google/wiki40b huggingface dataset:
איטלו קאלווינו

ביוגרפיה

קאלווינו נולד בסנטיאגו דה לאס וגאס שבקובה לבוטניקאים מריו קאלווינו ואוולינה מאמלי (צאצאית של גופרדו מאמלי). אחיו פלוריאנו קאלווינו הוא גאולוג ידוע. בתחילת חייו עבר עם משפחתו לאיטליה, שם התגורר במשך מרבית חייו.
הוא שהה בעיר האיטלקית סן רמו במשך כמעט עשרים שנה, וגויס לאוואנגווארדיסטי (Avanguardisti), תנועת נוער פשיסטית. במסגרת השתתפותו בתנועה לקח קאלווינו חלק בכיבוש הריביירה הצרפתית. בתקופה זו פגש את אוג'ניו סקלפרי, שעתיד להישאר חבר קרוב.
לאחר התלבטויות רבות אם לעבור להתגורר בטורינו או שמא במילאנו, עבר לבסוף לטורינו בשנת 1941. הוא תיאר לעיתים את בחירתו בהומור ונהג להגדיר את טורינו כ-"עיר רצינית אך עצובה".
בשנת 1943 הצטרף קאלווינו לחטיבת גריבאלדי שבמחתרת האיטלקית הפרטיזנית. יחד עם סקלפרי הקים את התנועה האוניברסיטאית הליברלית (MUL). לאחר מכן הצטרף למפלגה הקומוניסטית האיטלקית.
קאלווינו סיים את לימודיו באוניברסיטת טורינו בשנת 1947 עם עבודת גמר על ג'וזף קונרד, והחל לעבוד בעיתון הקומוניסטי ל'אוניטה ("L'Unità"; "האחדות"). הוא פתח במגעים למשך זמן קצר עם בית ההוצאה לאור "אֶיְנאודי", שקישר אותו לנורברטו בוביו, נטליה גינצבורג, צ'זרה פבזה, ואליו ויטוריני. יחד עם ויטוריני כתב בשבועון התרבותי של האוניברסיטה "Il Politecnico". הוא חזר לעבור עבור אינאודי בשנת 1950, כאחראי על הכרך הספרותי. באותה שנה ביקר בברית המועצות, ככל הנראה במטרה לבדוק אפשרות לקידום במפלגה הקומוניסטית.
ב-1952 כתב יחד עם ג'ורג'ו באסאני לאחד מהמגזינים של המפלגה, ועבד בשבועון המרקסיסטי Contemporaneo. ב-1957 עזב במפתיע את המפלגה הקומוניסטית, ומכתב ההתפטרות שלו פורסם בL'Unità.
למרות הסתייגותו החריפה מזרים והיותו קומוניסט, הוא הורשה להיכנס לארצות הברית- שם שהה שישה חודשים (ארבעה מהם בניו יורק), בעקבות הזמנה מקרן פורד. קאלווינו התרשם בעיקר מ"העולם החדש": "מן הסתם ביקרתי בדרום וגם בקליפורניה, אך תמיד הרגשתי ניו יורקי. העיר שלי היא ניו יורק". בארצות הברית הוא פגש את אסתר ג'ודית סינגר, שלה נישא לאחר כמה שנים בהוואנה, קובה, במהלך טיול לעיר הולדתו. במהלך הטיול הוא גם פגש את ארנסטו צ'ה גווארה.
באיטליה שב לכתוב ב"אינאודי", והחל לפרסם סדרה של סיפורים קצרים בשם "קוסמיקומיקס" במגזין הספרותי "קפה".
למותו של ויטוריני ב-1966 הייתה השפעה כבדה על קאלווינו, שחווה אז את מה שהוא הגדיר כ"דיכאון אינטלקטואלי".
כתמית הדרדר

רבייה

נקבת הנימפית מטילה את ביציה על צידן התחתון של עלי צמח הקוציץ ומספר צמחים נוספים ממשפחת הקוציציים. בישראל נצפו הטלות רק צמח הדרדר הגלדני. צבע ביציה הוא ירקרק. הזחל היוצא מן הביצה הוא שעיר ובהיר. עם גדילתו צבע גבו מקבל גוון שחור ובטנו נהפכת לאפורה. על גופו גבשושיות בהירות וזיפים אפורים. הזחל מעביר את החורף ברשת קורים, אותה טווה בצמח הפונדקאי שלו. גולם הזחל מוצמד לגבעול הצמח הפונדקאי מעט מעל הקרקע. בדרך כלל ישנו דור אחד בשנה אך לפעמים עשויים להיות גם שני דורות בשנה.

בארץ ישראל

כתמית הדרדר נמצא בסכנת הכחדה חמורה בישראל. לפי ממצאי פרויקט הניטור הלאומי שערכה אגודת חובבי הפרפרים בישראל כיום מתגורר הפרפר רק במקום אחד בארץ, אזור טרשים ליד צפת, וגם שם, במקלטו האחרון, נמצא הפרפר בסכנה כתוצאה מהתוכניות להקים שכונה באזור. בנוסף לכך, באזור רועות פרות האוכלות את הדרדר הגלדני הפונדקאי היחיד, והנדיר, בארץ של הנימפית החיוני למאכל עבור זחלי הפרפר.
פעולות האגודה להצלת כתמית הדרדר כללו העברת מידע לכתבים ועיתונאים העוסקים בתחומי ההגנה על הסביבה, השתתפות בתוכניות טלוויזיה והצגת המידע בכנסים ובימי עיון, במטרה לעורר את מודעות הציבור לעיכוב בנייה באתרים בהם צפויה פגיעה קשה בבתי-גידולם של מיני פרפרים בסכנת הכחדה. בשנת 2009, לאחר מאבק ממושך של אגודת חובבי הפרפרים בישראל לשכנוע השר להגנת הסביבה דאז, גדעון עזרא, הוכרזו 14 מינים כפרפרים מוגנים בישראל וביניהם כתמית הדרדר.
יחסי צ'כיה–רוסיה

היסטוריה

במשך כל תקופת ימי הביניים ובתקופה המודרנית המוקדמת, צ'כוסלובקיה הייתה חלק מהאימפריה הרומית הקדושה והאימפריה האוסטרית. במהלך המחצית הראשונה של המאה ה-20 נקראו היחסים בין שתי המדינות בשם יחסי ברית המועצות-צ'כוסלובקיה.
לאחר מלחמת העולם השנייה, כאשר המפלגה הקומוניסטית במדינה השתלטה עליה באמצעות הפיכה ב-1948, הפיכה שנתמכה בידי ברית המועצות, הפכה צ'כוסלובקיה חלק מהגוש המזרחי, על פי ברית ורשה עם ברית המועצות ומדינות מזרח אירופיות נוספות. היחסים היו טובים (כי המפלגה השולטת צייתה לכל ההוראות ממוסקבה), עד 21 באוגוסט 1968 כאשר בעקבות "האביב של פראג" פלשה ברית המועצות למדינה. 108 צ'כוסלובקים מתו ו-500 נפצעו כתוצאה מהפלישה. עקב הפלישה נבלמו הרפורמות הדמוקרטיות והליברליות, וזאת עקב השתלטות הפוליטיקאים הנאמנים למוסקבה על המדינה מחדש.
נכון לשנת 2011, היחסים בין הרפובליקה הצ'כית לרוסיה הם ברמה טובה. ב-7 בדצמבר 2011, נשיא רוסיה דמיטרי מדבדב ביקר בפראג, וחתם על חוזים כלכליים ותרבותיים. שתי המדינות מתייחסות זו לזו כשותפת סחר חשובה.

מסחר וכלכלה

בשנת 2014 עמד שווי הסחר בין שתי המדינות על כ-11.7 מיליארד דולר, אך שווי זה ירד עקב הסנקציות על רוסיה בעקבות סיפוח חצי האי קרים.

דעת הקהל

אף על פי שהסחר בין שתי המדינות נאמד במיליארדי דולרים מדי שנה, וצ'כיה היא יעד תיירותי משמעותי לתיירים הרוסים, הצ'כים נוטים שלא לבטוח ברוסיה, לאחר פלישת ברית המועצות ב-1968, ולהם דעה שלילית על רוסיה. רוסיה הין בין המדינות שנתפסות בצורה השלילית ביותר בידי הצ'כים, כאשר בנובמבר 2016 רק 26% מהצ'כים ציינו כי להם דעה חיובית על רוסיה.
רשת גני ילדים של אגודת ישראל

הווה

לאחר תקופת הבראה, הצליח המנכ"ל הרב יצחק רייך להבריא את הרשת, וכיום מונה הרשת קרוב ל 400 מאות גנים, בהם מתחנכים למעלה מ-9,000 ילדים בפריסה ארצית, החל מטבריה בצפון ועד לדימונה שבדרום, הפועלים בלמעלה מחמישים רשויות מקומיות.
במסגרת רשת הגנים פועלים גם עשרות גנים לילדים בעלי צרכים מיוחדים.
תקציב הרשת עומד על כ-70 מיליון ש"ח בשנה, כשתשעים אחוז ממנו מופנה למשכורות לגננות.
פיליסטיניזם

פְּלִישְׁתָּאוּת (בלעז פיליסטיניזם) הוא מונח בתחומי הידע של הפילוסופיה והאסתטיקה המתאר  עמדה חברתית המצדדת באנטי-אינטלקטואליזם, מעריכה בחסר ומתעבת אומנות, יופי, רוחניות ואינטלקט. 
מקורו של המונח בשפה הגרמנית "פיליסטר" (Philister) - אדם מטריאליסטי, בור חסר השכלה ותרבות. לפי טענתו של פרידריך קלוגה, למילה לא היה בהתחלה פירוש שלילי - זה היה כינוי לאדם גבוה וחזק, כלומר, דומה במבנה לגוליית הפלישתי. עם הזמן, השתנה הפירוש לכינוי של לוחמים ושומרים. המונח נטבע כשלילי בדרשת תוכחה של כומר גרמני בן המאה ה-17 הנסמכת על פסוק י"ב בפרק ט"ז בספר שופטים – "פלשתים עליך שמשון". הפלשתים נחשבו באותה תקופה כבעלי תרבות חומרית גבוהה מבלי שפיתחו כתב משל עצמם ולא נשמר דבר מתרבותם הכתובה, אם הייתה כזו, ובשל כך היו המקור לשמות הגנאי והבוז "פיליסטין" ו"פיליסטר" בפי דוברי התנועה הרומנטית בגרמניה. בדרשה נישא הספד למשכיל שנהרג במהלך קטטה בין בורגני העיר ינה שבגרמניה לבין סטודנטים שאת פלפלנותם המלומדת, שכרותם ופתיינותם אל מול נשות האזרחים, תעבו. במאה ה-19 נטמע המונח בשפה האנגלית (Philistine) בתיווך המסה המפורסמת "תרבות ואנרכיה", של המשורר ומבקר התרבות האנגלי מתיו ארנולד.
האדם הפיליסטינאי הוא חומרני ובור, לאו דווקא בור ועם הארץ, בן המעמד הבינוני, "האדיש ואף עוין לאומנות ודקויותיה, המשמר את המוסכמות והמובן מאליו בתרבות (על כל קלישאותיה). טעמו הוולגרי נובע מציפיתו ודרישתו לרווח". מול יצירת אמנות ישאל הפיליסטינאי "מה יצא לי מזה", הפיליסטינאי הלאומי יקשה "מה זה יתרום למדינה", הפיליסטינאי הדתי יתהה אם תחזק היצירה את האמונה, הלוחם לצדק חברתי אם היא טומנת בחובה בשורה לנדכאים והאקדמאי ירצה לעגנה בשיח האקדמאי.
למונח עדיין אין מקבילה עברית. נתן אלתרמן, שנודע בחיבתו לשלב מונחים לועזיים ביצירתו, מכנה "הפיליסטר", ילד קטן הפונה לתדהמת הוריו, ייתכן מרכסיסטים, בשאלה אם יש אלוהים, בשירו, "הקלריקל הקטן".
מורג

הקמת היישוב

מורג הוקמה בט"ו בסיון תשל"ב (מאי 1972) בין ח'אן יונס לרפיח והייתה ההתנחלות הדרומית ביותר ברצועת עזה. היא הוקמה כהיאחזות נח"ל של איחוד הקבוצות והקיבוצים ושכנה תחילה באוהלים. חצי שנה לאחר הקמתה התקיים טקס העלייה על הקרקע בנוכחותו של שר החקלאות חיים גבתי. במקום הוקם גן ירק של 60 דונם  ונחפרה באר מים במליחות נמוכה יחסית, אולם הכוונה לאזרח את המקום בשנת 1974 לא יצאה אל הפועל והתפתחות המקום נבלמה בגלל מחסור במים. בסוף יוני 1978 אוזרח המקום על ידי גרעין יבול של האיחוד החקלאי, ולא כקיבוץ כפי שתוכנן מלכתחילה. עם הקמת מועצה אזורית חוף עזה הוכלל בו היישוב מורג. גרעין יבול קיבל על עצמו ליישב את מורג, ולאחר שלוש וחצי שנים עבר ליישוב הקבע יבול שבפתחת שלום. 
ביולי 1979, עם פינוי סיני כחלק ממימושו של הסכם השלום בין ישראל למצרים, עלה הרעיון לשכן במורג חלק ממפוני חבל ימית. 
בחורף תשמ"ב (דצמבר 1981) הגיעה למורג קבוצת משפחות, ששהתה במקום 4 שנים לגיבוש והכשרה חקלאית. הקבוצה עברה ליישוב הקבע שלה, בדולח, בתחילת אדר א' תשמ"ו.
בסוף שנת תשמ"ז (ספטמבר 1987) הגיעו למורג 10 משפחות, והחלה התיישבות קבע במקום.

היישוב

ההתנחלות הייתה מבודדת יחסית. היא נפגעה פגיעות חוזרות ונשנות מפצצות מרגמה שנורו במהלך האינתיפאדה השנייה על ידי פלסטינים. בחודש אוקטובר 2004 חדרו שני מחבלים למוצב הצבאי ביישוב והרגו שלושה חיילים מחטיבת גבעתי.
במורג גרו כ-30 משפחות, רובן עסקו בחקלאות והשאר במקצועות חופשיים. ביישוב היה בית כנסת מרכזי, סניף של בני עקיבא וצהרון.

לאחר ההתנתקות

היישוב פונה בשנת 2005 כחלק מתוכנית ההתנתקות. לאחר הפינוי עברו 12 משפחות להתיישב בטנא-עומרים שבדרום הר חברון. השאר התפזרו בין אתרי הקרווילות של יד בנימין וניצן. 
ב-9 בספטמבר 2008 קראה עיריית אשקלון לארבעה רחובות בשכונת "הנשיא הרצוג" על שם יישובים בגוש קטיף. במסגרת זו נקרא אחד הרחובות על שם מורג.
ונטיה

ונטיה (איטלקית: Venetia) הוא שמו ההיסטורי של אזור בצפון מזרח איטליה, אשר כיום מחולק בין שני אזורים, ונטו ופריולי-ונציה ג'וליה. האזור נקרא על שם של הונטים אדריאטים, אשר היו חלק מהעמים איטליים.

העידן האוסטרי

ונטיה הייתה לאורך שנים רבות חלקה המזרחי של ("דומיני דה טרה פרמה", או "ארצם של הדומינים") הרפובליקה של ונציה, כולל ונטו ופריולי; בעוד שגוריציה וטריאסטה (נפה) היו תחת שלטון הקיסרות האוסטרית בתחילת המאה ה-16. אזור איסטריה הסמוך היה גם כן חלק מהרפובליקה של ונציה, למרות שלו נחשב שייך לאזור.
בשנת 1797, שלטון הרפובליקה הסתיים בפלישתו של נפוליאון, והועברה אל האימפריה האוסטרית (בתמורה לבלגיה). בין השנים 1805-1806, האזור נכבש שוב על ידי צבא נפוליאון ונכלל בממלכת איטליה.
בשנת 1809, התרחש מרד נגד השלטון האיטלקי צרפתי, אשר סייע להתקדמות הכוחות האוסטריים במהלך מלחמת הקואליציה החמישית. מרד זה היה בעיקרו מרד איכרים, פחות מאורגן מהמרד של ארדראס הופר, בה כוחות משמר לאומי לחמו בצד הצרפתי-איטלקי.
לאחר קונגרס וינה, 1814-1815, ונטיה הפכה לחציה המזרחי של ממלכת לומברדיה-ונטיה, ממלכה נפרדת של האימפריה האוסטרית.
במהלך מלחמת העצמאות האיטלקית הראשונה בשנת 1848, ונטיה התקוממה כנגד הממשלה האוסטרית המרכזית, והקימה את רפובליקת סן מרקו, אשר התקיימה כ-17 חודשים. כוונות לצרפה לממלכת סרדיניה כשלו, לאחר פרישתן של מדינות איטלקיות אחרות (מאי 1848) וכניעת סרדיניה (אוגוסט 1848). ב-24 באוגוסט 1849 נאלצה ונטיה להיכנע עם סיום המצור על ונציה.
ממשלת האימפריה האוסטרית הייתה לא אהודה בקרב המעמדות הגבוהות והביניים, בגלל מדיניותו האנטי ליברלית של קלמנס ונצל פון מטרניך, אשר מונה על ידי פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה אחרי 1848, ובגלל אי כינון אוטונומיה לומברדו-ונטיה כנדרש. באותה עת, הממשלה נחשבה מוערכת והגונה בקרב המעמד הנמוך.

העידן האיטלקי

ונטיה נשארה תחת שליטה אוסטרית עד מלחמת שבעת השבועות בשנת 1866, כאשר ממלכת איטליה הצטרפה לצד הפרוסי עם ההבטחה למסור את ונטיה בתמורה לסיוע. אוסטריה הציעה למכור את ונטיה לאיטליה, אך אלו סירבו בראייתם את ההצעה כמבישה. הדבר הוביל לחזית נוספת לאוסטריה, מלחמת העצמאות השלישית של איטליה.
עם חתימת ברית וינה 1886, הסתיימה המלחמה בהחזרת האזור לצרפת, כאשר הטירות נשארו בידי האוסטרים למשך זמן. בעקבות מחאות ממושכות, עזבו האוסטרים והצרפתים העבירו את האזור כולו ב-20 באוקטובר לאיטלקים. משאל עם שנוי במחלוקת בו רק 30% מהאוכלוסייה הבוגרת הצביעו תחת לחץ איטלקי כבד אישרו את המהלך. תוצאות המשאל הציגו רוב של 99.99% לאיטליה.
מאז ועד היום נותרה ונטיה חלק מאיטליה מלבד פריולי ומזרח ונטו אשר היו במלחמת העולם הראשונה תחת כיבוש אוסטרי ושלטון הפשיזם של הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית משנת 1943 ועד 1945, כאשר מחוז בלונו ומחוזות אודינה-גוריציה-טרייסטה נשלטו על ידי גרמניה הנאצית למרות שייכותם לרפובליקה הסוציאלית.
במהלך 1945-1946, חטיבות הפרטיזנים של יוסיפ ברוז טיטו כבשו חלק מגוריציה ולמשך חודש את טרייסטה. חלקו המזרחי של העיר גוריציה, יחד עם חלקו העליון של עמק איזונצו וחלקו העיקרי של קראס, הועברו לידי יוגוסלביה בשנת 1947, בעוד שאזור טרייסטה הוגדר כהטריטוריה החופשית של טרייסטה, אשר סופחה חזרה לאיטליה בשנת 1954.
עמק איירונברידג'

היווצרות העמק

נהר סוורן חוצה את העמק בכיוון דרום ולעבר תעלת בריסטול. העמק נוצר במהלך עידן הקרח האחרון כאשר קצה הנהר הצפוני שבעבר זרם באזור התחבר לאגם שנוצר כאשר הקרח בים האירי חסם את הנהר כמו סכר. גובה פני המים באגם הלך ועלה עד שהם יכלו לזרום דרך הגבעות לכיוון דרום. זרימה זו גרמה לתהליך בליה שיצר נתיב דרך הגבעות, והיטה את מסלולו של הסוורן לכיוון דרום לצמיתות.

תיאור

שטחו של החלק של העמק שהוכרז כאתר מורשת עולמית הוא למעלה מ-3.6 ק"מ בכיוון מעלה הזרם של הסוורן, והוא מתחיל בהצטלבות עם נהר קלדברוק שליד קולברוקדייל. באזור זה יש ריכוז גדול של אתרי כרייה, בתי יציקה, מפעלים, בתי מלאכה ומחסנים המסתמכים על רשת ישנה של נתיבי תחבורה, וכן מבנים שונים ותשתיות מהמאה ה-18 והמאה ה-19. העמק התפרסם בשל האתרים השונים השוכנים בו שמהווים ייצוג לשיטות העיקריות שאפיינו את המהפכה התעשייתית. החל מ-1968 פעילויות השימור והמחקר השונות מתואמות על ידי קרן מוזיאון עמק איירונברידג', שאחראית גם על תפעול המוזיאונים, המונומנטים והאתרים השונים בעמק.

קהילת העמק

"העמק" היא קהילה  בתוך רובע טלפורד וורקין (Telford and Wrekin). "העמק" כולל את השטח של עמק איירונברידג' הנמצא בתוך התחום של טלפורד וורקין, והיא כוללת יישובים שונים כגון איירונברידג', קולברודייל וקולפורט (אך לא את בוילדוס וברוסלי).
אנגלי בניו יורק

תקציר העלילה

הסרט עוקב אחר המעבר של קוונטין קריספ בסוף שנות השבעים מלונדון לעיר ניו יורק, שם הוא מתקבל בחום על ידי ידוענים ואמנים. קריספ הופך לסלבריטאי מקומי, ומאוחר יותר לסלבריטאי לאומי, וכותב עבור כתבי עת בניו יורק. הוא נאבק למצוא את דרכו, בין השאר בשל הערות מרושעות שהוא משמיע במהלך משבר האיידס בארצות הברית וסירובו לחזור בו מדבריו.
קריספ מתיידד ועוזר לקדם את האמן פטריק אנגוס. בשנות ה-90 הוא ממשיך בהופעות פומביות רבות, לרבות מופע זוגי עם השחקנית פני ארקייד. הוא מופיע בסרטה של סאלי פוטר "אורלנדו" בתפקיד אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה ובהופעתו האחרונה בארצות הברית, הוא מופיע בגיי בר בטמפה, פלורידה, שם הוא עורך Q&A עם הקהל.

ביקורות

באתר האינטרנט Rotten Tomatoes, לסרט יש דירוג של 67%, המבוסס על 9 ביקורות, וציון ממוצע של  נקודות מתוך 10.‏

פרסים

בשנת 2010, הסרט היה מועמד בטקס פרסי התקשורת של הליגה ההומו-לסבית נגד השמצה ה-21 לפרס סרט טלוויזיה או מיני סדרה הטובים ביותר. אנגלי בניו יורק לא זכה בפרס זה, שבו זכה בסופו של דבר הסרט "תפילות לבובי".
הטבח בפוסה ארדיאטינה

הטבח ב"פוסה ארדיאטינה" (באיטלקית: Eccidio delle Fosse Ardeatine) בוצע ברומא, איטליה במהלך מלחמת העולם השנייה.
ב-23 במרץ 1944 נהרגו 33 חיילי ורמאכט על ידי פרטיזנים איטלקים. הם הניחו פצצה סמוך למקום בו היו רגילים לצעוד חיילים גרמנים ברחוב רזלה (via Rasella). בתגובה, ביום המחרת (24 במרץ) הוצאו להורג באותו מקום 335 אזרחים, נוצרים ויהודים. בתום הטבח באזרחים, פוצצו חיילי האס.אס סלעים מעל מנהרות המחצבות, וההרוגים נקברו מתחת למפולות. בשנת 1953 הובאו הנרצחים לקבורה במקום הריגתם. בפוסה ארדיאטינה הוקם אתר זיכרון להנצחת השואה באיטליה.

ההוצאה להורג

על פי דיווח לא מאושר, היטלר ציווה כי תוך 24 שעות יומתו עשרה אזרחים על כל חייל שנהרג. המפקד הגרמני של רומא, הרברט קפלר, הכין רשימה של 320 איטלקים, שיוצאו להורג, מתוך האסירים שהיו בכלא רג'ינה קואלי ברומא, חלקם היו חשודים בפעילות נגד הגרמנים או הפשיסטים וחלקם בשל היותם יהודים. לאחר שאחד החיילים הגרמנים מת מפצעיו, הוא הוסיף על דעת עצמו עוד עשרה אזרחים לרשימת המועמדים למיתה. מספר האנשים שהוצאו להורג בפוסה ארדיאטינה הגיע ל-335 אזרחים. חלקם השתייכו לתנועת "הדגל האדום" (Bandiera Rossa), תנועת התנגדות קומוניסטית צבאית, אך היו גם מתנועות ההתנגדות האחרות.
ב-24 במרץ 1944 הובילו חיילי האס. אס בפיקודם של אריך פריבקה וקרל הס את המועמדים להריגה לפוסה ארדיאטינה בקבוצות של חמישה. הם נורו בעורפם כאשר ידיהם קשורות לאחור. רבים הצטוו לכרוע ברך כנגד אלה שהוצאו להורג לפניהם. במהלך ההוצאה להורג התגלה כי חמישה אנשים מיותרים, אך גם הם נורו.

האתר

האתר הנוכחי מנוהל על ידי הצבא האיטלקי. מעל הקברים גג בטון כדוגמת אוהל הזיכרון ביד ושם. באתר נערכות האזכרות לקורבנות, והן מנוהלות על ידי כומר ורב.
ליד אתר בית הקברות יש כניסה למנהרות של המחצבות. בעת ההליכה במנהרה חולפים על פני תרשימים וצילומים המדגימים את מה שקרה באירוע. בסוף המסלול מגיעים אל מקום ההוצאה להורג.
באתר הוקם מוזיאון קטן וחדרי לימוד, שנועדו להדרכת קבוצות הנוער הבאות לבקר במקום.
בזיליקת קלוטילדה הקדושה

בזיליקת קלוטילדה הקדושה (בצרפתית: Basilique Ste-Clotilde; על שם קלוטילדה, אשתו של המלך הפרנקי כלוביס הראשון) היא כנסייה בפריז, הממוקמת בסן ז'רמן דה פרה שבגדה השמאלית. הכנסייה בנויה בסגנון נאו-גותי, וידועה בזכות צמד צריחיה המחודדים והמרשימים. חשיבותה היא בהיותה מראשונות הכנסיות החדשות שנבנו בצרפת בסגנון נאו-גותי.

היסטוריה

בניית הבזיליקה החלה באספת מועצת העירייה של פריז ב-1827. היא תוכננו בידי האדריכל פרנץ כריסטיאן גאו (Gau) מקלן, בסגנון נאו-גותי. העבודות החלו ב-1846, אך גאו מת ב-1853, והעבודות המשיכו תחת תאודור באלו (Théodore Ballu, שגם מזוהה עם תכנונו-מחדש של בית עיריית פריז), ונשלמו ב-1857. הכנסייה נפתחה ב-30 בנובמבר 1857 בידי הקרדינל מורלו. ב-1896 הכריז עליה האפיפיור לאו השלישי כ"בזיליקה מינורית".

העוגב

הכנסייה ידועה בזכות העוגב שהיה מפואר בזמנו. העוגב המקורי נבנה בידי אריסטיד קאבייה-קול אך מאוחר יותר נבנה מחדש כך שלא ניתן לזהות עוד את התכנון המקורי. בין המלחינים המפורסמים שנמנו על משרת נגני העוגב (Organiste Titulaire) היו סזאר פרנק בשנים 1857-1890, שארל טורנמיר (Charles Tournemire) בשנים 1898-1939 וז'אן לנגלואה בשנים 1945-1987. ז'אק טאדיי הוא נגן העוגב מאז 1987.
גרשום שוקן

ביוגרפיה

שוקן נולד בצוויקאו שבגרמניה. למד באוניברסיטת היידלברג ובבית הספר לכלכלה של לונדון. שוקן עלה לארץ ישראל בשנת 1934. בתחילת 1936 רכש אביו, שלמה זלמן שוקן, את "הארץ" כמתנת חתונה לבנו, שמונה לעורך העיתון ב-1939. שוקן, וכך גם "הארץ", אימץ עמדות ליברליות ומקורבות לאלו של הציונים הכלליים. שוקן היה אף פעיל במפלגה הפרוגרסיבית, וכיהן כחבר כנסת מטעמה בכנסת השלישית. שוקן לא היה שותף ליוזמותיו העסקיות של בנו, עמוס שוקן להוצאת "העיר" ואחר כך "חדשות". 
גרשום שוקן, שענייני תרבות וספרות היו קרובים ללבו, שלח ידו גם בכתיבת שירה, תחת שם העט "רוברט פוזן". ספר שיריו "שירים לעת מצוא", שהיה תלת לשוני (עברית, אנגלית וגרמנית), הופיע בהוצאת עקד בשנת 1970.

עמדות

בתחילת ספטמבר 1949 פרסם שני מאמרים בעיתון "הארץ", בהם דרש לחוקק חוק שיאסור על ישראלים להתיישב בגרמניה או אפילו להיכנס לתחומה, אלא אם מדובר בשליחות לאומית לעניין ספציפי. החוק שהציע אמור היה לאסור גם על כל מגע חברתי בין אזרחים ישראלים וגרמנים, כולל מגע מקרי מחוץ לגרמניה.
ב-1985 פרסם בהארץ מאמר שכותרתו "קללת עזרא" בו יצא נגד נגד האיסור על נישואי תערובת ביהדות:
האיסור של עזרא הסופר היה אולי מוצדק בתנאים של עדה דתית. לעם ריבוני החייב להגיע לדו-קיום עם בני מוצא אחר וליצור יחסים נורמליים עם שכנים שמעבר לגבולותיו, איסור זה, המסמל את הניכור בין היהודים לבין שאר הקבוצות, נהפך לקללה. אם הוא יתמיד, הוא יתרום להנצחת המתח בתוך הארץ ולהנצחת בידודה של ישראל באזור. עלינו להשתחרר מקללתו של עזרא.

משפחתו

גרשום שוקן נשא לאישה את שולמית פרסיץ, בתה של שושנה פרסיץ, ולזוג נולדו שלושה ילדים: עמוס שוקן, המו"ל הנוכחי של "הארץ", הלל שוקן, אדריכל, ורחלי אידלמן, הבעלים והמנהלת של הוצאת שוקן. עזב את אשתו מבלי להתגרש ממנה, וחי עם ידועה בציבור, יהודית יונה. שוקן נפטר בתל אביב ונקבר בבית העלמין נחלת יצחק. בצוואתו הוריש שוקן את רכושו ליהודית יונה ולשלושת ילדיו. אחרי מותו ערערה פרסיץ על תוקף הצוואה וטענה כי נכתבה בהשפעה לא כשרה של יונה, אך תביעתה נדחתה.
סנטנה דו ליברמנטו

גאוגרפיה

סנטה דו ליברמנטו ממוקמת בגובה של כ-210 מטרים מעל פני הים וממוקמת כ-500 קילומטרים מבירת המחוז פורטו אלגרה. האוכלוסייה בעיר מנתה בשנת 2010 כ-90,000 תושבים בשטח של כ-7,000 קילומטרים רבועים. כלכלת העיר נשענת ברובה על חקלאות הכוללת שדות חקלאיים גידול בקר, ייצור ומסחר ביין, תיירות ותעשיית מוצרי עור. העיר גם ממוקמת על קו הרוחב 31 דרום, מה שהופך אותה לאזור אידיאלי לייצור יין. אירוח כפרי הוא גם אחד ממקורות ההכנסה של העיר, והוא מהווה אפשרות פופולרית בקרב התיירים בה.

הגבול והיחסים

הגבול בין סנטנה דו ליברמנטו לריברה נקרא Frontera De la Paz (בעברית: גבול השלום) הוא מעבר חופשי בו ניתן לעבור את הגבול דרך רחוב ובלי שום ביקורת, עובדה זו מושכת תיירים רבים המגיעים לעיר, בעיקר מריברה, על מנת לבקר בחנויות דיוטי פרי, שנוצרו עקב הקרבה והיחסים הטובים בין שתי הערים. עוד ביטוי של היחסים הטובים בין הערים הוא משחקי ידידות שנערכים תדיר בין קבוצות משתי הערים.

תחבורה

בעיר יש תחנה של הרכבת הטרנס-מדינית בין אורוגוואי לברזיל. בעיר קיים שדה תעופה אבל טיסות סדירות נוחתות בדרך כלל בשדה תעופה גדול יותר בעיר הצמודה ריברה.

היסטוריה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.
היישוב נוסד בתאריך 30 ביולי 1823 ובשנת 1857 הוכרז כעיר.
חסידות באניה

חסידות באניא היא חסידות רומנית, ענף מחסידות נדבורנה. האדמו"ר הראשון היה רבי דוד לייפער, בנו של רבי ישכר בער מסאטמר, בנו של רבי מרדכי לייפר מנדבורנה.
פרדיננד פון ברדוב

ביוגרפיה

פרדיננד פון ברדוב נולד בגרמניה למשפחת אצולה. במהלך מלחמת העולם הראשונה הוא לחם בחזית המערבית וקיבל בעבור שירותו אות הצטיינות. לאחר המלחמה נשאר ברדוב בצבא, שהיה אז קטן יחסית (כמאה אלף חיילים). הוא עלה במהירות בסולם הדרגות, קיבל דרגת גנרל וכיהן כראש המודיעין הצבאי הגרמני. בשנת 1932, לאחר שידידו קורט פון שלייכר מונה לשר ההגנה בממשלתו של פרנץ פון פאפן, מונה ברדוב ליועצו האישי של שלייכר. לאחר ששלייכר מונה לקאנצלר על ידי הנשיא פאול פון הינדנבורג, הפך  ברדוב לשר ההגנה בפועל.
ב-1933, לאחר פרישת מראשות הממשלה ועליית היטלר לשלטון, פרש ברדוב לגמלאות באחוזתו בברלין.
בבוקר 30 ביוני 1934, עם תחילת ליל הסכינים הארוכות, הופיעה כיתה של האס אס בפתח ביתו של ברדוב, וכשפתח את הדלת הוא נורה למוות. אשתו ניסתה לסייע לו ונורתה גם היא. גם ידידו שלייכר נורה בליל הסכינים הארוכות. לאחר הטיהור האשים היטלר את ברדוב, שלייכר וארנסט ראהם בניסיון למסור את גרמניה לידי המעצמות הזרות, דוגמת צרפת.
מוניקה נורקוויסט

ביוגרפיה

נורקוויסט נולדה בסטוקהולם, ואומצה על ידי בן זוגה של אמה.
ב-1958 השתתפה בתחרות מיס שוודיה וזכתה במקום השני. היא התמודדה בתחרות מיס אירופה 1959 כנציגה השוודית.
מ-1963 ועד 1966 למדה באקדמיה למשחק בגטבורג (Högskolan för scen och musik).
ב-1968 שיחקה בתפקיד הראשי בסרט "Carmilla" אודות בחורה המפתה את אביה החורג. ב-1972 שיחקה בסרט המבוסס על המחזה "תופים בלילה".
ב-1973 דיבבה את העלמה מריאן בדיבוב השוודי של "רובין הוד". באותה שנה התפרסמה כששיחקה בסדרה "Den vita stenen" ("האבן הלבנה"), המבוססת על ספר ילדים שוודי.
ב-1979 שיחקה בסרט "Du är inte klok, Madicken", המבוסס על ספר מאת אסטריד לינדגרן. ב-1980 שיחקה בסרט ההמשך שלו "Madicken på Junibacken". ב-1980 גילמה אשת שגריר בסרט "Hyenan ler faktiskt inte...". ב-1982 שיחקה בסרט הנורווגי "Engler i sneen". ב-1983 גילמה רוזנת בסרט "Från Mörkhult till Snällebo".
ב-1986 דיבבה את אמא של במבי בדיבוב השוודי המחודש של "במבי".
היא הופיעה במספר מחזות בתיאטרון, ובהם "עלייתה ונפילתה של העיר מהגוני" ו"שונא הבריות".
היא נפטרה ב-24 ביוני 2017.
זאב ארקטי

תת-מין

הזאב הארקטי תואר לראשונה כתת-מין עצמאי, על ידי הזואולוג הבריטי רג'ינלד פוקוק בשנת 1935, לאחר שבחן גולגולת מהאי מלוויל. החל משנת 2005, הזאב הלבן מוכר כתת-מין על ידי ה-"MSW3" . עם זאת, מחקרים חדשים שנעשו על ה-DNA של הזאב, מצביעים על כך שיש "mtDNA" של הזאב הלבן לא ייחודי, כמין, ובכך מצביעים על כך שהתיישבותו בארכיפלג הארקטי, בצפון אמריקה, היא חדשה יחסית, ולכן אין בכך כדי להצדיק את מעמד תת-המין המיוחס לו.

פיזיולוגיה

זאב ארקטי הוא זאב בינוני בגודלו, ביחס לשאר תת-המינים של זאב מצוי, והוא דומה לתת-המין הזאב הצפון-מערבי. ניתן להבדיל בין שני תת-המינים האלו לפי צבע הפרווה, פרוות הזאב הלבן היא בצבע לבן חזק, לעומת צבע הפרווה הלבן-אפור של הזאב הצפון-מערבי. כמו כן, גולגולתו של הזאב הארקטי צרה יותר.
בניגוד לתת-מינים האחרים ביבשת אמריקה, הזאב הארקטי מעולם לא היה יעד לצייד מסיבי. האזור בו הוא חי, מאוכלס בבני אדם, ועל כן, הזאב הארקטי לא פוחד מבני האדם, ולעיתים הוא יוצר קשר עם אנשים.

תפוצה ואזור מחיה

הזאב הארקטי מאכלס את האזור הארקטי של קנדה, כולל הארכיפלג הארקטי הקנדי, חלקים באלסקה וצפון גרינלנד. אזור מחייתם משתרע מקו רוחב 70 מעלות וצפונה. הם חיו בצפון אמריקה מעל ל-2 מיליון שנה. כאשר הם מוצאים מאורה, הם מכינים מספר חדרים לגורים ולאוכל. הזאב הארקטי הוא התת-מין היחיד של הזאב האפור שניתן למצוא אותו בכל תחום מחייתו המקורי, בעיקר בזכות זה שבתחום מחייתם הם נתקלים בבני האדם לעיתים נדירות. זהו גם תת-המין היחידי שאינו תחת איום של הכחדה, אזור מחיתם הנידח מצביע על כך שהם בטוחים יחסית מפעילויות אדם הן בצייד והן בהרס אזור המחיה.
אזור המחיה שלהם כל כך נידח וקיצוני, שרק מעט מדענים חקרו את עולמם בזמן החורף הארוך והחשוך. אפילו מרבית האינואיטים חיים דרומה יותר מהזאב הארקטי. כתוצאה מכך, פרטים רבים על חייהם במהלך מרבית השנה לא ידועים.

צייד

כמו כל הזאבים, זאבים ארקטיים צדים בלהקות. הם ניזונים בעיקר על: אייל הצפון וכבש המושק, אך גם על ארנבת ארקטית, כלבי ים, ציפורים ולמינג. כתוצאה מהמחסור בטרף, הם משוטטים באזורים נרחבים, עד ל-2,600 קמ"ר, ועוקבים אחר נדידת איילי הצפון דרומה במהלך החורף. הם אינם רצים מהר אלא מסתמכים על הכושר וסיבולת שלהם לצוד. 
לזאב בוגר יש 42 שיניים, הנשק העיקרי שלהם בציד. הם בולעים מזון בחתיכות גדולות בלא שהם כמעט לועסים אותו כלל. הם אוכלים את כל הטרף שלהם, כולל עצמות. זאבים יכולים לאכול עד 9 ק"ג של בשר בארוחה אחת. לאחר שהם שבים מהציד הם מקיאים חלק מהאוכל לגורים הרעבים.

רבייה

הודות לקרקע הארקטית הקפואה, והקושי התמידי שהיא מציבה לחפירת מאורות, זאבים ארקטיים משתמשים בדרך כלל  במחסות סלעים ומערות במקום. לאחר תקופה של 63 עד 75 ימים, הנקבה ממליטה בסוף מאי - תחילת יוני, כחודש אחרי הזאב האפור. לרוב נולדים בין 3-2 גורים, אולם יכולים להיוולד עד 12 גורים בהמלטה אחת. מספר זה נמוך מן הזאב האפור הממליט בדרך כלל  5-4 גורים. הגורים נולדים עיוורים ונסמכים על אמם שתגן עליהם ותספק להם מזון. בגיל 5 שבועות הם מורשים לצאת מחוץ למאורתם. זאבים אחרים בלהקה עשויים לעזור לטפל בגורים בזמן שאמם צדה.