google/wiki40b huggingface dataset:
ברנט היידן

ביוגרפיה

היידן נולד במישן, קולומביה הבריטית.

2004

אתונה הייתה המקום שבו היידן ערך את הופעתו הראשונה במשחקים האולימפיים, כאשר היה חלק מנבחרת השחייה הקנדית לאולימפיאדת אתונה (2004). היידן אמור היה להשתתף בחמישה משחים, אך השתתף בפועל רק בארבעה. היידן לא הופיע למשחה החזק שלו 100 מטר חופשי, כיוון שזוהה בשוגג כמפגין, והוכה באלות על ידי היחידה המשטרתית היוונית לפיזור הפגנות, מה שפגע ביכולתו להשתתף. הישיגו הטוב ביותר באולימפיאדה זו היה במשחה 4X200 חופשי, שבו סיים חמישי (7:13:33 דקות).

2005

באליפות העולם בשחייה שנערכה במונטריאול, קנדה בשנת 2005 זכה היידן ב-2 מדליות. מדליית כסף במשחה ל-4X100 חופשי בזמן של 3:16:44 דקות, אחרי ארצות הברית שקבעה שיא תחרות חדש (3:13:77 דקות) ולפני אוסטרליה (3:17:56 דקות), ומדליית כסף במשחה ל-4X200 חופשי בזמן של 7:09:73 דקות, אחרי ארצות הברית (7:06:58 דקות) ולפני אוסטרליה (7:10:59 דקות).

2007, אלוף עולם

באליפות העולם בשחייה שנערכה במלבורן, אוסטרליה בשנת 2007 זכה היידן ב-2 מדליות. מדליית זהב במשחה היוקרתי ל-100 מטר חופשי בזמן של 48:43 שניות, ביחד עם פיליפו מאניני מאיטליה שקבע את אותו הזמן, ולפני איימון סאליבן מאוסטרליה (48:47 שניות), ומדליית ארד במשחה ל-4X200 חופשי בזמן של 7:10:70 דקות, אחרי ארצות הברית שקבעה שיא עולם חדש (7:03:24 דקות) ואחרי אוסטרליה (7:10:05 דקות).

2008

היידן חווה אכזבה באולימפיאדת בייג'ינג (2008) כאשר סיים ללא מדליה. היידן היה חלק מקבוצת השליחים הקנדית שסיימה במקום ה-6 במשחה ל-4X100 חופשי (3:12:26 דקות), ובמקום החמישי במשחה ל-4X200 חופשי (7:05:77 דקות). למרות שעלה מהמקום השלישי לחצי הגמר במשחה ל-200 חופשי, ואף הקדים את מייקל פלפס, ויתר על השתתפות בחצי הגמר, כדי להתמקד במשחה ל-4X100 חופשי שהתקיים באותו היום. במשחה ל-100 מטר חופשי, היידן לא הצליח להעפיל לגמר, כאשר קבע בחצי הגמר זמן של 48:20 שניות, הרחוק משיאו האישי, שקבע רק יומיים קודם לכן כשזינק ראשון במשחה השליחים 4X100 חופשי וקבע תוצאה של 47:56 שניות. התוצאה שקבע בחצי הגמר מיקמה אותו רק במקום האחד עשר.

2009

באליפות העולם בשחייה שנערכה ברומא בשנת 2009, נכשל היידן בניסיונו להגן על תוארו במשחה ל-100 חופשי, כאשר הוא מסיים במקום הרביעי בזמן של 47:27 שניות, רחוק רק 2 מאיות מזכייה במדליה. היידן היה השחיין היחיד בגמר ה-100 מטר חופשי, שלבש את חליפת הלייזר רייסר של ספידו, שנחשבה באותה עת למיושנת, בעוד ששאר מתחריו לבשו חליפות חדישות יותר שמסייעות לשחיינים לשחות מהר יותר המיוצרות מהחומר הסינתטי פוליאוריתן.

2011, סגן אלוף עולם

באליפות העולם בשחייה שנערכה בשנגחאי, סין בשנת 2011 זכה היידן במדליה אחת, מדליית כסף במשחה ל-100 חופשי בזמן של 47:95 שניות, אחרי ג'יימס מגנוסן מאוסטרליה (47:63 שניות), ולפני וילאם מיינר מצרפת (48:00 שניות).

2012, מדליית ארד אולימפית

לאחר האכזבות בשתי האולימפיאדות הקודמות, בהן לא העפיל לגמר ה-100 מטר חופשי, המשחה החזק שלו, היידן הצליח לעשות זאת באולימפיאדת לונדון (2012), ובגמר הצליח לזכות במדליית הארד בזמן של 47:80 שניות, אחרי נתן אדריאן מארצות הברית (47:52 שניות) וג'יימס מגנוסן מאוסטרליה (47:53 שניות). לאחר שהצליח לזכות לבסוף במדליה האולימפית המיוחלת אמר היידן: "יש כל כך הרבה פעמים שאתה יכול לחלום על משהו אבל במיליון מתוך מיליון ואחת פעמים החלום לא יתגשם. החלום הזה (זכייה במדליה אולימפית) הוא אחד החלומות שהתמזל מזלי והוא התגשם".
ישעיהו ברקת

ביוגרפיה

ברקת נולד בפולין כישעיהו ברודר, כתינוק עלה עם משפחתו לארץ ישראל. גדל בירושלים ובשכונת פלורנטין שבתל אביב. כנער שימש מקשר בין ארגון "ההגנה" בו שירת אביו לבין ארגון הלח"י בו שירת גיסו (אליהו אלוני) וזכה לכינוי המחתרתי "פגניני". למד מכונאות מטוסים בבית הספר מכס פיין ובגיל 16 קיבל רישיון טיס אזרחי אחרי הכשרה בקלוב התעופה לישראל. התגייס לצה"ל וסיים כחניך מצטיין במגמת קרב את קורס טיס מס' 8, בהמשך יצא לקורס מדריכי טיסה. במלחמת סיני שימש קצין המבצעים של בסיס חצור ולחם כטייס אוראגן במסגרת טייסת 113 בפיקודו של מוטי הוד. במהלך שירותו פיקד על טייסת 107, הטיס מטוסי ספיטפייר, מטאור, אוראגן, מיסטר והרווארד והשתתף בניסיונות היירוט של מטוסי הריגול האמריקאים מדגם לוקהיד U-2. 
לאחר לימודי תואר ראשון בכלכלה ובמדע המדינה מהאוניברסיטה העברית בירושלים, מונה ב-1965 לראש ענף 4 מודיעין במטה חיל האוויר. הוא היה ממתכנני מבצע יהלום במסגרתו ערק טייס חיל האוויר העיראקי, מוניר רדפא עם מטוס מיג 21 לישראל. ברקת קיבל לידיו מכתב שהעביר רדפא ל"מוסד" וקבע שיש מקום לשתף פעולה עמו. עוד בטרם העריקה, הוברח רדפא לביקור בישראל וברקת ערך לו סיור על מנת שיכיר את נתיבי התעופה ונקבעו דרכי התקשרות. בתקופת כהונתו של ברקת בראש הענף הורחבה מאוד פעילותו והוכנה התשתית המודיעינית למבצע מוקד בו חוסלה היכולת המבצעית של חילות האוויר הערבים במלחמת ששת הימים. טרם המלחמה נפגש, בעודו במדים, עם משה דיין ועם מנחם בגין, ועדכן אותם בהתפתחויות. זאת עוד בטרם הצטרפו לממשלת אחדות לאומית, שהוקמה ימים אחדים לפני המלחמה. לאחר המלחמה קודם ברקת לדרגת אלוף-משנה והמשיך לכהן במחלקת המודיעין של החיל במלחמת ההתשה בה רוכזו מאמצים רבים להספקת מטרות איכות ומיפוי מערכי טילי קרקע-אוויר במצרים. כמו כן זוהתה יחידת המכ"ם המתקדם P-12, שהובאה לישראל במבצע תרנגול 53. ביולי 1970 הוחלף על ידי שמואל שפר, והוא מונה למפקד בסיס חצרים. בתקופתו הוקמה בבסיס טייסת 107 כטייסת מטוסי F-4 פנטום בפיקודו של יפתח ספקטור.
לאחר רציחתו של ג'ו אלון מונה ברקת למחליפו כנספח אווירי בארצות הברית בדרגת תת-אלוף. הוא כיהן בתפקיד בתקופת מלחמת יום הכיפורים. לאחר תקרית שפגעה ביחסים בין הנספח הצבאי מוטה גור למחלקת ההגנה של ארצות הברית, ניהל ברקת את התקשורת מול שר ההגנה ג'יימס ר' שלזינגר ולאחר מכן הצטרף לשגריר שמחה דיניץ לפגישה בבית הלבן עם נשיא ארצות הברית ריצ'רד ניקסון במטרה לשכנעו להוציא לפועל רכבת אווירית של סיוע אמריקאי לישראל, שזכתה לכינוי מבצע ניקל גראס. לאחר המלחמה שימש כממלא מקום הנספח הצבאי בוושינגטון עד למינויו של אברהם אדן. 
לאחר שחרורו מצה"ל הצטרף למפלגת "שלומציון" בראשותו של אריאל שרון. 
במשך שנים רבות שימש נציג המספנה הגרמנית המייצרת את הצוללות מסדרת דולפין והצוללות מסדרת דולפין AIP מול מערכת הביטחון. ב-2009 החליף אותו מיקי גנור.
ברקת נשוי למרים ששירתה ביחידת הבקרה של חיל האוויר.
גני סאלוסטיוס

גני סאלוסטיוס (בלטינית: Horti Sallustiani - "הורטי סאלוסטיאני") הם גנים שהוקמו על ידי ההיסטוריון הרומאי סאלוסטיוס.
הגנים המעוצבים נבנו בצפון מערב העיר רומא, באזור שלימים הפך לרובע השישי של רומא בתקופת אוגוסטוס, בין גבעת פיניקיאן לגבעת הקווירינל, ובסמוך ל"ויה סאלאריה" ולימים גם לפורטה סאלאריה.
כיום האזור בו ניצבו הגנים - אזור "סאלוסטיאנו" - משמר את השם המקורי של המקום.

היסטוריה

שטח הגנים נרכש על ידי סאלוסטיוס ככל הנראה ממשפחתו של יוליוס קיסר במאה הראשונה לפנה"ס. סאלוסטיוס, שהתעשר במהלך כהונתו כמושל פרובינקיית "אפריקה", הקים את הגנים לרווחת משפחתו. הגנים נותרו בבעלות משפחתו של סאלוסטיוס עד תקופת שלטונות של הקיסר טיבריוס אשר רכש את הגנים. הקיסר נרווה נפטר באחת הוילות שבגן בשנת 98. הגנים נהרסו במהלך ביזת רומא על ידי הגותים בשנת 410.
במהלך המאה ה-17 רכש לודויקו קרדינל לודוויזי, אחיינו של האפיפיור גרגוריוס החמישה עשר את שטח הגנים, והקים בהם את וילה לודוויזי. במהלך הקמת הוילה התגלו שרידי הגנים ופסלים רבים שניצבו בהם.

תיאור הגנים

הגנים כללו מקדשים רבים וביתנים רבים, בהם מקדש לאלה ונוס, היפודרום ונימפאום. כמו כן הוצבו גנים פסלים רבים, אובליסק מצרי שהיה למעשה העתק רומי ולא אובליסק מצרי מקורי. אובליסק זה ניצב כיום בחזית כנסיית טריניטה דאי מונטי בראש המדרגות הספרדיות. בין היצירות שהתגלו בגנים ניתן למנות את כד בורגזה, שהתגלה במאה ה-16 ומוצג כיום במוזיאון הלובר, את "הגאלי הגוסס" ואת "הגאלי המתאבד" וכן את כס לודוויזי שהתגלה בשנת 1887 ואת כס בוסטון שהתגלה בשנת 1894.
הקיסר אורליאנוס, שהתגורר במבנים שבגנים, בנה בגנים את אכסדרת מיליאנסיס (בלטינית: porticus Miliarensis) אשר שימשה אותו לאימונים אישיים ולאימון סוסיו. אכסדרה זו, שמשמה עולה שאורכה היה 1,000 צעדים, לא נתגלתה, וייתכן שלא התקיימה, ומדובר באכסדרה שהייתה חלק מהדומוס אורוס.
ערפילית הלגונה

היסטוריה

הערפילית והצביר זוהו לראשונה בשנת 1654 על ידי האסטרונום האיטלקי ג'ובאני בטיסטה אודיירנה ולאחר מכן ב-1680 על ידי האסטרונום האנגלי ג'ון פלמסטיד שלא ידע על גילויה המוקדם יותר. שניהם תארו את הערפילית ללא התייחסות לכוכבי הצביר, למרות בהירותם. רק בשנת 1746 ציין האסטרונום השווייצרי ז'אן-פיליפ דה שסו את קיומו של הצביר ושנה לאחר מכן קבע האסטרונום הצרפתי גיום לה ז'נטיל כי הצביר נמצא בתוך הערפילית. שארל מסיה הכניס את הערפילית והצביר כעצם יחיד לקטלוג מסיה בשנת 1764 בעוד שויליאם הרשל ציין אותם בקטלוג שלו כעצמים נפרדים, כך שכיום לערפילית ולצביר יש מספרי NGC שונים, אך מספר מסיה יחיד.

תצפית

הערפילית ניתנת לצפייה ללא כל ציוד עזר בתנאי תצפית מיטביים ככתם מטושטש ועמום כ-5.5 מעלות ממערב לכוכב קאוס בוראליס (λ בקשת). באמצעות משקפת ניתן להבחין בכ-25 מהכוכבים הבהירים יותר של הצביר בחלקה המזרחי של הערפילית, שהבהיר מביניהם הוא בעל דרגת בהירות 6.9. בחלקה המערבי של הערפילית נמצא הכוכב 9 בקשת, שלו בהירות מדרגה 6 והאזור מסביבו הוא החלק הבהיר ביותר בערפילית. על הגבול המערבי של הערפילית נמצא הכוכב 7 בקשת, שלו בהירות מדרגה 5, אך הוא לא שייך לערפילית וקרוב ממנה בהרבה. 
באמצעות טלסקופ ניתן להבחין במבנה הפנימי של הערפילית שכולל אזורים כהים יותר ובפרט, רצועה כהה במרכז הערפילית המפרידה בין הצביר ובין החלק הבהיר המקיף את הכוכב 9 בקשת. רצועה זו שמפרידה את הערפילית לשני חלקים נתנה לה את כינוייה. בהגדלה רבה יותר ניתן להבחין בעיגולים כהים, שגודלם מוערך בכ-10,000 יחידות אסטרונומיות ,ושמהווים ככל הנראה אזורים בהם קרס הגז תחת כוח הכבידה של עצמו לקראת יצירת כוכבים חדשים. בסמוך לכוכב 9 בקשת, מעט דרומית מערבית לו יש אזור בהיר במיוחד של הערפילית שצורתו מזכירה שעון חול ולכן זכה לכינוי "ערפילית שעון החול" (שם שניתן גם לערפילית שעון החול בקבוצת זבוב). 
הצבעים האדמדמים של הערפילית מתקבלים רק באמצעות צילום בחשיפה ארוכה ולא ניתנים להבחנה בתצפית ישירה, בשל הקושי להבחין בצבעים באור חלש. לעין נראית הערפילית כאפורה.

מאפיינים

ערפילית הלגונה היא למעשה אזור H II המורכב מענני גז (בעיקר מימן) שבתוכם נוצרים כוכבים חדשים. הכוכבים הצעירים פולטים קרינה על-סגולה חזקה המייננת את אטומי הגז שבערפילית וגורמת להם לזהור באור נראה. הערפילית נמצאת במרחק של כ-5,200 שנות אור ממערכת השמש, צורתה אליפטית וגודלה הוא כ-60x140 שנות אור, כך שגודלה הזוויתי הוא כ-0.6x1.5 מעלות - כמו שלושה ירחים מלאים זה בצד זה. 
חלק ניכר מהקרינה המאירה את הערפילית מגיע מהכוכב 9 בקשת. זהו כוכב צעיר שגילו מספר מיליוני שנים מסוג ספקטרלי O5 שרוב קרינתו היא בתחום העל-סגול. גם אזור ערפילית שעון החול מוקרן בחוזקה על ידי כוכבים צעירים שנוצרו בתוכו, החזק שבהם הוא גם כן כוכב מסוג ספקטרלי O שבהירותו היא מדרגה 9.5. באזורים הכהים של הערפילית מתרחשים תהליכי יצירה של כוכבים נוספים.
הצביר הפתוח NGC 6530 שבערפילית מורכב גם כן מכוכבים צעירים במיוחד, מספר מיליוני שנים בלבד, והם גם כן מסוג ספקטרלי O ו-B. הספקטרום של חלקם מציג קווי פליטה של הליום ושל חנקן מיוננים, כנראה בשל השפעת הקרינה העל-סגולה על אטומי הגז שבערפילית המקיפה אותם. למרות שהצביר אינו גדול, קוטרו כ-20 שנות אור בלבד, הוא מכיל בין 50 ל-100 כוכבים.
ג'ונתן ליפניקי

חיים אישיים

ליפניקי הוא יהודי ממוצא פולני, נולד בווסט לייק ויליג', קליפורניה לג'וזף ורודנה ליפניקי.
ליפניקי, שהפך לפעיל חברתי כבר מגיל צעיר, שימש כדובר באירועי מימון לחקר סרטן השד ופעל גם למען "האגודה לסוכרת נעורים" שבחרה אותו לאחד מ"גיבורי 2001".

קריירת משחק

ליפניקי ערך את הופעת הבכורה שלו בגיל שש בדרמה של קמרון קרואו "ג'רי מגווייר", בתור ריי, בנה של  האם החד הורית דורות'י בויד (רנה זלווגר). באותה שנה שיחק בעונה השנייה של הסדרה הקומית "המופע של ג'ף פוקסוורת'י", בתפקיד ג'סטין פוקסוורת'י, בנו של ג'ף.
ב-1999 נבחר לתפקיד ראשי בעיבוד הקולנועי לרומן הילדים "סטיוארט ליטל" בתור הילד ג'ורג' ליטל, אחיו הגדול של העכבר המאומץ סטיוארט (מייקל ג'יי פוקס), ליפניקי גילם את הדמות גם בסרט ההמשך שיצא שלוש שנים לאחר מכן.
לפיניקי הופיע גם בסרטי הילדים "שחק אותה כמו מייקל" בתור מרף חברו של שחקן הכדורסל הצעיר קלווין, "ערפד קטן" ודיבב את הגור של הנמר בסרט "ד"ר דוליטל".
פרסי יד ושם למפעלים חינוכיים

פירוט הפרסים

לתוכניות חינוכיות בהוראת השואה מוענקים שלושה פרסים, שניים למוסדות חינוך פורמלי ופרס נוסף שהוא יוזמת מורים שהשתתפו בהשתלמויות יש ושם. נבדקת ייחודיות התוכנית ומקוריותה, מהימנותה ההיסטורית שיתוף הקהילה ועוד. כל אחת מהתוכניות זוכות בפרס של 6,000 ש"ח, המוענק מהקרן על שם חונו ובלימה ניימן ז"ל.
מפעל חיים חינוכי מוענק לדמות שפעלה לקידום הוראת השואה ושימור זכרה, את מקבלי הפרס מאתרת ועדת איתור, ומקבלה זוכה בפרס של 5,000 ש"ח מהקרן על שם חונו ובלימה ניימן ז"ל.
לספר לילדים ונוער מוענק הפרס עבור ספר המקרב את הקוראים הצעירים לנושא השואה. הוא ניתן לספר שפורסם בשנים שקרובות לשנת הענקת הפרס. הפרס של 4,000 ש"ח מוענק מתרומתה של סנדרה ברנד לזכר בנה היחיד ברונו שנספה בשואה.
כמו כן, מוענקים פרסים לחמש עבודות גמר של תלמידי התיכונים המוקדשות לשואה, גובה כל פרס 500 ש"ח והוא מוענק על ידי הקרן על שם מארק ולובה יובילר ז"ל.
מענק ופרס ניתנים לתוכנית חינוכית המתמקדת בתולדות יהודי צרפת ויהודי צפון אפריקה בשואה. מענק ניתן לבית ספר שאת כתיבת עבודות החקר בחטיבת הביניים ניתב להיבטים של שואת יהודי צרפת, ופרס ניתן לעבודת גמר מצטיינת העוסקת בתולדות יהודי צרפת. הפרס מוענק מהקרן לזיכרון השואה בצרפת ואגודת עלומים.
יהושע ברטונוב

קורות חיים

יהושע זאב ברטונוב נולד בוילנה בי"ב בניסן ה'תרל"ט 1879, לאביו דב יהודה בריטון ולאמו פרומא בת החזן יהושע-זאב זאקון בוילנה. הוריו קראו לו יהושע זאב על שם סבו מאמו.
שנות ילדותו הראשונות, עד גיל שמונה, למד ב"חדר" ואחר כך ב"תלמוד תורה" המפורסם בוילנה (בו הלימודים היו ברוסית). נהג ללכת לשמוע "מגידים". ואת לבו לקחו הניגונים שלהם. בבית היה מנסה לחזור עליהם בהביאו את שומעיו לידי דמעות.
בתלמוד תורה, שהצטיין במוריו הטובים, הכירו בכשרונו שני מורים, זאראצקי (משחק מקצועי למחצה ובעל דיקציה נאה) ואקים ריביסמן (אחיו של סופר רוסי ומחנך ידוע), והם שנתנו לו את ההזדמנויות הראשונות להצטיין באמנותו. זמן קצר למד בבית-ספר למלאכה, ואחר כך התחיל להתכונן להיות מורה. התפרנס משיעורים פרטיים ומעבודה כלבלר ופקיד וכו'. שימש גם מורה בבתי-אמידים. בשיעוריו הפרטיים נהג לאסף את תלמידיו, להושיבם בחצי-עיגול ומשחק לפניהם מתוך דיוק של תנועה וקול.
הנטייה לבמה הייתה נחלתם המשותפת של שני האחים בירטון. אחיו, חיים שלמה בירטון שחקן מוכשר, שמת בדמי ימיו, ב-1913, הקדים להיות משחק ממנו בתיאטרון העירוני בוילנה ועזר לו בצעדיו הראשונים לקראת התיאטרון.
יהושע ברטונוב היה שחקן בתיאטרון של וילנה בשנים 1902–1911. ברטונוב ייסד להקת חובבים יהודית ושיחק בתיאטרון היהודי על-שם שלום עליכם במוסקבה. לאורך שבע שנים השתתף במחזות קלאסיים ומודרניים רבים בשפה הרוסית, ביניהם אותלו, המלך ליר, המלט, הפעמון השקוע מאת האופטמן, היער מאת אוסטרובסקי, וכן שיחק את התפקידים של דה סילבה ורבי עקיבא במחזה אוריאל אקוסטה מאת קרל גוצקוב. ב-1913 היה ממייסדי תיאטרון הבימה. הוא היה הבמאי של המחזה הראשון שהציג התיאטרון, "הנודד הנצחי" מאת אוסיפ דימוב.
ברטונוב עלה לארץ ישראל עם התיאטרון בשנת 1928.
ב-28 באוגוסט 1950 כתב לו ראש הממשלה דוד בן-גוריון על התרשמותו העמוקה ממשחקו בתפקיד טוביה החולב: "גילמת ביכולת מופלאה כל סבלו ההיסטורי של יהודי וגאוותו...לא ראיתי ולא הרגשתי אף פעם ביטוי אדיר ומחונן כזה של גורלו הטרגי וההירואי של יהודי בגולה... משחקך המם ועידן, הרעיש והפעים, העלה והרהיב... זו הייתה בשבילי אחת החוויות העמוקות והמזעזעות בחיי".
אולם ברטונוב בתיאטרון הבימה נושא את שמו.
נפטר ב-24 באוגוסט 1971 ונקבר בבית עלמין הדרום בחולון.
בתו הייתה הרקדנית והכוריאוגרפית דבורה ברטונוב, ובנו, שלמה ברטונוב, היה שחקן, קריין ואיש אקדמיה. נכדו הוא השחקן אייל ברטונוב.
במבי שלג

ביוגרפיה

נולדה בשם ביאטריס ארליך בצ'ילה למשפחה של יהודים דתיים ילידי גרמניה. היא גדלה בסנטיאגו דה צ'ילה. הכינוי "במבי" ניתן לה על ידי אביה.
בגיל 12 עלתה שלג עם משפחתה לישראל והתיישבה בנתניה. היא למדה בתיכון הדתי "בר-אילן" בעיר. התגייסה לצבא במסגרת גרעין נח"ל "ארגוב" של תנועת בני-עקיבא.
שלג למדה ספרות אנגלית והיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטה העברית, ופילוסופיה יהודית במכון שלום הרטמן.
בתחילת שנות ה-80 הייתה פעילה ב"תנועה לעצירת הנסיגה מסיני" והייתה בין מקימי היישוב "עצמונה" בחבל ימית, שם התגוררה כחצי שנה.
ב-1983 החלה לכתוב ולערוך בכתב העת "נקודה". בשנים 1987–1992 שימשה סגנית עורך עיתון "אותיות" ובשנים 1992–1997 עבדה כעורכת העיתון. פרסמה טור דעה בעיתון "חדשות". בשנת 1996 עברה לכתוב טורי דעה במעריב ובהמשך, ב"מעריב nrg‏". בשנת 2012 החלה לכתוב בעיתון "ידיעות אחרונות".
בשנת 1999 ייסדה את עמותת "ארץ אחרת", והחלה בעריכה והוצאה לאור של מגזין בשם זה. המגזין שם לו למטרה לנתח תהליכים חברתיים, תרבותיים ורוחניים בחברה הישראלית ובעם היהודי. ההחלטה להקים את המגזין התקבלה בעקבות רצח יצחק רבין מתוך רצון לייסד במה עיתונאית מעמיקה החוצה עולמות רעיוניים ומגזריים.
שלג הרבתה להדגיש את הצורך לכונן שיח ישראלי ויהודי מעמיק וביקרה את שטחיות השיח בתקשורת הישראלית. בנושאי דת היא הביעה עמדות מורכבות, בהן שהחלוקה הקיימת בשנות האלפיים בין הזרמים השונים ביהדות היא עניין אנכרוניסטי, המבטא את הקבוצות האידאולוגיות בנושא כפי שהתקיימו לפני השואה. לאחר פינוי עמונה ביקרה את הברוטליות שנקטה המשטרה במהלך הפינוי, אך גם את מגמת ההתבדלות המיסטית של חלק מאנשי הציונות הדתית, בעיקר בזרם החרדים הלאומיים, וטענה שהיא מובילה את בוגרי מערכת החינוך של ציבור זה לייאוש ולדרך ללא מוצא.
שלג השתתפה באירועי מחאת "יוקר המחיה", וכתבה על התעלמות הציבור הדתי-ציוני מהמחאה, שביטאה בעיניה את "מותה של רוח תורה ועבודה".
שלג הייתה חברה במועצת הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו ובמועצת "יד ושם".
שלג הופיעה לעיתים קרובות כפרשנית אורחת בתוכניות טלוויזיה ורדיו וכן בהרצאות ורבי-שיח ברחבי הארץ.
נפטרה בי"א באב ה'תשע"ו, 15 באוגוסט 2016, בעקבות מחלה קשה.
עד לפטירתה הייתה נשואה ליאיר שלג, עמית מחקר ב"מכון הישראלי לדמוקרטיה" ועיתונאי ב"מקור ראשון". לזוג, שהתגורר בירושלים, שלושה ילדים.
יצחק וסרמן

הרב רפאל יצחק וסרמן (כסלו תרפ"ד, 1923 - כ"ז באלול התשס"ג, 24 בספטמבר 2003) היה ראש ישיבת אוהל יעקב בבני ברק, ראש ישיבה בצרפת ורב באנגליה.

תולדות חייו

נולד בעיר נובהרדוק, לרב נחמן שמואל וסרמן, רב העיר סטאוויסק שבפלך לומז'ה. בשנת 1939 עברה סטאוויסק לשליטת הרוסים. בהוראת אביו הבריח את הגבול לליטא ומשם עלה לבדו לארץ ישראל. הוריו ואחותו שנשארו בסטאוויסק נרצחו שנה לאחר מכן כשהאזור נכבש על ידי הגרמנים. עם הגיעו לארץ ישראל נכנס לישיבת לומז'ה בפתח תקווה, שם התגורר אחיו הגדול ישעיהו. 
נישא לאהובה, בת המוהל הרב ישראל יצחק שקול מפתח תקווה. החזון איש היה השדכן. לאחר נישואיו, בשנת 1947, העתיק מגוריו לבני-ברק והצטרף לכולל חזון איש. למד כמה שנים בחברותא עם הרב גדליה נדל. נהג לדבר מדי שבת עם החזון איש. 
בשנת 1957 היגר לצרפת, שם כיהן כר"מ בישיבת חכמי צרפת שבאקס לה בן. בשנת 1963 עבר ללונדון, שם היה רב במשך עשר שנים, וייסד את הכולל הראשון בלונדון, [שנקרא כולל 'רבינוב' - על שם רבה הקודם של הקהילה החרדית במקום], ]. בשנת 1973 שב לישראל והתמנה כראש ישיבת אוהל יעקב עד פטירתו. בשנת 1996 הוציא לאור ספר תורני בשם משנת יצחק. נקבר בבית העלמין שומרי שבת זיכרון מאיר בבני ברק, סמוך לציונו של  מורו ורבו החזון איש.

משפחתו

בניו: הרב ברוך הוא משגיח בישיבת שערי תורה בבני ברק. בן נוסף הרב פינחס הוא ראש כולל במונסי. בן נוסף הרב נחמן שמואל מחשובי חסידי גור.
חתניו: הרב שמואל נדל - ראש כולל אוהל יעקב, דיין בבית דינו של הרב מרמרוש ובנו של הרב גדליה נדל; הרב חיים ישראל שפירא - ראש ישיבת שערי תורה ובנו של הרב יהודה שפירא; הרב מרדכי אדלשטיין - רבה של שכונת נאות יוסף בבני ברק, ר"מ בישיבת חמד ובנו של הרב יעקב אדלשטיין; הרב אברהם ישעיהו פלס - ראש ישיבת עטרת שלמה לצעירים בבית שמש; הרב מיכאל בן שלמה - ר"מ בישיבת כנסת יחזקאל באלעד; הרב יעקב שכטר - ר"מ בישיבת שערי תורה; הרב ברוך דונט - ראש כולל סלבודקא באלעד, .
גיסיו היו הרב דב צבי רוטשטיין, והרב שמריהו גריינימן, בן אחות הרב אברהם ישעיהו קרליץ [בעל החזון איש].
פארק ירושלים

פעילויות בפארק

פרק זה דורש שכתוב. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולשכתב אותו. הסיבה לכך: ניסוח ותוכן לא אנציקלופדי, מידע חלקי ולא מעודכן.
הפארק מתוכנן בתאוריה להיות פארק טבע עם פעילות אקולוגית. באזור ישנם בעלי חיים רבים, כולל צבאים החיים בשטח וחשוב לודא שלא יותרו בפארק פעילויות עם תאורת לילה, אירועים ופעילויות ספורט רועשות שירחיקו את הצבאים וחיות בר אחרות מן המקום. לכן פעילויות שכאלה הוגדרו בשולי הפארק סמוך לשכונות מגורים כמו רמות (הקמת ספורטק עמק הארזים) וגילה (הקמת הפארק האתגרי).
בפארק מתוכננות גם פעילויות נופש וספורט כגון: מגרשי ספורט (בספורטק שפארק עמק הארזים הצפוני), פארק נופש אתגרי ואף אתר להופעות ואירועים (בנחל רפאים הדרומי), חוות רכיבה על סוסים (בפארק עמק מוצא המערבי), מאגר המים של בית זית שכעת נוטה להתייבש בעונות הקיץ יכלול הזרמת מים קבועה מפלגי נחלים ומפלים כך שתתקיים בו פעילות שיט בקיץ. מימי האגם יהיו תערובת של מי מעיינות באזור, מי גשמים ומים שיוזרמו על ידי עיריית ירושלים. המים של הסכר משמשים גם את מגוון חיות הבר ובהם עדרי הצבאים באזור לכן חשוב יהיה לשלבם בתוכניות ולהשאיר להם מקום פעילות. כל שרשרת הפארקים תחובר באמצעות שבילי אופניים והולכי רגל. זאת בהינתן שאחת משתי מטרות תוכנית הפארקים הי: "שימור מרחבים פתוחים המקיימים מערכות טבעיות וכאלה המייצגים את רוח המקום" וכן "שימור ושיקום בתי גידול של בעלי חיים". כיום חלקים גדולים משטחים אלו הם שטחים טבעיים או חקלאיים ויש לוודא שלא יהרסו עם הקמת אזורי הנופש.
כיום (2013) כבר קיים בפארק שביל אופניים בשם "שביל ירושלים", כמה מסלולים קצרים, ואנדרטה לזכר אסון התאומים.
שוג'י נישימורה

שוג'י נישימורה (ביפנית: 西村祥治;‏ תעתיק לטיני: ;Nishimura Shōji‏; 30 בנובמבר 1889 – 25 באוקטובר 1944) היה תת-אדמירל בצי הקיסרי היפני במהלך מלחמת העולם השנייה.

ביוגרפיה

נישימורה נולד במחוז אקיטה שבאזור טוהוקו בצפון יפן. הוא סיים את הכשרתו באקדמיה הימית הקיסרית בשנת 1911, במקום ה-21 מבין 148 צוערים. כפרח קצונה, שירת נישימורה על הסיירת "אסו" ועל אוניית המערכה מיקאסה. עם סיום האקדמיה הימית, הוא הוצב מחדש על אסו, ולאחר מכן על אוניית המערכה היאיי.
בין השנים 1915-1914, למד נישימורה בבית-הספר לארטילריה ימית וטורפדו, ועם סיום לימודיו שם, הוצב על המשחתת "יוגירי," על הסיירת "יאקומו" ולאחר מכן על אוניית המערכה הארונה.
בשנת 1917, קיבל נישימורה את דרגת הלוטננט. בשל היותו מומחה לניווט, הוא שימש כקצין ניווט ראשי במספר כלי שיט.  בשנת 1924, קודם נישימורה לדרגת לוטננט קומנדר (מקביל לרב-סרן), והוצב כקצין ניווט ראשי על הסיירת "נישין," ובשנת 1926, קיבל את התפקיד הפיקודי הראשון שלו. הוא פיקד על המשחתת "קיקו," "ואקטאקה," "אוראקאזה" ולבסוף על "מיקזוקי." בשנת 1929, קודם נישימורה לדרגת קומנדר, ושנה לאחר מכן, מונה למפקד "פלגת המשחתות ה-26."
לאחר קידומו לדרגת קפטן בשנת 1934, פיקד למשך תקופה קצרה על "פלגת המשחתות ה-19," ואחר כך מונה למפקד הסיירת "קומאנו" (1938-1937) ואוניית המערכה "הארונה" (1940-1939). ב-15 בנובמבר 1940, קודם נישימורה לדרגת אדמירל משנה, וב-1 בנובמבר 1943, לדרגת תת-אדמירל.
נישימורה זכה לתהילה בעקבות פיקודו על שייטת המשחתות הרביעית, במהלך קרב ים ג'אווה, שהתרחש ב-27 בפברואר 1942. הוא מונה למפקד "שייטת הסיירות השביעית" ביוני, והשתתף בקרב גוודלקנל.
לקראת סוף המלחמה, פיקד נישימורה על "הכוח הדרומי" במהלך ביצוע תוכנית "שו 1." מטרת התוכנית, הייתה השמדת הכוחות האמריקאים שנחתו על האי לייטה שבפיליפינים. הכוח הדרומי לקח חלק בקרב מצר סוריגאו (חלק מקרב מפרץ לייטה), ב-25-24 באוקטובר, במהלכו התעמת עם כוחות "הצי השביעי" האמריקאי. הכוח הדרומי של נישימורה, שהיה בנחיתות מספרית, הוכה קשות, ואוניית הדגל של נישימורה, אוניית המערכה "ימשירו," טובעה, ועימה טבע נישימורה.
ריצ'רד קליידרמן

ראשית חייו

קליידרמן התחיל למוד פסנתר אצל אביו שהיה מורה לאקורדיון ולפסנתר. בגיל 12 התקבל לקונסרבטואר של פריז שם זכה להכרה ולהערכה כנער. בריאותו הרופפת של אביו וקשיים כלכליים שחוותה משפחתו, לא איפשרו לו פיתוח קריירה כפסנתרן קלאסי. כדי להרוויח למחייתו הוא החל לעבוד כפקיד בנק וכנגן מלווה בהרכבים שונים. בין השאר ליווה זמרים שונים, בהם ג'וני האלידיי.

בלדה לאדלין

בשנת 1976 הוזמן קליידרמן על ידי אוליבייה טוסן ופאול דה סנביל, מפיקי תקליטים צרפתים, להקליט בלדה עדינה לפסנתר. פאול דה סנביל הוא שהלחין את הבלדה לרגל הולדת בתו אדלין. למבחני ההקלטה התייצבו כ-20 פסנתרנים וקליידרמן זכה בתפקיד. מאוחר יותר אמר עליו טוסן: "הוא היה מוזיקאי מעניין עם מגע עדין בקלידים וטכניקה טובה, והוא גם נראה טוב.". לרגל צאת הסינגל שינה פיליפ פאז'ה את שמו לריצ'רד קליידרמן, תוך שהוא מאמץ את שם משפחתה של סבתא רבתא שלו.

קריירה

קליידרמן הקליט במהלך הקריירה שלו למעלה מ-1,300 מנגינות ויצר סגנון רומנטי חדש המשלב מנגינות מקוריות עם יצירות קלאסיות ולחנים מוכרים מתחום מוזיקת פופ. במהלך הקריירה הוא הקדיש את רוב זמנו להופעות והופיע בלמעלה מ-1,200 הופעות, בחלק מן השנים הופיע במאות הופעות בשנה. נכון לשנת 2006 הוא מכר כ-150 מיליון תקליטים בעולם, זכה ל-267 אלבומי זהב ו-70 אלבומי פלטינה. הוא נזכר בספר השיאים של גינס כפסנתרן המצליח ביותר בעולם.
מבארכ בוסופא

קריירת מועדונים

בוסופא התחיל את הקריירה שלו בקבוצות נוער מקומיות ובגיל 8 הצטרף לאקדמיה של אייאקס אמסטרדם. בעונת 2004/2005 חתם בגנט מליגת העל הבלגית. בשנת 2006 זכה בוסופא במספר תארים ביניהם: נעל הזהב הבלגית, כדורגלן העונה בבלגיה והכדורגלן הצעיר של העונה בבלגיה.
ביוני 2006 חתם ל-4 שנים באנדרלכט תמורת 3.5 מיליון אירו. בעונת 2008/2009 נבחר בפעם השנייה לכדורגלן העונה בליגה הבלגית. בעונת 2009/2010 הבקיע 14 שערים ו-24 אסיסטים ובאותה עונה זכה באליפות עם אנדרלכט וזכה בתואר כדורגלן העונה פעם שנייה ברציפות. בסיום העונה חידש את חוזהו והפך לכדורגלן עם המשכורת הגבוהה בבלגיה.
ב-7 במרץ 2011 הודיע המועדון הרוסי טרק גרוזני כי בוסופא חתם בשורותיו, אך כעבור שלושה ימים הודיע המועדון כי העסקה נפלה עקב הערמת קשיים מצידו של בוסופא. לאחר כמה שעות פורסם כי בוסופה חתם באנז'י מחצ'קלה.
ב-16 באוגוסט 2013 חתם ל-3 שנים בלוקומוטיב מוסקבה תמורת 15 מיליון אירו.
ב-1 בפברואר 2016 חזר לקדנציה שנייה בגנט כאשר הושאל עד לסיום העונה.
ב-28 ביולי 2016 עזב לראשונה את אירופה וחתם לשנתיים באל ג'זירה מליגת העל של איחוד האמירויות הערביות.
ב-3 בינואר 2019 בוסופא חתם בא-שבאב מליגת העל הסעודית עד לסיום העונה.

קריירה בינלאומית

בוסופא אמנם נולד בהולנד אך הוא החליט לייצג את נבחרת מרוקו. ב-23 במאי 2006 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת מרוקו במשחק ידידות נגד ארצות הברית. ב-9 בפברואר 2011 הבקיע את שני שערי הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 0-3 נגד ניז'ר. בוסופא שיחק עם נבחרת מרוקו בגביע אפריקה לאומות 2012 וגביע אפריקה לאומות 2017.
Armikrog

עלילה

Armikrog מספר את סיפור הרפתקאותיו של חוקר חלל בשם טומינאוט (Tommynaut) והכלב העיוור שלו בשם ביק-ביק (Beak-Beak) שיצאו למשימת הצלת כוכב אייקסן (Ixen) בעזרת גבישי P-tonioum שנמצאים בכוכב Spiro 5, לאחר ששני חוקרי חלל בשם ווגנאוט (Vognaut) ונמנאוט (Numnaut) נעלמו כשניסו לבצע את משימתם לפני כן.
החללית מתנגשת באסטרואיד והם מתרסקים בכוכב המסתורי Spiro 5 ונתקעים במבצר Armikrog. שם הם מגלים כי תושבי המקום אינם, ושמלך ומלכת הכוכב השאירו רמזים לפתרון התעלומה.