יחסי הממלכה המאוחדת–צרפת

התקופה הרומית

כאשר פלש יוליוס קיסר לגאליה, הוא נתקל בבעלי ברית של הגאלים והבלגים, שהגיעו מדרום-מזרח בריטניה ושהציעו להם סיוע, חלק מהם אף התייחסו למלך הבלגים כאל הריבון שלהם.
אף על פי שכל העמים הללו היו קלטים (העמים הגרמאניים, האנגלו-סקסים והפרנקים פלשו בתקופה מאוחרת יותר לארצות שנקראו על שמם), וכך ניתן לראות זאת כראשיתו של שיתוף הפעולה בין תושבי שתי הארצות בפעם הראשונה בהיסטוריה המתועדת. כתוצאה מכך חש קיסר שהוא חייב לפלוש לבריטניה על מנת להכניע אותה.
במשך חמש מאות השנים הבאות הייתה מערכת פעילה של יחסי גומלין בין שתי הארצות, כאשר הן בריטניה והן צרפת היו תחת השלטון הרומי. לאחר מכן הגיעו חמש מאות שנים נוספות שבהן הייתה אינטראקציה מועטה ביותר בין השתיים, כאשר בתקופה זו פלשו לשתי הארצות שבטים גרמאניים שונים במוצאם. עם תחילתו של האלף השני לספירה, היו האיים הבריטיים בקשר הדוק עם המרחב הסקנדינבי ואילו יחסי החוץ של המרחב הצרפתי התמקדו בקשר עם האימפריה הרומית הקדושה.

לפני הכיבוש הנורמני

בתקופה שלפני הכיבוש הנורמני של אנגליה ב-1066 לא התחוללו עימותים מזוינים בין ממלכת אנגליה לבין ממלכת צרפת. שתי הממלכות סבלו מפלישות של הויקינגים והחששות של שתיהן נבעו בעיקר מהסכנה הסקנדינבית.
יחסי חוץ מסוג זה היו לאנגליה עם דוכסות נורמנדיה שהייתה פייף עצמאי למחצה שהיה כפוף למלך צרפת. אמה מנורמנדיה, בתו של רישאר הראשון, דוכס נורמנדי, נעשתה למלכה רעיה של שני מלכים אנגליים בזה אחר זה. שניים מבניה, הארדיקאנוט ואדוארד המודה, היו מאוחר יותר מלכי אנגליה גם הם. אדוארד בילה את רוב תקופת חייו המוקדמת בנורמנדיה וכמלך העדיף לקדם נורמנים לתפקידים רמי מעלה בממשלו, כמו רובר מז'ימיאז' (Robert of Jumièges) שמונה להיות הארכיבישוף מקנטרברי.
תהליך "נורמניזציה" הדרגתי זה של הממלכה סלל את הדרך לכיבוש הנורמני, שבו נכדו של אחיה של אמה, ויליאם הכובש, דוכס נורמנדיה, זכה בשליטה בממלכה באמצעות פלישה מוצלחת מעבר לתעלה בפעם הראשונה מאז התקופה הרומית. יחד עם שליטה החדש קיבלה אנגליה את מדיניות החוץ החדשה של הדוכסים הנורמנים, שהייתה מבוססת על הרחבת האינטרסים הנורמנים וההגנה עליהם על חשבונם של מלכי צרפת. אף על פי ששלטונו של ויליאם על נורמנדיה זכה בתחילה בגיבויו של אנרי הראשון, מלך צרפת, גרמה עד מהרה הצלחתו של ויליאם באנגליה לעוינות מצדה של צרפת ובשנים 1054 ו-1057 תקף אנרי את נורמנדיה.

מלחמת וקסין (1087)

ב-1087 חילקו ביניהם ויליאם ופיליפ הראשון, מלך צרפת את חבל וקסין (Vexin) הקטן, אך החשוב אסטרטגית עקב היותו שולט על הדרך בין פריז לרואן, בירותיהן של צרפת ושל נורמנדיה. עם חיסולו של חבל ארץ זה כשטח חיץ, היה כעת לנורמנדיה ולנחלתו של מלך צרפת, איל-דה-פראנס, גבול משותף והאזור הפך למקום התרחשותן של כמה מלחמות עתידיות. ב-1087 הגיב ויליאם על פלישות הגבול שבוצעו על ידי חייליו של פיליפ בתקיפתה של מט (Mantes). במהלך ביזתה של העיירה הוא נפצע פציעה שבהמשך הוא מת ממנה.

המרד של 1088

עם מותו של ויליאם הראשון חולקו ממלכותיו בין שני בניו, אנגליה לוויליאם רופוס ונורמנדיה לרוברט השני ומלחמת הגבול הצרפתי-נורמני הסתיימה. מתיחויות בן הפלגים של הברונים הנורמנים, שהיו נאמנים לשני בניו של ויליאם הראשון, גרמו למלחמת אזרחים קצרה שבה נעשה ניסיון לאלץ את ויליאם רופוס לוותר על כס המלוכה האנגלי. עם כישלון מרד זה נעשו נורמנדיה ואנגליה מופרדות זו מזו לראשונה מאז 1066.

המלחמות בוקסין ובמיין (1097 - 1098)

חצר המלכות של רוברט יצאה למסע צלב ב-1096 ולמשך תקופת היעדרותו לקח רופוס על עצמו את ניהולה של נורמנדיה. זמן קצר לאחר מכן, ב-1097, הוא תקף את וקסין ובשנה שלאחר מכן את מיין (Maine). רופוס הצליח להביס את מיין, אך המלחמה בוקסין הסתיימה ללא הכרעה בשביתת נשק ב-1098.

המלחמה האנגלו-נורמנית (1101)

באוגוסט 1100 נהרג ויליאם רופוס מפגיעת חץ בעת שהיה בציד. אחיו הצעיר, הנרי ביוקלרק עלה לכס המלוכה במקומו. הנרי היה אמור להגיע לחצר המלכות של רוברט, דוכס נורנדיה, אך רוברט היה במסע הצלב ולא שב אלא חודש לאחר מותו של רופוס. עד אז הייתה השליטה באנגליה בידיו של הנרי ועלייתו למלוכה קיבלה את הכרתו של פיליפ הראשון. רוברט לא היה מסוגל להשיב לעצמו את השליטה שלו בנורמנדיה, אלא רק לאחר שהוא ויתר על השליטה במיין.
כעת היו אנגליה ונורמנדיה בידיהם של שני אחים, הנרי ורוברט. ביולי 1101 שיגר רוברט התקפה על אנגליה. הוא נחת בהצלחה בפורטסמות' והתקדם לתוככי הארץ לאלטון (Alton) שבהמפשייר. שם הגיעו הוא והנרי להסכם על פיו יישאר הסטטוס קוו מבחינת החלוקה הטריטוריאלית. הנרי חשש להישבע אמונים לרוברט והסכים לשלם לו סכום כסף שנתי, שאותו שילם רק עד שנת 1103.

המלחמה האנגלו-נורמנית (1105 - 1106)

בעקבות מתחים הולכים וגוברים בין האחים ועקב חולשתו של שלטונו של רוברט, פלש הנרי לנורמנדיה באביב 1105 ונחת בברפלר (Barfleur). המלחמה הזאת הייתה ארוכה יותר והרסנית יותר והייתה כרוכה במצור על ביו (Bayeux) ועל קן, אך הנרי היה חייב לשוב לאנגליה בסוף הקיץ והוא לא הספיק להשלים את כיבוש נורמנדיה. בינתיים פנה רוברט לאדונו, המלך פיליפ, אך לא קיבל ממנו סיוע כל שהוא. גורלו של רוברט וגורלה של הדוכסות שלו נחתמו בקרב טינצ'בריי (Tinchebray) בספטמבר 1106. רוברט נשבה ונכלא עד לסוף חייו. הנרי היה כעת, כמו אביו, מלך אנגליה ודוכס נורמנדיה וכעת הייתה הבמה מוכנה לסיבוב נוסף בעימות בין אנגליה לבין צרפת.

המלחמה האנגלו-צרפתית (1117 - 1120)

ב-1108 מת פיליפ השני, שהיה מלך צרפת עוד לפני הכיבוש הנורמני של אנגליה, ובמקומו עלה לכס המלכות בנו לואי השישי, שכבר היה השליט בפועל במדינה בשמו של אביו במשך כמה שנים.
לואי היה בתחילה עוין כלפי חצר המלכות של רוברט וגילה יחסי ידידות כלפי הנרי הראשון, אך עם סיפוחה של נורמנדיה על ידי הנרי, צצה היריבות הנורמנית-צרפתית הישנה. בין השנים 1109–1113 התחוללו התנגשויות בוקסין וב-1117 כרת לואי ברית עם בלדווין השביעי, רוזן פלנדריה, עם פולק מאנז'ו ועם כמה מהברונים המורדים מנורמנדיה, כדי להדיח את הנרי מתפקידו כדוכס נורמנדיה ולהכתיר תחתיו את ויליאם קליטו (William Clito). באמצעות מזל ומגעים דיפלומטיים הצליח הנרי להרחיק את פלנדריה ואת אנז'ו מהמלחמה וב-20 באוגוסט 1119 הוא הביס את הצרפתים בקרב ברומל (Battle of Brémule). לואי היה מחויב לקבל את שלטונו של הנרי בנורמנדיה וקיבל את שבועת האמונים של בנו ויליאם אדלין.

ימי הביניים המאוחרים

בתקופת שלטונה של שושלת בית פלנטג'נט, שכוחה התבסס על האימפריה של אנז'ו, מחצית שטחה של צרפת היה בשליטתם יחד עם כל שטחה של אנגליה. עם זאת, כל שטחה של אנז'ו נפל בידיו של פיליפ השני, מלך צרפת בתקופתם של ריצ'רד לב הארי, ג'ון והנרי השלישי. מצב זה הפך את האנגלים לעם עם זהות אנגלו-סקסית נפרדת תחת הכתר הצרפתי.
בעוד שהאנגלים והצרפתים היו בחיכוכים אלה עם אלה לעיתים קרובות, הם חלקו תרבות משותפת והיו ביניהם מעט מאוד הבדלים יסודיים בזהות שלהם. מושג הלאומיות היה כמעט וחסר משמעות בימים האלה ורוב המלחמות התנהלו בין אדונים פאודלים יריבים ברמה הפנים מדינתית. הניסיון האחרון לאחד את שתי התרבויות היה ככל הנראה מרד בתמיכה צרפתית שפרץ כדי להדיח את אדוארד השני מכסאו. במהלך ימי הביניים התקיימה גם הברית הצרפתית-סקוטית, שנחתמה בין ג'ון, מלך סקוטלנד לבין פיליפ הרביעי, מלך צרפת.

הברית הצרפתית-סקוטית

צרפת וסקוטלנד הסכימו להגן זו על זו בכל מקרה שאחת מהן תותקף על ידי אנגליה בשורה של בריתות, שהראויות ביותר לציון מביניהן נחתמו ב-1327 וב-1490. יחסי נישואין היו קיימים תמיד בין בתי המלוכה של סקוטלנד וצרפת, ואלו חיזקו את היחסים בין מלכי שתי המדינות אף יותר.

ראשית העת החדשה

האנגלים והצרפתים ניהלו ביניהם מספר רב של מלחמות במאות השנים הבאות. הם תמיד היו בצדדים המנוגדים במלחמות האיטלקיות בין השנים 1494–1559.
מחלוקת עמוקה אף יותר התחוללה בין המדינות במהלך הרפורמציה באנגליה, כאשר רובה של אנגליה עברה לאמונה הפרוטסטנטית וצרפת נותרה קתולית. תהליך זה אפשר לשני הצדדים לראות אלו את אלו לא רק כזרים שנואים אלא גם ככופרים. בשתי הארצות התחולל עימות דתי אזרחי פנימי. עקב הדיכוי שהפעיל המלך הקתולי לואי השלושה עשר, מלך צרפת, פרוטסטנטים הוגנוטים צרפתים רבים נמלטו לאנגליה ובאופן דומה נמלטו קתולים רבים מאנגליה לצרפת.
הנרי השמיני, מלך אנגליה שאף בתחילת תקופת מלכותו לכרות ברית עם צרפת ושדה אריג הזהב היה המקום בו הוא נפגש פנים אל פנים עם פרנסואה הראשון, מלך צרפת.

מונרכיה אוניברסלית

בזמן שספרד הייתה המעצמה העולמית הדומיננטית במהלך המאה ה-16 ובראשית המאה ה-17, מצאו האנגלים והצרפתים את עצמם לעיתים קרובות באותו צד כדי להוות משקל נגד לאימפריה הספרדית. דפוס זה היה מכוון כדי לשמור על מאזן הכוחות האירופאי וכדי למנוע ממדינה אחת להשיג עליונות על המדינות האחרות ביבשת. עמדת המפתח באסטרטגיה האנגלית הייתה החשש שמונרכיה אוניברסלית באירופה עלולה להכריע את האיים הבריטיים.
בעקבות שלום וסטפליה ב-1648, כאשר נחלש כוחה של ספרד, החלה צרפת לתפוס עמדת כוח חזקה יותר תחת שלטונו של לואי הארבעה עשר, שנקט במדיניות התפשטות הן באירופה והן ברחבי העולם. מדיניות החוץ האנגלית הייתה מוכוונת למנוע מצרפת להשיג עליונות ביבשת וליצור מונרכיה אוניברסלית. מבחינתם של הצרפתים אנגליה הייתה אומה מבודדת של פיראטים שנסמכה על כוחה הימי, והם התייחסו אליה כאל "אלביון הצבועה".
שוני רב היה בין התהליכים הפוליטיים בשתי המדינות. באנגליה הוצא להורג צ'ארלס הראשון במהלך מלחמת האזרחים האנגלית מהסיבה שהוא חרג מעבר לסמכויותיו ומאוחר יותר הודח ג'יימס השני במהלך המהפכה המהוללת. בצרפת פעלו המלכים ויועציהם ללא כל ביקורת והגבלה.
אנגליה וצרפת נלחמו זו כנגד זו במלחמת תשע השנים (1688-1697) שהניחה את הדפוס ליחסים בין שתי המדינות במהלך המאה ה-18. המלחמות התנהלו לסירוגין, כאשר כל מדינה משנה את מבנה הבריתות שהיא הייתה קשורה אליו מעת לעת.

ההתפשטות מעבר לים

החל משנות החמישים של המאה ה-17 הפך העולם החדש בהדרגה להיות שדה המערכה בין שתי המעצמות. מדיניותו של אוליבר קרומוול תוכננה כדי לבסס נוכחות בריטית הולכת וגדלה בצפון אמריקה, החל מרכישתה של ג'מייקה מהאימפריה הספרדית ב-1652. היישוב הבריטי הראשון ביבשת אמריקה הצפונית נוסד ב-1603 ובשנות השישים של המאה ה-18 התפתחה התיישבות זו להיות שלוש עשרה המושבות.
הצרפתים התיישבו ביבשת צפון אמריקה בקנדה ובשטח שבו שוכנת כיום האיטי, אז המושבה העשירה ביותר בעולם. שתי המדינות, בהכירן בפוטנציאל של הודו, הקימו בה תחנות סחר. המלחמות בין שתי המעצמות התנהלו בחלקי העולם בו הן שלטו, בנוסף למלחמות שהתנהלו באירופה.

איחוד בריטניה הגדולה ואירלנד

ב-1798 פלשו כוחות צרפתים לאירלנד כדי לסייע ל"אירים המאוחדים" (Society of United Irishmen) שניהלו מרד. למרד הצטרפו מורדים רבים אך הוא דוכא על ידי כוחות בריטים ואירים לויאליסטים. החשש של ניסיונות נוספים ליצור מדינת לוויין צרפתית באירלנד הוביל לחקיקתו של חוק האיחוד של 1800 שמיזג את כתרי בריטניה הגדולה ואירלנד ויצר ב-1801 את הממלכה המאוחדת.

ראשית המאה ה-19

אף על פי שבריטניה נכנסה למלחמות הנפוליאוניות כשכוחה מותש, היא יצאה מקונגרס וינה ב-1815 כאחת המעצמות הכלכליות, הצבאיות והתרבותיות המובילות בעולם. צרפת אף היא התאוששה מתבוסתה בווטרלו עד מהרה כדי לתפוס את מקומה על הבמה העולמית.
למרות עוינותן ההיסטורית, נעשו שתי המדינות בעלות ברית פוליטיות בעל כורחן, כאשר שתיהן החלו להפנות את תשומת לבן להשתלטות על שטחים חדשים מחוץ לאירופה. הבריטים פיתחו את המושבות שלהן בהודו ובקנדה והתיישבו באוסטרליה, השקיעו את כוחותיהם בכמה יבשות שונות כדי ליצור את מה שכונה האימפריה הבריטית השנייה.
הצרפתים והבריטים סיפרו אלה על אלה בדיחות סטראוטיפיות וגם כאשר הם לחמו אלה לצד אלה בזמן מלחמה, הם מתחו ביקורת הדדית על הטקטיקות של בעלי בריתם.
כפי שאמר פעם קצין הצי המלכותי לפריבטיר הצרפתי, רובר סורקוף (Robert Surcouf): "אתם הצרפתים נלחמים עבור הכסף, בעוד שאנו הבריטים נלחמים עבור הכבוד". סורקוף השיב לו: "אדוני, כל אחד נלחם למען מה שאין לו". על פי המסופר, אמר פעם דיפלומט צרפתי ללורד פלמרסטון: "אם לא הייתי צרפתי, הייתי שואף להיות אנגלי". על כך השיב לו פלמרסטון: "אם לא הייתי אנגלי, הייתי שואף להיות אנגלי". אמירה נוספת מיוחסת למרשל הצרפתי פייר בוסקה (Bosquet), שצפה בהסתערות הבריגדה הקלה הכושלת במלחמת קרים: "זה מופלא, אך זו לא מלחמה" (C'est magnifique, mais ce n'est pas la guerre). בסופו של דבר, היחסים בין שתי המעצמות הגיעו למי מנוחות.

מהפכת יולי וראשית התקופה הוויקטוריאנית

ב-1830 התחוללה בצרפת מהפכת יולי, ולואי פיליפ, מלך הצרפתים עלה על כס המלכות. בניגוד לכך, ב-1837 החלה תקופת מלכותה של המלכה ויקטוריה באווירה רגועה הרבה יותר. המעצמות האירופאיות העיקריות, רוסיה, אוסטריה והממלכה המאוחדת, ובמידה מסוימת גם פרוסיה, היו נחושות בדעתן לפקוח עין על צרפת, וכך צרפת הקפידה תמיד על מדינות חוץ זהירה. לואי פיליפ היה בעל ברית של בריטניה, המדינה שצורת המשטר שלה היה הדומה ביותר לזה של צרפת, ושל שר החוץ הלוחמני שלה, הלורד פלמרסטון. בשנת מלכותו הראשונה של לואי פיליפ הוא סירב לקבל את כתר מלכות בלגיה במהלך מלחמת העצמאות שלה. תחת זאת הוא הסכים למדיניות הבריטית שתמכה בעצמאות לבלגים. למרות הראוותנות של שר החוץ הצרפתי, אדולף טייר (Adolphe Thiers), שטען שצרפת תוכל להגן על שלטונו של מוחמד עלי, לא נשלחו כל תגבורות למצרים וב-1840, לגודל המבוכה הצרפתית, אולץ מוחמד עלי על ידי המעצמות לחתום על הסכם לונדון (1840). היחסים בין שתי המדינות התקררו שוב בתקופת ממשלותיהם של פרנסואה גיזו ורוברט פיל. חילוקי דעות בין ממשלות בריטניה וצרפת היו גם ב-1846 על רקע שאלת נישואיהן של איזבלה השנייה, מלכת ספרד ושל אחותה הצעירה.

התקופה הוויקטוריאנית המאוחרת

בין השנים 1875–1898 נוצרו מתחים בין המדינות, בעיקר בנוגע למדיניות באפריקה. בכמה נקודות זמן עמדה על הפרק גם אפשרות של מלחמה. עימות קצר אך מסוכן התרחש במהלך תקרית פשודה, כאשר כוחות צרפתים ניסו להשתלט על האזור של דרום סודאן וכוח בריטי שהתיימר לפעול בשמו של הח'דיו של מצרים, הגיע למקום. תחת לחץ כבד נסוגו הצרפתים וכך הובטחה שליטה אנגלו-מצרית באזור. הסטטוס קוו נעשה רשמי בהסכם בין שתי המדינות שהכיר בשליטה הבריטית על מצרים ובמקביל זכתה להכרה שליטתה של צרפת במרוקו. ההסכם היווה השפלה לצרפתים.
במהלך המרוץ לאפריקה בשנות השבעים והשמונים של המאה ה-19, הכירו צרפת ואנגליה בשטחי השליטה של שתיהן. תעלת סואץ, שנבנתה בתחילה על ידי הצרפתים, הפכה ב-1875 להיות מיזם משותף אנגלו-צרפתי, שכן שתי המדינות ראו את התעלה כחיונית לקשר שלהן עם שטחיהן הרחבים באסיה. ב-1882 גרם מרד עוראבי במצרים לבריטים להתערב. הצרפתים סירבו לשלוח לסיוע יותר מאשר צי קטן שיהווה כוח הרתעה וכתוצאה מכך הקימה בריטניה מדינת חסות, כפי שעשתה צרפת שנה קודם לכן בתוניסיה ודעת הקהל הצרפתית התייחסה בהמשך לצעד זה כאל צביעות. באותה תקופה החל השלטון המשותף של שתי המדינות בונואטו ונחתם הסכם בין שתי המדינות כדי לפתור חילוקים דעות על שטחים במערב אפריקה.

שנות העשרים

שתי המדינות הצטרפו כחברות בחבר הלאומים ושתיהן חתמו על הסכמי הגנה הדדיים עם כמה מדינות, שהבולטת בניהן היא פולין. הסכם סוור הסדיר את חלוקת המזרח התיכון בין שתי המדינות, ששלטו בו בצורה של מנדטים. בכל אופן, תפישתן של שתי האומות הייתה שונה במהלך התקופה שבין שתי מלחמות העולם. בעוד צרפת ראתה את עצמה כמעצמה המרכזית של יבשת אירופה, לבריטניה היו יחסים הדוקים עם קנדה, אוסטרליה וניו זילנד. בנקודת זמן מסוימת השתעשעו בבריטניה עם הרעיון של הפיכת האימפריה הבריטית לאזור סחר חופשי.
רמון פואנקרה, שהיה ראש ממשלת צרפת ושר האוצר שלה בשנות העשרים הנהיג מדיניות של ייצוב הפרנק הצרפתי כנגד המניפולציות הכספיות של גרמניה ושל בריטניה.

פיוס גרמניה

בשנות השלושים פעלו בריטניה וצרפת במדיניות משותפת כלפי הדיקטטורות של מוסוליני באיטליה ושל היטלר בגרמניה. עם זאת, דעת הקהל לא תמכה בכניסה למלחמה חדשה, כך שהדיפלומטים חיפשו פתרונות מדיניים, אך ללא הצלחה. המאמצים לשימוש בחבר הלאומים לצורך נקיטת עיצומים כנגד איטליה, כתגובה על פלישתה לאתיופיה, נכשלו. צרפת תמכה בקיומה של ההסכמה הקטנה בין צ'כוסלובקיה, רומניה ויוגוסלביה. ברית זו התגלתה כחלשה מדי כדי להרתיע את היטלר.
ההסכם הימי בין גרמניה לבריטניה נחתם בשנת 1935 לאחר שהיטלר הגדיל את כוחה של הקריגסמרינה. הצרפתים ראו בהסכם זה סתירה להסכם שנחתם בין צרפת, בריטניה ואיטליה באותה שנה.
בשנים שלפני מלחמת העולם השנייה, התנהלה מדיניות החוץ של שתי המדינות באופן דומה ועמדה בסימן של התפייסות עם גרמניה. כאשר כוונותיהם של הנאצים היו ברורות, דחפה צרפת לנקיטתו של קו פעולה נוקשה יותר, אך הבריטים התנגדו והאמינו שהמאמצים הדיפלומטיים יוכלו לפתור את חילוקי הדעות. תוצאה של מדיניות זו הייתה ועידת מינכן ב-1938 שהעניק לגרמניה את השליטה על האזורים בצ'כוסלובקיה שהיו מיושבים על ידי גרמנים. בראשית שנת 1939 השתלטה גרמניה על כל צ'כוסלובקיה והחלה לאיים על פולין. הפיוס נכשל והן בריטניה והן צרפת החלו במרוץ חימוש מול גרמניה.

השוק האירופי המשותף

מיד לאחר משבר סואץ התקררו שוב היחסים בין בריטניה לצרפת ורק בעשורים האחרונים של המאה ה-20 הם התקרבו לשיא הקרבה ביחסים בין שתי המדינות בחמשת העשורים הראשונים של המאה.
זמן קצר לאחר 1956 הקימו צרפת, גרמניה המערבית, בלגיה, הולנד ולוקסמבורג את מה שהפך לשוק האירופי המשותף ובהמשך היה לאיחוד האירופי, אך הם דחו את בקשתה של בריטניה להצטרף לארגון. במיוחד, נסיונותיו נשיא צרפת, שארל דה גול, להוציא את בריטניה מהארגון במהלך ראשית ימי הרפובליקה הצרפתית החמישית נראים כיום לרבים בבריטניה כבגידה בקשרים ההדוקים בין המדינות והחלטתו של ראש ממשלת בריטניה, אנתוני אידן, לדחות את ההצעה שצרפת תצטרף לחבר העמים הבריטי, נראתה בעין דומה בצרפת. חששם של הצרפתים מכניסתה של בריטניה לשוק האירופי המשותף נבעה מהאפשרות שזו תנסה להשתלט עליו.
במשך השנים נטו בריטניה וצרפת לפנות לכיוונים מנוגדים בגישותיהן כל פי הקהילה האירופאית. מדיניותה של בריטניה העדיפה הגדלה של מספר החברות בקהילה והרחבתו של הסחר החופשי ואילו צרפת דגלה בפרוטקציוניזם ובהגבלת מספר החברות בקהילה לגרעין המצומצם של מדינות מערב אירופה.

לאחר 1969

כאשר התפטר דה גול ב-1969, החל ממשל חדש בראשותו של ז'ורז' פומפידו להתוות דרך למערכת יחסים ידידותית יותר כלפי בריטניה. פומפידו חש שהמשבר הכלכלי שהתחולל באירופה בשנות השבעים מצריך את הצטרפותה של בריטניה וקידם בברכה את כניסתה של בריטניה לשוק ב-1973.
יחסיהן של שתי המדינות חזרו להיות מתוחים בתקופה שלפני מלחמת עיראק ב-2003. בריטניה ובעלת בריתה, ארצות הברית, דגלו בהחלטיות בשימוש בכוח כדי למגר את שלטונו של סדאם חוסיין, בעוד שצרפת, יחד עם סין, רוסיה ומדינות נוספות, התנגדה בחריפות לפעולה שכזו, והגיעו הדברים לידי כך שנשיא צרפת, ז'אק שיראק איים להטיל וטו על כל הצעת החלטה שתוגש למועצת הביטחון של האו"ם. בכל אופן, למרות חילוקי דעות אלה, שיראק וראש ממשלת בריטניה, טוני בלייר, שמרו על מערכת יחסים חמה ביניהם במהלך תקופות כהונותיהם, גם לאחר שהחלה מלחמת עיראק. שתי המדינות עמדו על חשיבותה ההיסטורית של ההסכמה הלבבית ועל התפקיד שלה במהלך המאה ה-20.

נשיאותו של סרקוזי

לאחר בחירתו לנשיאות ב-2007 עשה ניקולא סרקוזי מאמצים ליצור יחסים קרובים יותר בין צרפת לבריטניה. במרץ 2008 אמר ראש ממשלת בריטניה, גורדון בראון, כי: "מעולם לא היה שיתוף פעולה טוב יותר בין צרפת לבריטניה כמו עכשיו". סרקוזי אף דחק בשתי המדינות "להתגבר על היריבויות ארוכות השנים ולבנות יחדיו עתיד חזק יותר עקב היותנו שותפות". הוא גם ציין ש"אם אנו רוצים לשנות את אירופה, ידידי הבריטים, ואנו הצרפתים מעוניינים לשנות את אירופה, אנו זקוקים לכם בתוך אירופה כדי לעזור לנו לעשות כן, לא שתעמדו מבחוץ". ב-26 במרץ 2008 נשא סרקוזי נאום בפני שני הבתים של הפרלמנט של בריטניה, בו הוא קרא ל"אחווה בין שתי הארצות" והצהיר ש"צרפת לא תשכח את ההקרבה של בריטניה בתקופת המלחמה". בביקורו זה בריטניה הבטיח סרקוזי את המשך שיתוף הפעולה בין ממשלותיהן של שתי המדינות.

נשיאותו של הולנד

חודשי כהונתו האחרונים של פרנסואה הולנד כנשיא צרפת עמדו בסימן ההצבעה על פרישת הממלכה המאוחדת מהאיחוד האירופי. תגובתו לתוצאות משאל העם בנושא הייתה: "אני מצטער עמוקות על החלטה זו של הממלכה המאוחדת בנוגע לאירופה, אך זו הבחירה שלהם ועלינו לכבד אותה".
שר הכלכלה ולימים נשיא צרפת עמנואל מקרון האשים את הממלכה המאוחדת על כך שלקחה את האיחוד האירופי כ"בן ערובה" עם משאל עם שקרא לפתור בעיה פוליטית פנימית של אירוסקפטים וש"כישלונה של ממשלת בריטניה פתח את האפשרות של התפוררותה של אירופה".
מנגד, ההצבעה התקבלה בברכה על ידי מנהיגים אירוסקפטים ועל ידי המועמדים לנשיאות מארין לה פן וניקולא דופון-איניון כניצחון ל"חירות".

שיתוף פעולה ביטחוני

בעידן שלאחר מלחמת העולם השנייה צברו בריטניה וצרפת רצף של עבודה ביטחונית משותפת, כפי שהיה במשבר סואץ ובמלחמת פוקלנד.
ב-2 בנובמבר 2010 חתמו בריטניה וצרפת על שני הסכמים צבאיים (The Lancaster House Treaties). ההסכמים קבעו שיתוף של נושאות מטוסים, הקמתו של כוח תגובה משותף, מתקן סימולציה גרעיני משותף בצרפת, מרכז מחקר גרעיני משותף בבריטניה, שיתוף במטוסי תדלוק אווירי ואימונים משותפים.
ההסתבכויות של העידן הפוסט-קולוניאלי נתנו לשתי המדינות נקודת מבט חיצונית טובה יותר מאשר מדינות אחרות באירופה והובילה אותן לעבוד במשותף בהתמודדות עם נושאים כמו למשל מלחמת האזרחים בלוב.

מסחר

צרפת היא שוק היצוא השלישי בגודלו של בריטניה לאחר ארצות הברית וגרמניה. היקף היצוא לצרפת גדל בשיעור של 14.3% מ-16.542 מיליארד ליש"ט בשנת 2010 ל-18.905 מיליארד ליש"ט בשנת 2011, ועלה בכך על היצוא להולנד. באותה תקופה עלה היקף היצוא מצרפת לבריטניה ב-5.5% מ-18.133 מיליארד ליש"ט ל-19.138 ליש"ט בהתאמה.
משרד החוץ הבריטי העריך ש-19.3 מיליון אזרחים בריטים, כשליש מכלל האוכלוסייה, מבקרים בצרפת מדי שנה. ב-2012 היו הצרפתים הראשונים במספר התיירים שביקרו בבריטניה מכל המדינות, 3,787,000 מבקרים, שהם 12% והשניים בשיעור סך ההוצאה הכספית בבריטניה, 1.513 מיליארד ליש"ט, שהם 8%.

חינוך

"מלגות ההסכמה הלבבית" הוא מערך מלגות הדדי שעל הקמתו הוכרז ב-30 באוקטובר 1995 על ידי ראש ממשלת בריטניה, ג'ון מייג'ור ונשיא צרפת, ז'אק שיראק בפסגה משותפת שהתקיימה בלונדון.
מערך המלגות מממן את לימודיהם של סטודנטים משתי המדינות למשך שנה אחת בצד השני של התעלה. המערך מנוהל על ידי השגרירות הצרפתית בלונדון עבור סטודנטים בריטים ועל ידי המועצה הבריטית (British Council) בצרפת ושגרירות בריטניה בפריז עבור סטודנטים צרפתים. המימון מגיע מהמגזר הפרטי והמוסדי. מטרתה של התוכנית לקדם הבנה וחילופי מידע בין מנהיגי המחר של שתי המדינות.

מדע

אף-על-פי שיתוף הפעולה בתחום, קיימים עדיין סוגיות פטריוטיות בין הקהילות המדעיות בשתי המדינות. המכניקה הניוטונית לא התקבלה בצרפת במשך מחצית המאה עקב העובדה שהיא נתפסה כתחרות לתורתו של רנה דקארט. דוגמה נוספת לתחרות קשורה למחלוקת על זכות הראשונים על גילוי כוכב נפטון, מחלוקת שלא יושבה עד היום.
מטוס הקונקורד המסחרי העל-קולי פותח במסגרת הסכם בין בריטניה לצרפת משנת 1962 והטיסות המסחריות בו החלו ב-1969.

אומנות ותרבות

באופן כללי, היחס בבריטניה לרמתה התרבותית הגבוהה של צרפת הוא יחס של כבוד, ויחס זה ניתן להבחנה בכך שצרפת היא היעד התיירותי המועדף על הבריטים, בעוד שצרפת רואה בבריטניה כשותפה חשובה בתחום הסחר. שתי הארצות ידועות בבוז שהן רוחשות למטבח של שכנתה. רבים מהצרפתים טוענים שהמטבח הבריטי תפל ומשעמם, בעוד שבריטים רבים טוענים שהאוכל המבושל במטבח הצרפתי בלתי אכיל. רובו של הבוז הגלוי למטבח ולתרבות הצרפתים בבריטניה לובש צורה של הומור בעל אופי של ביטול עצמי והקומדיה הבריטית מתבדחת לא מעט על התרבות הצרפתית. קיים ויכוח אם הומור זה משקף את הדעות האמתיות של הבריטים ובין אם לאו. בסלנג הבריטי קיימים ביטויים כמו "נשיקה צרפתית" או "מכתב צרפתי" (כינוי לקונדום).
המוזיקה הקלאסית הצרפתית תמיד הייתה פופולרית בבריטניה. המוזיקה הפופולרית הבריטית תמיד זכתה לאהדה בצרפת. הספרות האנגלית, כמו יצירותיהם של אגאתה כריסטי ושל ויליאם שייקספיר הייתה תמיד פופולרית בצרפת. הצייר הצרפתי אז'ן דלקרואה ביסס את רבות מיצירותיו על סצנות ממחזותיו של שייקספיר. יצירותיהם של כותבים צרפתים כמו מולייר ווולטר תורגמו פעמים אין ספור לאנגלית. באופן כללי, רובם של הספרים הפופולריים שנכתבו בשתי הארצות תורגמו לשפתה של הארץ השנייה.

שפה

השפה הזרה הראשונה הנלמדת בבתי הספר בבריטניה היא צרפתית, והשפה הזרה הראשונה הנלמדת בבתי הספר בצרפת היא אנגלית; אלה הן גם השפות הנתפסות כ"מועילות ביותר ללמוד" בשתי המדינות. צרפתית היא שפתו של מיעוט מהגרים משמעותי בבריטניה, כשמעל 100,000 צרפתים מלידה חיים בבריטניה. על פי דוח של האיחוד האירופי מ-2006, 23% מתושבי בריטניה מסוגלים לנהל שיחה בצרפתית ו-39% מתושבי צרפת מסוגלים לנהל שיחה באנגלית. צרפתית היא גם שפה רשמית באיים ג'רזי וגרנזי.
הצרפתית והאנגלית הושפעו זו מזו במשך השנים. ההערכה היא שכ-30% מהמילים בשפה האנגלית מקורן בצרפתית וכיום קיימים ביטויים צרפתיים רבים שנכנסו לשפה האנגלית. החל מהפלישה הנורמנית לאנגליה ב-1066, נוצר מצב שהאצולה דוברת הצרפתית שלטה באוכלוסייה ששפתה הייתה מבוססת על מקור גרמני. הודות להיסטוריה המשולבת של הארצות וכתוצאה משליטתה של אנגליה בתקופות מסוימות בנחלות בצרפת, חלק ניכר ממונחי הממשל והמונחים המשפטיים בשפה האנגלית המודרנית, מקורן בצרפתית.

ספורט

בין אנגליה לצרפת קיימת יריבות במסגרת תחרויות הרוגבי. שתי הארצות מתחרות באליפות שש האומות (Six Nations Championship) ובאליפות העולם ברוגבי. ברבים ממשחקי הגמר בטורנירים אלה התחרו נבחרות אנגליה וצרפת ביניהן. אף על פי שהרוגבי הוא במקורו ספורט בריטי, הוא התפתח בצרפת כך שכיום היא יריבה די שקולה לזו האנגלית.
השפעתם של שחקני ומאמני כדורגל צרפתים בכדורגל הבריטי גדלה בשנים האחרונות ומקובל לראותו כסוג של שיתוף פעולה. תופעה זו בולטת במיוחד בקבוצת הכדורגל ארסנל, שמאז עלייתו של המאמן ארסן ונגר ב-1996, שיחקו בה שחקנים צרפתים רבים. מסיבה זו נבחר במרץ 2008 אצטדיון האמירויות של הקבוצה כמקום לפגישה של נשיא צרפת בזמן הביקור הנשיאותי שלו בבריטניה. למרות היריבות הקשה במגרשי הרוגבי בין נבחרות שתי הארצות, לא קיימת יריבות משמעותית בין נבחרות הכדורגל שלהן.
רבים האשימו את נשיא צרפת ז'אק שיראק על תרומתו להפסד של פריז לטובתה של לונדון במכרז האולימפי של 2012, לאחר שהעיר הערות מעליבות על המטבח הבריטי, באומרו ש"רק המטבח הפיני גרוע ממנו". הוועדה שהחליטה על קיום המשחקים באותה שנה כללה שני חברים מפינלנד.

מעבורות

נתיב המים העמוס ביותר בעולם תעלת למאנש (או "התעלה האנגלית"), מקשרת בין נמלים בבריטניה כמו: דובר, ניוהייבן (Newhaven), פול (Poole), ויימות' (Weymouth), פורטסמות' ופלימות' לבין נמלים בצרפת כמו: רוסקו (Roscoff), קאלה, בולון-סור-מר, דנקרק, דייפ, שרבור, קן, סן-מלו ולה האבר. חברות רבות מפעילות שירותי מעבורות החוצות את התעלה.

טיסות

בשנת 2008 טסו 11,675,910 נוסעים בטיסות בין בריטניה לבין צרפת.