ראדו בליגן

רקע משפחתי וילדותו

נולד במחסן של תחנת רכבת קטנה בשם גאלבן, ליד הכפר פיליפשט, במחוז בקאו, שם עבד אביו, שחקן מתוסכל, כאחראי על התחנה. מאוחר יותר ניהל האב את תחנת הרכבת של העיר בראד. האב היה בן של כומר, צאצא של אחד מאחיו של הסופר הרומני יון קריאנגה. הוא תמך מאוד בשאיפת בנו להיות שחקן ולהגשים את שאיפותיו שלו עצמו שלא מומשו. אמו של בליגן הייתה ילידת יוון, דוברת צרפתית, ונפטרה בגיל צעיר מסרטן.
 
שם היישוב שבו נולד, Galbeni (גאלבן או גאלבני), הוא אנאגרמה של שם משפחתו, Beligan. אבל "בליגן" הוא שם משפחתו האמיתי של אביו.
ראדו בליגן נולד אחרי שאחיו הבכור, תינוק בעל שם פרטי זהה נפטר בגיל 3 חדשים. אחריו נולדו עוד שלושה ילדים.
מגיל 10 נשלח בליגן ליאש לLiceul Internat (התיכון-פנימיה "קוסטאקה נגרוצי") הידוע. התקבל אחרי שעבר ראשון את מבחני הקבלה. גם בהמשך הצטיין בליגן בלימודים לאורך כל הדרך. 
נמשך אל התיאטרון עוד משנות התיכון. היה פעיל במופעים שאורגנו בבית הספר והשתתף בחוגים לתיאטרון בניהולם של שחקנים ידועים מהתיאטרון הלאומי ביאש, כמו רמאדאן ויון סאווה. אביו עשה מאמצים עילאים על מנת לשלפ את הוצאות לימודי הבן.

התחלת הקריירה במשחק

בשנים 1938-1937 למד גם משפטים ופילוסופיה באוניברסיטת בוקרשט אך לא סיים. אחרי שאביו כתב מכתב מרגש לשחקנית והמורה למשחק הנודעת לוצ'יה סטורדזה בולנדרה, התקבל ראדו לניסיון לאקדמיה המלכותית למוזיקה ולאמנויות. לוצ'יה סטורדזה-בולנדרה שניבאה, שהייתה למורתו, ניבאה לו עתיד מזהיר, "אם יהיה רציני". הוא לא סיים גם את לימודים אלה באופן פורמלי. 
הקריירה של בליגן כשחקן התחילה בסתיו 1938 על במת תיאטרון הפועלים "עבודה ואור" בבוקרשט ובתיאטרון ברובע סרינדאר שהוקם על ידי השחקנית מריה פילוטי והמחזאי טודור מושטסקו. מאוחר יותר הופיע באולם "אלחמברה" ובתיאטרון הלאומי בבוקרשט. בצעירותו ניסה את כוחו גם בכתיבת שירים. קובץ השירים שפרסם זכה להיות מוזכר ב"היסטוריה של הספרות הרומנית" הקלאסית של ג'ורג'ה קלינסקו.
לפי עדותו, משקל רב בהתחלת הקריירה התיאטרונית הייתה להיכרות שלו עם שלושה אישים נוספים מעולם התיאטרון בבוקרשט: המחזאי ויקטור יון פופה, הבמאי סיקה אלכסנדרסקו והשחקן יון ינקובסקו. ויקטור יון פופה, שניהל את תיאטרון "עבודה ואור", שיבץ אותו במחזה של קטאייב, "ריבוע המעגל". בשנים שלפני פרוץ מלחמת העולם השנייה פקד ראדו בליגן חוג של אינטלקטואלים מן שמאל, בראשותו של הסופר והפובליציסט ג'או בוגזה. הוא סלד מהסיסמאות הנאציות והפאשיסטיות שרווחו באותן שנים.
את תפקידיו הראשונים שיחק לרוב בקומדיות שהוצגו אז בתיאטראות של בוקרשט - תיאטרון אורנוס - קומדיה (1939-1938), התיאטרון בסארינדר (1939-1940), בימת "רוסטי" (1940), תיאטרון "טודור מושטסקו" (1940-1941), תיאטרון "מז'סטיק" (1941-1940), תיאטרון "מריה פילוטי" (1942-1943), התיאטרון העירוני (מוניציפלי) (1944-1945), "התיאטרון שלנו" (1947-1946), התיאטרון "קומדיה" (1945-1947), הלהקה שהקים בעצמו "קומפניה ראדו בליגן" (1948-1947), התיאטרון "אלחמברה"
(1943-1949) ו"תיאטרון הנוער" (1952).

בימי המשטר הקומוניסטי

אחרי נפילת המשטר של אנטונסו, בשנת 1947 הצטרף בליגן למפלגה הסוציאל-דמוקרטית, וכפי שהתוודה מאוחר יותר, השיג על ידי כך גישה לחדר האוכל הזול במיוחד של מפלגה זו. 
בתקופת השלטון הקומוניסטי, בשנת 1962 התקבל לשורות "מפלגת הפועלים" השלטת, מה שהיה עשוי לחזק את מעמדו בזירת התיאטרון הממלכתי, כשאמנות התיאטרון הייתה חשובה לו מכל, מעבר לכל אידאולוגיה. אכן, כניסתו למפלגה הקלה זרז את תהליך העברתו מהתיאטרון לקומדיה שהקים בעצמו, אל התיאטרון הלאומי. בתקופת שלטונו של ניקולאה צ'אושסקו התמנה בליגן למנהל התיאטרון הלאומי בבוקרשט, ובתוקף מעמדו צורף בשנים 1989 -1969 כחבר לוועד המרכזי של המפלגה, ששינתה בינתיים את שמה למפלגה הקומוניסטית הרומנית.
לדבריו נהנה באהדתו של צ'אושסקו, אולם לא מצא חן בעיני אשתו של הרודן ("הוא חוצפן כזה" היא נשמעה אומרת לבעלה).
אחרי נפילת המשטר הקומוניסטי בשנת 1989 היו שבאו אליו בטענות על שיתוף הפעולה עם השלטון. בשנת 1990, בגיל 72, למורת רוחו, הודח מתפקיד המנהל של התיאטרון הלאומי בבוקרשט.

פעילותו האמנותית

בקריירה שנמשכת מעל שבעים שנה שיחק ראדו בליגן בתפקידים שהפכו מפורסמים, ביצירות של מחזאים רומנים וזרים - יון לוקה קאראג'אלה, ברבו דלווראנצ'ה, טודור מושטסקו, ויקטור יון פופה, מיכאיל סבסטיאן, אורל בראנגה, אלכסנדרו מירודן, ויליאם שייקספיר, קרלו גולדוני, ניקולאי גוגול, צ'כוב, ג'ורג' ברנרד שו, מקסים גורקי, אז'ן יונסקו, ז'אן אנוי, אלבר קאמי, פרידריך דירנמאט, פיטר שפר, ניל סיימון, אדוארד אלבי ואחרים.
תקופה ארוכה זוהה שמו עם דמויות כמו המורה מירויו ב"כוכב ללא שם" של מיכאיל סבסטיאן, טוזנבך ב"שלוש אחיות" של צ'כוב, בראנז'ה ב"הקרנפים" של יונסקו, צ'רקז ב"עיתונאים" של מירודן. גם תפקיד הבכורה שלו בקולנוע - ריקה ונטוריאנו ב"לילה סוער" (1943) לפי קאראג'אלה, נכנס מזמן לאגדה. שיחק שוב את ריקה גם על במת התיאטרון ב-1949.
גם בתפקידו כאגמיצה דנדנאקה הסנילי במחזה של קאראג'אלה, "המכתב האבוד", ואחר כך בסרט לפי אותו המחזה, בבימויו של אלכסנדרסקו, משחקו נשאר בלתי נשכח. 
בשנים 1965-1950 לימד ראדו בליגן כפרופסור באקדמיה (המכון) לתיאטרון ולקולנוע ע"ש יון לוקה קאראג'אלה בבוקרשט. 
בשנים 1969 -1961 כיהן כמנהל של התיאטרון לקומדיה בבוקרשט וב-1990-1969 כמנהל התיאטרון הלאומי של בוקרשט. 
משנת 1971 הוא יושב ראש והחל משנת 1977 יושב ראש לשם כבוד לכל החיים של המכון הבינלאומי לתיאטרון. 
בקולנוע בלט כשרונו בסרטים כמו " אבא של שבת"(1975) לצידו של אמזה פליה, "בדידות הפרחים" (1976) לצידו של תומא קאראג'יו, "הבכורה" יחד עם כרמן סטנסקו, בתפקיד של הרוזן ינקוביץ' בסרט ההיסטורי "הוריה" {1984).
בליגן ערך סיורי הופעות רבים בארצות רבות בעולם. ביקר פעמים רבות גם בישראל (כולל באוקטובר 2004 עם להקת התיאטרון הלאומי מבוקרשט, שהציגה את "טאקה, יאנקה וקאדר" מאת פופה, מערכונים מאת יון לוקה קאראג'אלה ומחזה מאת מיכאיל סבסטיאן, "הידיעה האחרונה") 
ראדו בליגן היה נשוי שלוש פעמים: ללנינטה גוסטי (1965), ממנה התגרש; לדנה קריבץ-יונסקו (?-1965); ולמריקה בליגן, סופרת, איתה היה נשוי משנת 1965 ועד מותה בשנת 1993.
נולדו לו 4 ילדים, שלוש בנות ובן, ביניהם בתו הבכורה - הסופרת אנה-מריה בליגן החיה באוסטרליה, והשחקנית לאמיה בליגן.
בליגן נפטר ב-20 ביולי 2016.

ציטוט

אני אוהב את התיאטרון שהוא האמנות לספר את הניגודים. התיאטרון מלמד להכיר ולאהוב את האחר