא פוגש את מאהבו הצעיר והאלים של ויליאמס, בילי ג'וד לאו. כשמאוחר יותר בערב נמצאת גופתו נטולת החיים של בילי, קלסו מחליט להישאר בסוואנה ולסקר את חקירת הרצח והמשפט. במהלך האירועים, הוא פוגש במגוון דמויות ססגוניות - ליידי שאבלי, מלכת הדראג; עורך דינו של ויליאמס, סוני סיילר, וכלב הבולדוג שלו, שהוא גם הקמע של נבחרת הפוטבול של אוניברסיטת ג'ורג'יה - איש מוזר אשר מסתובב עם זבובים מתים קשורים לדש מקטרנו, ואשר מאיים להרעיל את מקורות המים בערך פעם ביום; חברות "מועדון הקלפים של הנשים הנשואות"; איש שמטייל עם כלב בלתי נראה; ומינרווה, כוהנת וודו שלוקחת אותו להרפתקאות ליליות בבית הקברות.
קלסו מרגיש עצמו חלק מהחקירה ותומך בוויליאמס, וכשחבר המושבעים מוצא אותו זכאי, קלסו חוגג יחד עם כולם, ומברך את ויליאמס על כך שהוכיח את חפותו.
אך כעבור שבוע, לוקה ויליאמס בהתקף לב, ומת. לאחר מותו מסתבר שסבל מייסורי מצפון קשים על כך שהרג את בילי, לאחר שגילה שניהל רומן עם גבר אחר. קלסו מגיע ללווייתו, וכשהוא מסתכל על הסובבים אותו שם, על הרגילים ויוצאי הדופן מביניהם, הוא מבין שלא תמיד אנשים הם באמת כפי שהם נראים.

הפקה

היו מספר הבדלים בין הספר המקורי לעיבוד הקולנועי. דמויות רבות מהספר הושמטו או לחליפין, אוחדו לדמויות אחרות. הסופר, אותו גילם ג'ון קיוזאק, אמנם בוסס על ברנט, אך הפרטים שונו, כולל הוספת מושא אהבה בדמותה של מלני, אותה גילמה בתו של איסטווד, אליסון איסטווד. במציאות, ויליאמס עבר מספר משפטים והליכים אחרים, אשר בסרט אוחדו למשפט רצח יחיד.
עורך דינו של ויליאמס, סוני סיילר, שיחק בתפקיד השופט שכיהן במשפט בסרט. הכלב שלו, UGA V, הופיע בתפקיד אורח בתור אביו, UGA IV, שהיה קמע נבחרת הפוטבול בזמנו. כל אחד משושלת UGA משמש כקמע בתורו, וחי בסוואנה כאשר הנבחרת אינה בדרכים.

קבלה וביקורת

הסרט לא הצליח להרוויח בחזרה את תקציבו, והכניס בקופה בארצות הברית רק $25.1 מיליון, כאשר עלות הסרט הייתה כ-$30 מיליון. הסרט זכה גם לביקורות מעורבות, כאשר ציונו באתר Rotten Tomatoes הוא 47%. הצילום זכה לשבחים, וכן הופעתו של ספייסי, בעוד מבקרים כגון רוג'רט איברט גרסו שהדמות של קלסו הייתה מיותרת ורק הכבידה על עלילה שהייתה יכולה לנסוק בלעדיו.
החומה הראשונה

החומה הראשונה (מכונה גם החומה הישנה) היא אחת מתוך שלוש חומות חזקות ומבוצרות שנבנו להגנתה של ירושלים. חומה זאת נבנתה בתקופת החשמונאים, אך יסודותיה קדומים יותר והונחו כבר בתקופת בית ראשון. בזמן שיבת ציון שוקמה החומה על ידי נחמיה, ובימי החשמונאים חוזקו ואף נבנו חלקים נוספים ממנה. החומות הנוספות הן: החומה השנייה - נבנתה בימי הורדוס, והחומה השלישית - החלה להיבנות בימי אגריפס הראשון, ובנייתה הושלמה ערב המרד הגדול.

רקע

במשך כל ימי התקופה ההלניסטית כמעט ולא השתנו גבולות העיר מאז ימי שיבת ציון. בית המקדש השני היה ממוקם באותו מקום בו היה בראשונה בימי בית ראשון, והעיר - עיר דוד - הייתה בדרומו. במאה ה-2 לפנה"ס, בימי שלטון החשמונאים, החלה העיר להתרחב באופן משמעותי כלפי הגבעה המערבית, שם נבנה ארמון החשמונאים. המקום התאפיין בסגנון בנייה יוקרתי, ועל תושביו נמנו העשירים והמכובדים. השטח החדש, שעם הרחבתו וביסוסו למערב, החל להתרחב אף צפונה, כונה "העיר העליונה", וסביבו נבנתה חומה חדשה, היא "החומה הראשונה", שהקיפה למעשה את העיר התחתונה יחד עם העיר העליונה. שתיהן היוו למעשה את חלקה העיקרי של ירושלים.
בשל מיקומה של העיר בסמוך לנחל קדרון מהמזרח וגיא בן הינום מהדרום, אשר שימשו "מחסומים" טבעיים מסיבות טופוגרפיות, העיר הורחבה מאוחר יותר רק כלפי המערב והצפון, ואילו הגבול המזרחי והגבול הדרומי נשארו בעינם.

תוואי החומה

בתחומי החומה הראשונה נכללו עיר דוד והר ציון, לעומת זאת מרבית השטחים הנמצאים כיום בתחומי חומת ירושלים העות'מאנית היו מחוץ לחומה הראשונה. 
החומה התחילה באזור המצודה (מגדל דוד) משם ירדה החומה לאורך קו הרכס הדרומי של הר ציון על מצוק סלעי לכיוון בריכת השילוח, בקטע הדרומי של החומה נקבע שער האיסיים שהוביל למדבר. משם פנתה החומה מזרחה וצפונה על הצלע המזרחית של עיר דוד, בקו מקביל אל נחל קדרון. החומה עברה באזור העופל, והתחברה לחומת הר הבית מעט צפונה לפינה הדרום מערבית, כדי לאפשר כניסה אל הר הבית ממזרח. אזור חיבור החומה הראשונה לחומת הר הבית מכונה "התפר" בשל המפגש של שני סגנונות בנייה. חלקה הצפוני של החומה התחיל ממגדל היפיקוס מזרחה להר הבית מקביל לנחל צולב (רחוב דוד ורחוב השלשלת). בחומה הצפונית היו קבועים מספר שערים, ביניהם "השער הנסתר" ו"שער גינת".
מעל שרידי החומה הראשונה ופחות או יותר באותו תוואי, נבנתה כ-400 שנה מאוחר יותר, בתקופה הביזנטית חומה חדשה על ידי הקיסרית אאודוקיה. העובדה ששתי חומות נבנו בהפרש של 400 שנה באותו תוואי ומבלי שבוניהן ידעו זה על זה, מוכיחה כי מיקומה הטופוגרפי של החומה הראשונה הוא הנכון ביותר להגנה על העיר.

ביצורים נוספים לאורך החומה

באזור המצודה בה מתחילה החומה הראשונה חיזק הורדוס את החומה, את מגדל פצאל ואת מגדל מרים ובנה את מגדל היפיקוס ('מגדל דוד'). החלק שמדרום למצודה שנבנתה בו החומה על סלע כדי להגן על מערב העיר העליונה, בוצר אף הוא ובסמוך לו נבנה הארמון. החומה שימשה קיר תומך של המבנה ונוספה לה חומה קדמית צמודה בעובי של עד 3.5 מ', חומה זו שימשה מאוחר יותר בסיס לחומה העות'מאנית (שרידים הקיימים עד ימינו).
ויטאלה פאליירו

ויטאלה פאליירו דודוני (באיטלקית: Vitale Faliero Dodoni ; מת בשנת 1095) היה הדוכס ה-32 של ונציה. ויטאלה כיהן כדוג'ה מאז הדחתו של קודמו, דומניקו סלוו בשנת 1084 ועד מותו. 
ויטאלה היה בן למשפחת אצולה ונציאנית, וחבר "המועצה הקטנה" (מועצת יועצי הדוג'ה). הוא נבחר לתפקיד הדוג'ה בדצמבר 1084 לאחר הדחת קודמו. 
בעת בחירתו תמכה ונציה באימפריה הביזנטית במלחמתה כנגד הנורמנים. באביב 1095 ניצח הצי הוונציאני בקרב ימי בבוטרינתוס (באלבניה של ימינו) ובכך השיב את כבודו לאחר ההפסד הימי בקורפו (שהביא להדחתו של סלוו). 
בשלהי כהונתו של ויטאלה נפגעה העיר ברעידת אדמה ובסופות קשות אשר הביאו לרעב בעיר.
ויטאלה מת בשנת 1095. לימים בנו, אורדלאפו נבחר לכהן כדוג'ה.
עץ החיים (דיסני)

עץ החיים (באנגלית: Tree of Life) הוא עץ מלאכותי שגובהו 14 קומות (43.5 מטרים) המצוי במרכז פארק השעשועים ממלכת החיות של דיסני באתר הנופש דיסניוורלד בפלורידה שבארצות הברית. העץ מהווה סמל הפארק מאז פתיחתו של הפארק ב-22 באפריל 1998.
העץ בנוי מאסדת קידוח נפט שצופתה בטון. על ציפוי העץ מגולפים 325 דמויות בעלי חיים.
מתחת לעץ החיים מוקרן הסרט התלת ממדי קשה להיות חרק! המבוסס על הסרט של אולפני פיקסאר - "באג לייף". בנוסף, דמותו של ראפיקי מטרילוגיית סרטי מלך האריות מתגוררת בעץ הדומה לזה ובעל שם זהה.
וודרו

"Cyclecar"

"Cyclecar" הייתה סוג של מכונית קטנה, וזולה שיוצרה באירופה ובארצות הברית בין 1910 לתחילת שנות ה-20 של המאה ה-20. מטרתה של ה-"Cyclecar" הייתה למלא פער בשוק בין האופנוע לבין המכונית.
מועדון "Clubs Moto Cycliste" פרסם ב-14 בדצמבר 1912 תקנון לגבי מכוניות ה-"Cyclecar". הדגמים בקטגוריה של המכוניות הגדולות הוגבלו למשקל מקסימלי של 350 ק"ג ולמנוע בעל נפח עד 1,100 סמ"ק. הדגמים בקטגוריה של המכוניות הקטנות הוגבלו למשקל בין 150-300 ק"ג ולמנוע עד נפח 750 סמ"ק.
המשרד לבניית מכונות כלליות של ברית המועצות

היסטוריה

שורשי המשרד נובעים מהקמת גופים קודמים לתיאום בתעשיית הטילים, כאשר בשנת 1921 הוקמה המעבדה לגז דינמי שעסקה בפיתוח מנועי טילים. ב-31 באוקטובר 1933 נוסד המכון הריאקטיבי שעסק בפיתוח טילים ארוכי טווח שהיוו למעשה את הגרעין למשרד שעתיד היה לתאם בין כל מפעלי פיתוח הטילים.
לאחר מלחמת העולם השנייה הוקמה ב-13 במאי 1946 הוועדה המיוחדת לטכנולוגיה ריאקטיבית של ממשלת ברית המועצות אך כל הארגונים הללו התעסקו למעשה בפיתוח טילים ומנועי טילים ולא היה גוף ממשלתי שעסק בפיתוח טילים ומשגרים עבור תוכנית החלל, כשהגוף הממשלתי הראשון שהחל לעסוק בתחום זה הוקם בשנת 1955 בתור המשרד לבניית מכונות כלליות (Минобщемаш).
המשרד שיתף פעולה באופן הדוק עם האקדמיה הסובייטית למדעים ופעל למעשה בתור סוכנות החלל הסובייטית. השר הראשון היה פיוטר ניקולאייביץ' גורמיקין. במאי 1957 המשרד אוחד עם המשרד לתעשייה צבאית ובשנת 1959 מונה ולדימיר צ'לומיי למהנדס הראשי של המשרד לבניית מכונות כלליות בתחום תעשיית החלל, הטילים והתעופה.
ב-2 במרץ 1965 הסובייט העליון הורה להקים את המשרד מחדש ולשר מונה סרגיי אפאנסייב שכיהן כשר לבניית מכונות כלליות עד שנת 1983.
באותה תקופה כיהן קרים קרימוב כראש המחלקה הראשית השלישית במשרד (כשב-1966 היה למנהל הוועדה הממלכתית לטיסות מאוישות, תפקיד שמילא עד שנת 1991).
ב-1983 מונה אולג בקלאנוב לשר. ב-1988 הוא הוחלף על ידי ויטאלי דוגוז'ייב שאף הוא לא החזיק מעמד זמן רב וב-1989 הוחלף על ידי אולג שישקין שהיה השר האחרון לענייני בניית מכונות כלליות.
ב-14 בנובמבר 1991 המשרד לבניית מכונות כלליות פורק וב-25 בפברואר 1992 נשיא רוסיה בוריס ילצין חתם על צו נשיאותי להקמת סוכנות החלל הרוסית (Российское космическое агентство).

פרויקטים

המשרד היה מעורב במיזמי החלל השונים של ברית המועצות, ובהם פיתוח תחנות החלל מסדרת תוכנית סאליוט ומיר, פרויקט בניית מעבורת החלל הרוסית בוראן, פיתוח משגר הלוויינים הכבד אנרגיה, וכמו כן היה שותף יחד עם משרד ההגנה של ברית המועצות באחזקת ותפעול קוסמודרום בייקונור.
ויולה רוגנקאמפ

ויולה רוֹגֶנקַאמפּ (Viola Roggenkamp; נולדה ב-15 באפריל 1948 בהמבורג) היא סופרת ועיתונאית גרמנייה יהודייה.
נושאים מרכזיים בכתיבתה הם יחסי הורים-ילדים, לסביות ויהודים גרמנים.

ביוגרפיה

רוגנקאמפ נולדה ב-1948 בעיר המבורג שבגרמניה, בת לאם יהודייה ולאב גרמני ששרדו ביחד את ימי גרמניה הנאצית. למדה פסיכולוגיה, פילוסופיה ומוזיקה, וחייתה לפרקים באסיה ובישראל. במשך למעלה מ-20 שנה כתבה עבור השבועון "די צייט" (Die Zeit), וקנתה לעצמה שם כפרשנית ופובליציסטית. כן כתבה ברבעון הפוליטי לנשים EMMA.
יגאל זקס

ביוגרפיה

בצה"ל שירת כקצין תותחנים. לאחר שחרורו למד בבית הספר הגבוה לאמנויות הבמה בית צבי ברמת גן (1991-1994).
שיחק במרבית התאטרונים הרפרטוארים בישראל : התיאטרון הקאמרי, תיאטרון בית ליסין, תיאטרון הבימה, תיאטרון באר שבע, תיאטרון הספרייה, אנסמבל הרצליה בתמונע ובקבוצת תיאטרון נוצר.
שיחק בדרמות וסדרות טלוויזיה ביניהן : "שרה שטיין", "החממה" בתור ספי שחל ראש הממשלה,, "לגעת באושר", "כנפיים", "אנס הבושם", "101", "דשאים סגולים", "לתפוס את השמיים", "תיק סגור", "ישראל" "עכשיו או לעולם לא", "כתב פלילי", "השיר שלנו" ,"המשרד", ובסרטי הקולנוע "הגרעין הקשה" ו"נימפות בערפל".
מחזהו "מאה" זכה בתחרות המחזאים הצעירים "משישה יוצא אחד" של התיאטרון הקאמרי בשיתוף קרן התרבות אמריקה-ישראל, והועלה בשנת 2007 בתיאטרון הקאמרי בבימויו של אבישי מילשטיין בכיכובו של שלמה בר-שביט. מחזה אחר פרי עטו - " באהבה" השתתף בשנת 2011 במסגרת "קוראים בקפה" של תיאטרון הבימה. המחזה "דו"ח התקדמות",אותו כתב, על פי הסיפור "פרחים לאלג'רנון" מאת דניאל קיז, עלה ב-2016 בכהצגת יחיד בהשתתפותו, בהפקת "קבוצת עבודה", במסגרת פסטיבל ישראל/ מרכז הבמה. מחזהו "אידיאליזם" עלה בבימויו בתיאטרון תמונע בשנת 2016, בהפקת "קבוצת עבודה".
משנת 2001 החל לביים הצגות תיאטרון כיוצר עצמאי, במסגרת תיאטרון הספרייה ובבתי ספר למשחק (בית צבי, הסטודיו למשחק של יורם לוינשטיין, תלמה ילין). ההצגה הראשונה אותה ביים בשנת 2001, הייתה הקומדיה "נימפות בערפל", ע"פ מחזה אותו כתב אחיו יורם זקס, שגם עובד בהמשך לקולנוע. בשנת 2012 יזם והקים את עמותת "קבוצת עבודה" במסגרתה ניהל את הקרן לפיתוח מחזאות ישראלית מיסודו של מפעל הפיס, ומשמש כבמאי ומנהל אמנותי באנסמבל התיאטרון "קבוצת עבודה".
עדשת עין הדג

עדשת עין הדג (באנגלית Fisheye lense) הוא כינוי לעדשות צילום בעלות אורך מוקד קצר במיוחד, כלומר עדשות "רחבות" מאוד. אורך המוקד הקצר יוצר עיוות משמעותי של התמונה, ואף תמונה "כדורית". עיוות זה יוצר תחושה שהתמונה צולמה מבעד לעיניו של דג מתחת למים, פרט זה גרם לממציא העדשה רוברט ו. ווד להעניק לעדשה את כינויה.
עדשות עין דג הן לרוב בעלות אורך מוקד הנע בין 8–10 מ"מ עבור תמונה כדורית, ובין 15–16 מ"מ עבור תמונה המכסה את כל מסגרת התמונה (Frame), זאת כאשר אלו מורכבות על מצלמה בפורמט 35 מ"מ.

שימוש באומנות הצילום

השימוש הנפוץ בעדשות עין הדג נעשה בתחום אומנות הצילום. צלמים מרכיבים עדשה זו על מנת לקבל את אפקט העיוות האופייני לה ובכך מקבלים תמונות בעלות סגנון מיוחד. העיוות מאופיין בכך שגופים הנמצאים במרכז התמונה נראים גדולים באופן משמעותי מגופים בעלי גודל זהה הנמצאים בקצה התמונה.
בצילום ספורט אקסטרים (לדוגמה, סקייטבורד) נעשה פעמים רבות שימוש בעדשה זו על מנת לקבל את האפקט הייחודי.

שימושים נוספים

באמצעות עדשת עין הדג ניתן להקרין על גבי תקרה נמוכה יחסית תמונה אשר תכסה אותה, אפקט אשר אינו יכול להתקבל בקלות באמצעות שימוש בעדשה אחת בעלת זווית צרה יותר. לכן נעשה שימוש בעדשה זו בפלטניטריומים, בתי קולנוע מסוג IMAX, וסימולטורים מסוגים שונים.