google/wiki40b huggingface dataset:
סנס8

עלילה

סנס8 עוקבת אחר ארבעה גברים וארבע נשים מכל קצוות תבל: וויל משיקגו, ולפגנג מברלין, ליטו ממקסיקו סיטי, נומי מסן פרנסיסקו, סאן מסיאול, קאלה ממומבאי, קפיוס מניירובי וריילי מרייקיאוויק. כל השמונה חוזים בו זמנית בהתאבדותה של אישה בשם אנג'ליקה, אשר הביאה אותם לעולם כסנסייטים: בני אדם המסוגלים להתחבר לסנסייטים אחרים באשכול שלהם (ואף לסנסייטים חיצוניים לאחר יצירת קשר עין) באופן מנטלי ורגשי, במעין קשר טלפתי המאפשר להם לתקשר, לחוש מה שהאחרים חשים ולהשתמש בידע ובכישורים של האחרים. בעת שהשמונה מנסים להכיר זה את זה, להבין וללמוד על החיבור החדש שנוצר ועל משמעויותיו החדשות במציאות של כל אחד מהם, הם מגלים כי הם ניצודים על ידי תאגיד BPO, השם לעצמו למטרה למגר סנסייטים ברחבי העולם ובראשו עומד "וויספרס", סנסייט בעצמו.
רמת פוסטר

גילוי הרמה

הרמה צולמה מן האוויר לראשונה על ידי משלחת הסקר האווירי של שטחי חסות איי פוקלנד, שחקרה את אנטארקטיקה בעונת המחקר 1957–1956.  
הרמה מופתה מתוך תצלומים אלה על ידי סקר שטחי חסות איי פוקלנד.

מקור השם

שמה של הרמה ניתן לה על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים של בריטניה, בשנת 1960. 
הרמה נקראת על שמו של ריצ'רד א. פוסטר (Richard A. Foster) שעמד בראש סקר שטחי חסות איי פוקלנד, בתחנת האי דאנקו, בין השנים 1957 - 1956.

לקריאה נוספת

• Damien Gildea, Antarctic Peninsula - Mountaineering in Antarctica: Travel Guide
רוזריטה טוויל

ביוגרפיה

רוזריטה טוויל, לבנונית נוצרייה, נולדה בשנת 1988 בביירות וגדלה בעיירה הנוצרית ג'זין שבדרום לבנון.
טוויל היא סטודנטית למנהל עסקים באוניברסיטה האמריקנית בביירות, היא חובבת שחייה, קריאה וטיולים. לפני התמודדותה בתחרות היופי "מיס לבנון", עסקה טוויל בדוגמנות. היא הצטלמה לקטלוגים רבים בלבנון, ביניהם לקטלוג של איב סאן לורן, והופיעה במגזינים ועיתוני האופנה הבולטים ביותר בלבנון ובמדינות ערב רבות. כדוגמנית מסלול, השתתפה במספר תצוגות אופנה שהחשובה שבהן היא של מעצב האופנה הלבנוני פאדי נחלה.
טוויל התמודדה בתחרות היופי של לבנון, "מיס לבנון", אשר שודרה בשני חלקים בערוץ הלבנוני הפופולרי LBC. טוויל הגיעה לשלב המועמדות הסופיות ובשלב הגמר, שנערך ב-11 ביולי 2008, זכתה בכתר והוכרזה כמלכת היופי של לבנון לשנת 2008. לאחר זכייתה בתחרות, הופצו ברשת האינטרנט תמונותיה של טוויל כשהיא מצולמת בביקיני וכן בעירום חלקי. מאוחר יותר התברר כי האחראי להפצת התמונות הוא בן זוגה לשעבר של הדוגמנית אשר רצה לנקום בה על שנפרדה ממנו היות שזה ניהל מערכת יחסים עם בחורה אחרת.
פרסום התמונות עורר סערה בלבנון, לבנון פרשה מתחרות מיס יוניברס ואף הושמעו קריאות שקראו להנהלת התחרות לשלול מטוויל את הכתר. הפרשה זכתה להד תקשורתי נרחב בלבנון ובעולם הערבי ואף סוקרה בתקשורת העולמית.
אביב גלעדי

ביוגרפיה

אביב שלמה הוא בנם של עמי ורות גלעדי. הוא גדל בירושלים, בה סיים את לימודיו התיכונים בגימנסיה העברית רחביה, הוא אחד מבעליה של זכיינית ערוץ 2, "רשת" (מחזיק ב-24% מהבעלות) ויו"ר ובעלי קבוצת התקשורת RGE, בבעלות משותפת עם משפחת רקנאטי ואיש העסקים לאונרד בלווטניק, הכוללת את ערוץ הספורט, ערוץ הילדים, ערוץ לוגי, ערוץ עשר (51%), כנסת ו-HOT8. כמו כן, הוא שותף בפינס גלעדי תקשורת.
גלעדי החל את דרכו בעולם הבידור בשנת 1979 כעורך תסריטים ועוזר במאי באולפני שפנדאו שבברלין. שנה מאוחר יותר חזר גלעדי לארץ והחל את תפקידו הראשון בתחום ההפקות, במחזמר "ברנשים וחלומות" שם שימש כמפיק בפועל, ובמקביל הקים את "ג.מ.א מפיקים", שהתמחתה בהפקות במה, ייצוג אמנים ואמרגנות. בשנת 1985 הקים את חברת "אביב גלעדי הפקות בע"מ", ששימשה כסוכנות האומנים שלו, אשר ייצגה במרוצת השנים אנשים רבים בתעשיית הבידור: מוני מושונוב, שלמה בראבא, דודו טופז, דן שילון, דבל'ה גליקמן, טל פרידמן, יעל אבקסיס, יעקב כהן, דידי הררי ועוד רבים אחרים.
עם הקמת ערוץ 2, הפכה החברה לגדולת ספקיות התוכן של הערוץ החדש, וייצגה אנשי מפתח בערוץ, כדוגמת דודו טופז ודן שילון. בשנת 1996 רכשה קבוצת אי. די. בי חמישים אחוזים מעסקי התקשורת של גלעדי, ובשנת 2008 הצטרפה לשותפות קבוצת Access Industries, בבעלותו של המיליארדר לן בלווטניק.
בנובמבר 2011, מונה גלעדי למנכ"ל קבוצת אייקון הבריטית שנמצאת בבעלותו של לן בלוונטיק. גלעדי, שהעביר את בסיס מגוריו ללונדון, מונה למנכ"ל ויו"ר icon, לקראת תהליך של התרחבות וחיזוק מחלקות התוכן והפקת הסרטים. קבוצת אייקון, שנרכשה מהשחקן והמפיק מל גיבסון, כוללת מחלקת הפצה, מחלקת מכירות בינלאומיות וזרוע הפקות טלוויזיה, ועם הגיעו לחברה הוקמו שורשיה של מחלקת הפקות הקולנוע.
היה נשוי לחנה לסלאו ולהם שני בנים. אחד מבניו הוא מפיק הקולנוע והטלוויזיה בן גלעדי, הנשוי לשחקנית רומי אבולעפיה.
ישיבת בני עקיבא גבעת שמואל

ישיבת בני עקיבא גבעת שמואל היא חטיבת ביניים וישיבה תיכונית בגבעת שמואל. בישיבה לומדים כ-1000 תלמידים והיא כללה בעבר פנימייה.
הישיבה נוסדה כחטיבת ביניים בשנת 1973 ונקראה המכינה המרכזית לישיבות בני עקיבא גבעת שמואל (כיתות ז'-ט'), ובשנת 1999 הורחבה מסגרת הלימודים של המוסד לתוכנית שש-שנתית והחלה לתפקד כישיבה תיכונית. טרם השינוי נחשבה ישיבת בני עקיבא כפר הרואה למשלימתה של חטיבת הביניים.
מייסדיה של המכינה הם משה ברנשטיין והרב יעקב לוינגר. ראש הישיבה הוא הרב שרגא פרוכטר ומנהל החטיבה העליונה הוא הרב יוסף שטאווי. מנהל חטיבת הביניים הוא הרב ספי וייל.
הישיבה כוללת שני בנייני כיתות, בניין בתי מדרש (הכולל 3 בתי מדרש שהגדול בהם שופץ בה'תשע"ה), בניין לימודי מדע (ששופץ והורחב בה'תשע"ב) ומשמש גם כבנין כיתות נוסף, חדר אוכל, פנימייה, אודיטוריום וספרייה.
ברחבי הישיבה ישנם מגרשי ספורט (בהם מגרש כדורגל סינתטי), מתקני כושר וטניס שולחן.
הפנימייה שנסגרה יועדה במקור לתלמידי התיכון, והיו בה כ-20 תלמידים בכל שכבה. הפנימייה כללה מדריכי מחזורים, חונכים לימודיים, אם בית ואבי בית. בשנת 2014 הוחלט על ידי הצוות הניהולי של הישיבה, על סגירת הפנימייה ופעילותה נפסקה לגמרי בשנת 2016. כיום היא משמשת לשבתות ישיבה, ערבי כיתה ('ואמונתך בלילות') ומגורי סטודנטים.
בשנה"ל ה'תשע"ב הוסיפה הישיבה כיתה ניסיונית המיועדת לבעלי לקויות למידה בשכבת כיתות ז'. לאחר שנתיים הוחלט להעביר את תלמידי הכיתה לכיתות הרגילות. בשנת ה'תשע"ה חזרו כיתות המיועדות ללקויי למידה בכיתות ז', והם שולבו בכיתה ט' בכיתות הרגילות.
בשנת התשע"ז זכתה נבחרת הישיבה בכדורסל באליפות ליגת הישיבות התיכוניות, בשנת התשע"ח הודחה הנבחרת בחצי הגמר.
ב-5 בפברואר 2018 נרצח הרב איתמר בן גל שהיה מחנך בכיתה ח'.
במסדרון בית-הכנסת של הישיבה, צולמה ישיבת פונוביץ' בסרט "בלתי רשמיים"
סטודיבייקר סדרה M

סטודיבייקר  סדרה M במלחמת העולם השנייה

חלק לא מבוטל מהייצור, הוקצה לצבא ארצות הברית, אשר היה זקוק למשאיות בתקופת מלחמת העולם השנייה. חלק לא מבוטל מהדגם נשלח לדרום-מזרח אסיה שם פעל הצבא האמריקאי במלחמה נגד יפן.
במקביל, ייצרה חברת סטודיבייקר בתקופת מלחמת העולם השנייה את דגם "Studebaker US6 2½-ton 6x6 truck" שנבנה לפי דרישה וצורכי הצבא האמריקאי.
בית הספר עהד למצוינות במדעים

היסטוריה

מספר אישים יזמו את הקמת בית הספר בתחילת שנות ה-2000, בהם פרופ' ג'יהאד אל-סאנע, מהמחלקה למדעי המחשב באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, מוחמד אלנבארי ואחרים.

הישגים

בית הספר זכה לפרסום בעקבות ייחודיותו במגזר הבדואי, וביקרו בו סטנלי פישר בעת היותו נגיד בנק ישראל ונשיא המדינה שמעון פרס.
תלמידי בית הספר משתתפים בתחרויות מדעיות. התלמידים זכו בפרס "רוקחים עתיד", במקום שני ושני מקומות שלישיים בתחרות של עבודות גמר במחוז הדרום, בתחרות ארצית לפיזיקה בשם "צעד ראשון לפרס נובל בפיזיקה" ובמקום שלישי בתחרות למדענים צעירים במחוז הדרום. פיתחו את מרכז בקרת המשימה של הלווין דוכיפת-2.

תוכנית הלימודים

תוכנית הלימודים כוללת תחומי לימוד ממדעי הטבע, הטכנולוגיה, הפיזיקה והמתמטיקה.
נוהל אלמנת קש

"נוהל אלמנת קש" הוא שמה הצה"לי של טכניקה קרבית, הכוללת השתלטות על מבנה אזרחי ושהייה בו בחתימה נמוכה (כלומר שבמבט מבחוץ לא ניתן יהיה להבחין כי בבית ממוקם כוח צבאי), ולרוב כוללת הצבת צלפים במבנה זה או במבנה סמוך לצורכי חיפוי באש מדויקת ותצפית.
הנוהל התפתח בצה"ל בעת לחימתו בדרום לבנון, ונעשה בו שימוש באינתיפאדה הראשונה והשנייה.
נמל התעופה הבינלאומי שיקגו או'הייר

טיסות לישראל וממנה

בפברואר 2019 פורסם שאל על מתכוונת להפעיל קו ישיר מתל אביב לנמל החל מ-2020.
עידו דוידוב

קריירה

דוידוב התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הנוער של מכבי פתח תקווה. בינואר 2015 הושאל להפועל עפולה מהליגה הלאומית על מנת לצבור דקות משחק. בעפולה, דוידוב כבש 3 שערי ליגה ב-16 משחקים והיה שותף לעליה ההיסטורית של הקבוצה לחצי גמר גביע המדינה, בו הפסדה עפולה 0–7 להפועל באר שבע.
לקראת עונת 2015/2016 חתם דוידוב בהפועל ניר רמת השרון. דוידוב היה מהשחקנים הבולטים בקבוצה וסיים את העונה עם 12 שערי ליגה ב-34 משחקים.
בקיץ 2016 חתם דוידוב לחמש עונות בעירוני קריית שמונה מליגת העל. ב-20 באוגוסט 2016 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל בניצחון 0–1 נגד מ.ס. אשדוד. ב-10 בדצמבר 2016 הבקיע את שער הבכורה שלו בליגה בתיקו 2-2 נגד הפועל כפר סבא.
ב-1 בפברואר 2017 הושאל דוידוב למ.ס. אשדוד עד לסיום העונה. בסיום העונה, חזר דוידוב לקריית שמונה.
ב-5 בפברואר 2019 חתם דוידוב בהפועל רעננה לעונה וחצי עם אופציה לעונה נוספת.
ב-26 ביולי 2019 דוידוב חזר למכבי פתח תקווה.
פרננדו הראשון, מלך פורטוגל

ביוגרפיה

פרננדו נולד בקוימברה בפורטוגל ב-31 באוקטובר 1345, לפדרו הראשון, מלך פורטוגל וקונסטנסה מנואל, בתם של חואן מנואל, נסיך ויאנה וקונסטנס מאראגון, נסיכת ויאנה.
בשנת 1367 מת אביו פדרו הראשון, מלך פורטוגל, ופרננדו עלה לשלטון במקומו. בשנת 1369 מת פדרו, מלך קסטיליה, ובמקומו עלה לשלטון אחיו אנריקה השני, מלך קסטיליה - בנו הלא חוקי של אלפונסו האחד עשר, מלך קסטיליה. פרננדו ערער על זכותו של אנריקה, ותבע את כתר קסטיליה לעצמו. בעקבות כך פרצה מלחמה בין קסטיליה לפורטוגל, ובשנת 1371 חתמו השניים על הסכם בתיווכו של האפיפיור גרגוריוס האחד עשר, שאנריקה ישלוט בממלכת קסטיליה, ואילו פרננדו יתחתן עם בתו של אנריקה - לאונור מקסטיליה. אולם עוד קודם קיום ההסכם התחתן פרננדו עם לאונור טלס, בתם של מרטין אפונסו טלו דה מנסס ואלדונסה אאנס דה ואסקונסלוס. כעבור זמן קצר התחדשה המלחמה בעקבות תככיו של ג'ון מגונט, דוכס לנקסטר, והיא נמשכה עד לשנת 1373.
לאחר מותו של אנריקה השני, מלך קסטיליה בשנת 1379, שוב התחדשה המלחמה בעקבות תככי ג'ון מגונט, ובשנת 1382 נחתם הסכם בדחוס, ובו הוחלט שבתו של פרננדו - ביאטריש תתחתן עם חואן הראשון, מלך קסטיליה, ולאחר מותו של פרננדו יירשו שניהם את פורטוגל.
ב-14 במאי 1383 התחתנו השניים, וב-22 באוקטובר אותה שנה מת פרננדו, ולפני מותו חתם על הסכם שחואן וביאטריש יירשו אותו. אולם, האצולה הפורטוגזית לא קיבלה את ההסכם, אשר משמעותו הייתה העברת השלטון בפועל לשושלת החדשה, ולמעשה השתלטות של מלכי קסטיליה על פורטוגל, וגם מעמד הסוחרים העשירים של ליסבון התנגד לו.
סדרת מעשי עוינות הדדים החלה מיד עם מותו של המלך בדצמבר 1383. קרב משמעותי ראשון, "קרב אטולירוס", התרחש באפריל 1384 בין קבוצת קרב קסטיליאנית לכוח פורטוגזי בפיקודו של הגנרל נונו אלוורש פריירה (Nuno Álvares Pereira), אשר נתמך בכוחות סיוע אנגלים. הקרב הסתיים בניצחון פורטוגזי ללא נפגעים. כוח קסטיליאני גדול יותר, בפיקודו של המלך עצמו, הטיל מצור על ליסבון, אך נאלץ לסגת לאחר כ-4 חודשים כתוצאה משיבושי ההספקה והטרדות מצד כוחות פורטוגזים אשר זינבו בו.
באפריל 1385 הכריז על עצמו ז'ואאו, דוכס אביש, בתמיכת ממלכת אנגליה, כמלך ז'ואאו הראשון מפורטוגל. הוא החל במסע לגיוס תמיכה עממית גם בערים אשר הביעו את תמיכתם בעבר בנסיכה ביאטריש והמלך חואן הראשון מקסטיליה, והעביר את תמיכתם אליו. בעקבות ככך פרצה מלחמה בין פורטוגל לקסטיליה, אולם ז'ואאו נשאר בשלטון, והקים את שושלת בית אביש אשר שלטה בשנים הבאות בפורטוגל.
יעקב כהן (ש"ס)

ביוגרפיה

יעקב כהן נולד בירושלים בי"א בטבת תש"ח לשמחה ולראובן כהן, מצאצאי החיד"א. בנעוריו למד בישיבת הרמב"ם אצל הרב אברהם חפוטא.
מספר שנים לאחר נישואיו הקים את הוצאת הספרים 'שיח ישראל' בשכונת מקור ברוך. היה הראשון ששווק ברכוני ברכת המזון בציפוי למינציה, אותו פיתח עוד בבחרותו בישיבת הרמב"ם. הדפיס את כל ספרי סביו וספרים רבים נוספים. לוח השנה בהוצאתו 'לוח שיח ישראל' - הכולל זמני הלכה, מולד הירח וימי זיכרון רבים של חכמי ישראל, זכה להצלחה ולתפוצה רחבה.
בשנת 1982, יחד עם ניסים זאב ושלמה דיין, הקים את תנועת ש"ס כרשימה שתתמודד לבחירות בעיריית ירושלים, ותילחם באפליה במוסדות החינוך החרדיים, שנשלטו אז בעיקר על ידי אגודת ישראל. הרשימה זכתה להישג חסר תקדים והכניסה שלושה נציגים למועצת העיר. כהמשך להצלחה המוניציפלית הוקמה תנועת ש"ס הארצית, ובמהלך ההתמסדות והקמת מועצת חכמי התורה, נדחק יעקב כהן למקום החמישי ברשימה, כשבראשות הרשימה הוצב הרב יצחק פרץ. המפלגה זכתה לארבעה מושבים בבחירות והוא לא נכנס לכנסת.
לאחר הבחירות פרש מרשימת ש"ס והתמקד במעשי חסד וסיוע לציבור. בביתו ברחוב מלכי ישראל הקים מדי שנה בימי חג הסוכות את 'סוכת החסד',​ אליה היו מגיעים אנשים שנקלעו לירושלים וסעדו בסוכה.
בתקופה האחרונה לחייו חלה, ולאחר הידרדרות במצבו נפטר בשבת, בכ"א בטבת תשע"ט. לאחר פטירתו עלו ראשי מפלגת ש"ס ובראשם שר הפנים אריה דרעי לקברו, שם הודו לו על כל פעליו, וכן ביקשו מחילה על התנהלות המפלגה כלפיו בראשית ימיה.
בשנת 2018 יצא לאקרנים הסרט הבלתי רשמיים על הקמת מפלגת ש"ס, בו מגלם שולי רנד את דמותו של יעקב כהן.
צבי עופר

ביוגרפיה

צבי עופר נולד בפתח תקווה ב-22 בפברואר 1932 למשפחת יבקובסקי, ממייסדי כפר אז"ר. הוא למד בבית הספר החקלאי בנהלל, ובנעוריו היה פעיל בגדנ"ע. בתקופת מלחמת העצמאות, הצטרף לשורות הפלמ"ח ונלחם עם הגדוד השלישי של חטיבת יפתח בחזית המרכז והדרום והשתתף במבצע דני ובמבצע יואב. בתקופת ההפוגה השנייה, הוכשר בקורס מפקדי כיתות והיה סגן מפקד מחלקה בחטיבה 11. בסיום המלחמה השתחרר בדרגת סמל והחל לעבוד בחברת "מקורות".
בשנת 1952 שב לשירות קבע בצה"ל ועבר קורס קצינים. עם תום הקורס פיקד על הקמת יחידה לביצוע מארבים לפדאיון. לאחר מכן התנדב לצנחנים, שימש כקצין בגדוד 890 תחת פיקודו של מאיר הר-ציון, והשתתף בפעולת כנרת כמפקד כיתת החוד של פלוגה ד' והוביל אותה בכיבוש מוצב "עקב". בהמשך שימש כקצין בגדוד הנח"ל המוצנח ולחם במלחמת סיני בין היתר בקרב המיתלה. לאחר שעבר קורס מפקדי פלוגות, הוצב בחטיבת גולני והיה קצין המודיעין של החטיבה בדרגת סרן. בהנחיית מפקד החטיבה, מרדכי גור, הקים את הסיירת החטיבתית במתכונת חדשה והיה למפקדה. בראשה יצא עופר בשנת 1962 למבצע סנונית, פעולת תגמול שבוצעה כנגד הכפר הסורי נוקייב והמוצבים הסמוכים אליו. על פיקוד הכוח תחת אש כבדה ודבקות במשימה זכה לציון לשבח מהרמטכ"ל, שלימים הומר בעיטור הגבורה. בעיטור נכתב כי "גילה גבורה עילאית בעת לחימה מול פני האויב תוך חירוף נפש בפעילות מבצעית" וכי:
בליל י'-י"א באדר ב' תשכ"ב (16-17 מארס 1962), בפשיטה על נוקייב, בגדה המזרחית של הכינרת, למרות האש הכבדה אשר נפתחה על יחידתו לפני הגיעה אל היעד, הסתער הכוח על מוצב, כשרס"ן צבי עופר רץ קדימה להחליף מפקדים שנפצעו. אישית נלחם בראש כוחותיו לטיהור המוצב, כשהוא יורה בכלי נשק שונים, זרק רימונים ומושך כוחותיו אחריו.
— עיטור הגבורה לצבי עופר
לאחר מכן היה עופר מפקד פלוגה בשריון. במלחמת ששת הימים, היה עופר מפקד כוח בחטיבת ירושלים והיה ממשחררי חברון ובית לחם. תקופה קצרה שימש מושל צבאי ראשון בחברון ולאחר המלחמה התמנה באוגוסט 1967 למושל הצבאי של שכם. באוקטובר 1968 הועבר לבקשתו לתפקיד מבצעי ומונה למפקד סיירת חרוב. ב-20 בדצמבר 1968 השתתף במרדף אחר חוליית מחבלי פת"ח. באזור ואדי קלט נפגע קשות מירי ובבית החולים מת מפצעיו. בהלווייתו נכחו שר הביטחון והרמטכ"ל. חמישה מחברי החוליה הערבים נשפטו למאסר עולם.
עופר היה נשוי ואב לארבעה. על שמו נקרא מחנה עופר.
הכפים הגדולים

הכפים הגדולים הם הכינוי שניתן לשלושת הכפים הגדולים בחצי הדרומי של כדור הארץ, הנושקים לאוקיינוס הדרומי. שלושת הכפים הם: כף התקווה הטובה באפריקה, כף הורן שבאמריקה הדרומית וכף לווין שבאוסטרליה. כף אגוליאש הממוקם כ-150 קילומטרים דרומית מזרחית לכף התקווה הטובה, נחשב לעיתים במקומו לאחד משלושת הכפים הגדולים.
בימים שלפני חפירת תעלת סואץ ב-1869 ותעלת פנמה ב-1914 היו הכפים הגדולים נקודות ציון משמעותיות בנתיב המפרשיות, הנתיב הימי מאנגליה לאוסטרליה וניו זילנד, מאחר שלספינות נשקף סיכון רב בעוברן מדרום לכפים אלה. בפרט, מסוכן השיט בגלל תנאי הים באזור כף הורן וכף אגוליאש. שניהם נחשבו כמקומות המסוכנים ביותר לימאים, שרבים מהם איבדו בהם את חייהם.
השיט בכף הורן מאופיין בסערות, גלים גבוהים, זרמי ים חזקים וקרחונים. סכנות אלה הפכו את הכף לאתר טביעתן של אוניות רבות במהלך ההיסטוריה. גם הפלגה מדרום לכף אגוליאש נחשבת למסוכנת בגלל רוחות חזקות וסערות המלוות בגלי ענק המגיעים לגובה של 30 מטר והיכולים להטביע גם ספינות גדולות.
עם חפירתן של התעלות, פחת הצורך להקיף את אמריקה הדרומית דרך כף הורן במסע בין האוקיינוס האטלנטי לאוקיינוס השקט, ואת אפריקה מדרום לכף התקווה הטובה וכף אגוליאש במסע בין האוקיינוס ההודי והאטלנטי, ולמעשה, כיום רק אוניות שגודלן מסווג כקייפסייז נדרשות להקפה זו.
למרות קיום החלופות, שיט סביב כף הורן נחשב לאחד האתגרים הבולטים בקרב שייטי יאכטות, וחלקם עוברים בנתיב זה בניסיונם להקיף את העולם. מסע דרך כף התקווה הטובה נקרא נתיב הכף. נתיב זה היה בשימוש נרחב בין השנים 1967 - 1975 על רקע סגירתה של תעלת סואץ על ידי מצרים.
בספרו הדרך הארוכה, כתב משיט היאכטות ברנאר מואטסיה
(Bernard Moitessier) (1925 -1994) :
"גאוגרפיה של ימאי היא לא תמיד גאוגרפיה של כרטוגרף, שעבורו כף הוא סתם כף, עם קווי רוחב ואורך. עבור הימאי, כף גדול הוא צירוף פשוט ובו בזמן מסובך של סלעים, זרמים, משברים וגלי ענק, רוחות וסופות, הנאות ופחדים, תשישות, חלומות, ידיים כואבות, קיבות ריקות, רגעים נהדרים, וסבל. כף גדול מבחינתנו אינו רק קו אורך ורוחב. לכף גדול יש נשמה משלו, עם צללים וצבעים, רכים מאוד, אלימים מאוד. נשמה רכה כשל ילד, נשמה נוקשה כשל פושע. ולכן אנו מפליגים."
סכר מלפסה

סכר מלפסה (Barrage de Malpasset) היה סכר קשת שהוקם כ-20 קילומטר ממערב לקאן שבדרומה של צרפת. ב-2 בדצמבר 1959 קרס הסכר, והשיטפון שהתחולל עקב כך גרם למותם של 423 אנשים ולנזק רב. היה זה אחד האסונות החמורים שאירעו בצרפת במאה העשרים.

הסכר

הסכר הוקם בערוץ נחל הרייראן (Reyran) על מנת לספק מים לשתייה ולהשקיה ליישובים שבקרבתו. האתר נבחר לאחר בדיקות גאולוגיות והידרולוגיות שנעשו ב-1946. הקמתו החלה ב-1952 והסתיימה ב-1954. הוא תוכנן על ידי המהנדס הנודע אנדרה קווין (André Coyne) והוקם במימון של שלטונות מחוז ואר (Var). גובה חומת הסכר היה 60 מטר. במקביל להקמת הסכר נבנה מעל ערוץ הנחל כ-1,400 מטר דרומה ממנו הכביש המהיר A8.

האסון

הסכר נפרץ ב-2 בדצמבר 1959 בשעה 21:13. כל קיר הסכר קרס למעט חלק קטן בעברו הימני, ונפרץ המאגר שהכיל אז 50 מיליון מטר מעוקב מים. עקב כך נוצרה חומת מים בגובה של 40 מטרים, שנעה במהירות של 70 קילומטר לשעה. חומת המים הרסה את הכפרים מלפסה ובוזון (Bozon). כעבור 20 דקות הגיעה אל העיר פרז'וס (Fréjus) כשהיא עדיין בגובה של שלושה מטרים והציפה את חלקה המערבי של העיר. מי השיטפון נבלעו בים התיכון 37 דקות לאחר קריסת הסכר.
צבא צרפת וכן מסוקים של צבא ארצות הברית שהיו מוצבים באזור סייעו בפעולות ההצלה באזור שנפגע. בנוסף ל-423 בני אדם נספו בשיטפון 1,000 כבשים, נהרסו 50 חוות וכ-2.5 קילומטר של מסילות רכבת. אתר הבנייה של הכביש המהיר A8 ודרכים באזור נהרסו גם הם.
חקירת התאונה העלתה מספר ממצאים: מתחת לסכר הייתה הקרקע עשויה סלע גנייס, שלא אפשר חלחול מים דרכו ועובדה זו לא התגלתה במהלך הבדיקות שקדמו להקמתו. אפשר שפיצוצי סלעים שנעשו לצורך הקמת הכביש המהיר גרמו נזק לשלמות הסכר והסלע שתחתיו. מספר שבועות לפני הקמת הסכר נשמעו בקרבתו מספר קולות התבקעות, אך הם לא נבדקו. כמו כן בצידו הימני של הסכר נמצאו נזילות בחודש שלפני האסון. לבסוף, בשבועיים שלפני האסון ירדו באזור 500 מילימטר גשם, מהם 130 מילימטר ביממה שלפני שנפרץ הסכר. מפלס המים במאגר הסכר הגיע ל-28 סנטימטר משפת חומת הסכר. שומר הסכר ביקש לפתוח את שסתומי הניקוז כדי להוריד את מפלס המים, אך הרשויות אסרו עליו לעשות זאת מחשש שייגרם נזק לאתר הבנייה של הכביש המהיר שמדרום לסכר. כשלוש שעות לפני שנפרץ הסכר נפתחו לבסוף שסתומי הניקוז, אך קצב הניקוז מהם לא היה מספיק כדי למנוע את האסון.
שרידי הסכר ניצבים על מכונם עד היום.
בלאדי מרי

היסטוריה

קיימים חילוקי דעות באשר למקורו של הקוקטייל בלאדי מרי. על פי גרסה אחת הוא נוצר על ידי ג'ורג' ג'סל, סמוך לשנת 1939. טור רכילות בעיתון "ניו יורק הראלד טריביון", מתאריך 2 בדצמבר 1939, מכיל כנראה את האיזכור הראשון בכתובים של המשקה, לצד המתכון המקורי.
פרננד פטיוט אימת את העובדה שג'ורג' ג'סל היה הראשון שיצר את המשקה ואילו פטיוט הוסיף תבלינים למשקה הבסיסי שהיה מורכב ממיץ עגבניות ווודקה. בראיון לניו יורקר שהתפרסם ביולי 1964, הוא סיפר: "אני הוא זה שיצר את הבלאדי מרי שמכירים היום. ג'סל טוען שהוא יצר את המשקה, אבל זה היה לא יותר מאשר וודקה ומיץ עגבניות כאשר אני התחלתי לטפל בו. שמתי על תחתית השייקר ארבעה ניעורים טובים של מלח, שניים של פלפל שחור, שניים של פלפל קאיין ושכבה של רוטב ווסטשייר. אחר כך הוספתי קצת מיץ לימון וקרח כתוש, שתי אונקיות וודקה ושתי אונקיות של מיץ עגבניות סמיך. ניעור, סינון ומזיגה לכוס. אנו מגישים בין מאה למאה וחמישים משקאות בלאדי מרי בחדר קינג קול ובשאר חדרי האירוח והמסעדות."

מקור השם

השם "בלאדי מרי" קשור למספר דמויות היסטוריות (במיוחד מרי הראשונה, מלכת אנגליה) ודמויות ספרותיות, במיוחד מן הפולקלור. האמונה העממית היא שהשחקנית האמריקנית מרי פיקפורד שימשה השראה לשם המשקה. עת נוצר הבלאדי מרי, היה כבר קוקטייל אחר קרוי על שם מרי פיקפורד אשר מורכב מרום, סירופ רימונים, וליקר מרשינו (Maraschino).
בשנת 1934 כונה הקוקטייל בשם "אוקונוס אדום" במלון סנט רג'יס, שם הועסק באותה תקופה המוזג פרננד פטיוט. במלון זה החלו לראשונה להוסיף רוטב טבסקו למשקה ובאופן הדרגתי החל השם "בלאדי מרי" להיות שגור יותר, כנראה עקב דמיונו של המשקה לצבעו של הדם. בשנות ה-60 החלו להגיש את המשקה עם גבעול סלרי, לאחר בקשה מיוחדת של אורח, במלון אמבסדור מזרח בשיקגו. נוהג זה נפוץ עד מהירה אף למקומות אחרים.

הכנה והגשה

קוקטייל בלאדי מרי, כמו גם גירסתו נטולת האלכוהול "וירג'ין מרי" (מילולית: הבתולה מריה), הם משקאות המוגשים בדרך כלל בשעות אחר הצהריים.
אף שערבוב של וודקה עם מיץ עגבניות אינו דורש מיומנות מיוחדת, ברבות השנים התפתחו גרסאות מורכבות יותר של המשקה אשר הפכו לסימן היכר של המוזגים המכינים אותם. קישוט נפוץ למשקה, כאשר הוא מוגש בכוס גבוהה עם קרח, הוא גבעול סלרי.
מפלי הריין

נתונים

רוחבם של המפלים כ-150 מטר וגובהם כ-23 מטר. ספיקת המים הממוצעת במפלים בעונת החורף היא כ-250 מטר מעוקב לשנייה, ובחודשי הקיץ עומדת על כ-700 מ"ק לשנייה. שיא ספיקת המים במפלים נמדד בשנת 1965, כ-1250 מ"ק לשנייה ואילו השפל בספיקה נמדד ב-1921 ועמד על כ-95 מ"ק לשנייה בלבד.
שפיעת המים במפלים עזה כל כך עד שאין באפשרותם של דגים לשחות במעלה הזרם פרט לצלופחים המסוגלים לכך.

גאולוגיה

מסלולו המקורי של הריין נוצר בשלב הוולסטוני עם התקדמות הקרחונים לפני כ-500,000 שנה, בכיוון מערב משפהאוזן.
 לפני כ-132,000 שנה השתנה המסלול לכוון דרום ויצר תעלת זרימה חדשה. שתי תעלות הזרימה הללו התמלאו בשפוכת הסחיפה של הסלעים אך עדיין מהוות חלק מתואי הזרימה של הנהר.

במהלך תקופת הקרח האחרונה שתחילתה לפני כ-110,000 שנה, נדחף מסלול הנהר דרומה לעבר שכבת אבן גיר קשה שמקורה בתקופת היורה המאוחרת.
מפלי הריין נוצרו לקראת סופה של תקופת הקרח האחרונה לפני כ-14,000-17,000 שנה, כתוצאה משילוב של הזרימה על המצע הקשה ומשחיקת שפוכת הסלעים שמקורם בתוואי הקדום של הנהר אשר הצרו את גדותיו. הסלע הממוקם במרכז המפלים הוא שריד לאבן הגיר הקשה שלא נשחקה מערוץ הנהר הקדום.

כלכלה

בצידם הצפוני של המפלים הוקמה במאה ה-17 טחנת מים אשר שימשה להפעלת כבשן היתוך לעפרת הברזל שנכרתה מתוך אבן הגיר שבאזור, והופעלה עד למחצית המאה ה-19.
 בשנת 1887 פנו מפעלי הברזל לרשויות בבקשה להטות חלק מהזרימה בנהר לצורך הקמת תחנת כח חשמלית אך נתקלו בהתנגדות ארגוני טבע וסביבה שווייצרים והתוכנית נגנזה.

גם בשנים הבאות נעשו מספר ניסיונות שונים להקמת תחנות כח חשמליות במפלים אך כולן נתקלו בהתנגדות של הארגונים הסביבתיים.
בשנת 1951 נחתמה עצומה בידי כ-150,000 אזרחים שווייצרים המביעה התנגדות גורפת לכל תוכנית פיתוח תעשייתי עתידי של אזור הריין העילי והמפלים. גם כיום עדיין קיימות תוכניות להקמת מתקנים הידרו אלקטריים באזור למרות ששפיעת המים נחשבת לבלתי מספיקה עבור תחנות כח מודרניות.

תיירות

מפלי הריין משמשים כמוקד תיירותי כבר מאות שנים. ציירים ומשוררים רבים התפעמו מתופעות הטבע המרשימות של האזור והביעו את התפעלותם זו ביצירתם.

כיום מהווה התיירות את הענף הכלכלי העיקרי בו מנוצלים המפלים. מרפסות נוף וספינות נהר משמשות את התיירים הרבים המגיעים למפלי הריין, והעיירות בסביבה (למשל שטיין אם ריין) מציעות שירותי תיירות נלווים כגון מסעדות, מלונות, וטיולים מאורגנים.
אלברט גמקר

ביוגרפיה

גמקר עזב את בית הספר בגיל 14 ועבד מספר שנים, בין היתר בעסקי הביטוח. לאחר מכן הגיש מועמדותו למשרת שוטר ובשנת 1927 הגיש בקשה להתקבל למסלול קצונה במשטרה. הוא סיים את לימודיו בבון ועבר לדיסבורג, שם עבד משנת 1933 כשוטר במשטרה המקומית. 
ב-1 במאי 1937 הצטרף גמקר למפלגה הנאצית וב-1 בנובמבר 1940 - לאס אס.

תפקידו בשואת יהדות הולנד

ב-25 באוגוסט 1940, כ-3 חודשים לאחר כיבוש הולנד בידי גרמניה, הוצב גמקר בהאג. שם היה מפקד אס אס בכיר, בתפקיד Befehlshaber der Sicherheitspolizei und des SD (גר'). לאחר מכן שרת במספר תפקידי פיקוד ומנהל בהולנד. מאוקטובר 1942 עד אפריל 1945 היה מפקד מחנה וסטרבורק - הגרמני השלישי, והאחרון, שפיקד על מחנה זה. בתקופת פיקודו ותוך שיתוף פעולה עם משטרת הביטחון שולחו למחנות ההשמדה כ-80,000 מיהודי הולנד, במשלוחים שבועיים של כאלף איש במשלוח.
באופיו היה גמקר רגוע ובלתי ניתן לשיחוד, בניגוד לקודמו, יוזף הוגו דישנר (Josef Hugo Dischner), שהיה אלכוהוליסט ומושחת. גמקר קידם פעילות תרבות ופנאי במחנה וציווה על הצלם היהודי רודולף ברסלאואר (Rudolf Breslauer)  לצלם יום יום את המחנה כדי לתעד פעילויות אלה, ואת העיתונאי היהודי היינץ טוטמן (Heinz Todtmann)  (גר') לתעד אותן בצורת תסריט. התסריט נשא פרי בצורת סרט בן 85 דקות שתעד את המחנה, בעיקר את השילוחים לאושוויץ. האסירה אתי הילסום כתבה על גמקר שהיה ספורטיבי, בלתי מתבלט, קורקטי ובעל חיצוניות של "אנגלי השותה ויסקי". הילסום שולחה לאושוויץ ונרצחה בטרנספורט שיצא תחת הוראותיו של גמקר. 
ב-11 באפריל העביר גמקר את מחנה וסטרבורק לפיקודו של היהודי קורט שלזינגר (Kurt Schlesinger) (גר') לפני שהמחנה שוחרר בידי בעלות הברית. גמקר עבר לאמסטרדם, שם שרת בתפקיד מנהלתי.

לאחר המלחמה

במאי 1945, לאחר יום הניצחון באירופה, נעצר גמקר. בשנת 1949 נשפט בפני בית דין מיוחד בליוורדן לעשר שנות מאסר. הוא טען שלא ידע מה צפוי למגורשים במחנות במזרח אירופה, אליהם שולחו. אופיו הרגוע ואופן טיפולו באסירים סייעו לו במשפט והביאו להקלה בעונשו. 
לאחר שחרורו המוקדם ב-1951 עבר לדיסלדורף, שם היה סוחר.