ביתא ישראל (מינוח)

החוקר הסקוטי ג'יימס ברוס סייר ביישובי ביתא ישראל לאורך שנת 1770, במסגרת מסעו לגילוי מקור נהר הנילוס. הוא ציין כי הכינוי "ביתא ישראל" הוצמד ליהודים שסירבו להתנצר מהמאה הרביעית ואילך, כאשר אזנה, מלך אקסום הפך את ממלכת אקסום לממלכה נוצרית. כינוי הגנאי פלאשה, שמשמעו באמהרית "חסרי קרקע", הוצמד ליהודים בפי שכניהם האתיופים לזכר גזירה מן המאה ה-15 המתירה למוטבלים לנצרות בלבד להוריש קרקעות לצאצאיהם. מקורו של כינוי נוסף, כּאילא או קאיילה, אינו ברור. יש הטוענים כי מקורו בשפה הפלאשית, ניב של שפת האגאו בו השתמשו יהודי אזור קווארה עד המאה ה-19. הכינוי אטאנקון (attenkuñ), שפירושו "אל תיגע בי", נגזר מחומרה הלכתית שנהגו חכמי הקהילה בדיני טהרה – חבר קהילת ביתא ישראל שבא במגע עם נוכרים חייב להיטהר בטבילה בנהר לפני שובו אל הקהילה. במדינת ישראל

סוברידה וסמנוי

הגאוגרף תלמי מהמאה ה-1 מזכיר עם בשם "סוברידה" שחי מדרום לאקסומים באזור שבו חיו ביתא ישראל.  בתבליט מונומנטום אדוליטנום מוזכר עם בשם "סמנוי" שחי באזור הררי ומושלג שמדרום לאקסום ולתכזה. ההרים הללו שנקראים כיום "סימן" נקראו בכתבי הגאוגרפיים מהתקופה הרומית בשם היווני "פיילה"/"פיילאי" ולפיהם השם המקומי היה "פסאבו".

אַיהוד (יְהוּדִים)

המשורר הרומאי קלאודיאנוס בן המאה ה-4 כותב על יהודי חבש ומכנה אותם "ג'ודסי", אלדד הדני מזכיר אותם בשלהי המאה ה-9 ובמאה ה-10 נזכרת יהודית המלכה כ"דין אל-יהודייה", במאה ה-12 מופיעים מכתבי הכומר יוחנן המזכרים יהודים, באותה המאה בנימין מטודלה כותב עליהם ובמאה-13 מרקו פולו מזכיר אותם. במאה ה-14 הצבא האתיופי לוחם כנגד ה'איהוד'.

בֵּיתֶא יִשְׂרָאֵל

השם הרשמי של הקהילה ופירושו בית ישראל. המסורת החבשית מספרת שלפני הגעת הנצרות "חלק מעם חבש היה חי בימים ההם באמונה היהודית, ואחרים היו מקדשים את הנחש". הקיסר האקסומי אזנה הוא זה שהכריז על הנצרות כדת האימפריה, היהודים סירבו לעזוב את דתם ומרדו בקיסר: 
החבשים, מכנים אותם בשם בית ישראל, שהרי אלו מורדים, והם מרדו בשלמה ובבית יהודה
— James Bruce, Travels to Discover the Source of the Nile, Vol. I, p. 485
בצורה מטפורית הקיסר האקסומי ראה את מדינתו כממלכת ישראל המאוחדת ואת הפילוג בעם כפילוג ממלכת ישראל המאוחדת, הוא השווה את עצמו רחבעם ואת מדינתו כממלכת יהודה בעוד שאת המורדים היהודים הוא ראה כממלכת ישראל שפרשו ולכן כינה אותן בית ישראל. למרות שהכוונה בשם הוא לחבורת מורדים שראתה עצמה כ"בית יהודה" לכינוי לא יוחסה משמעות שלילית והעדה השתמשה בו כשם רשמי שלאחר מכאן היווה מונח מנוגד ל"ביתא קריסטיאן" היא הכנסייה האתיופית, זהו גם השם המקובל בספרות המדעית, החל משנות השמונים של המאה העשרים.

אַגַאוּ

אַגַאוּ (געז: አገው) שמו של העם שיישב בחבש לפני הכיבוש האקסומי-אתיופי דרומית לתכזה, עד לתקופה מאוחרת היו האגאו בעיקר פגנים אך עם הזמן שטחיהם נכבשו על ידי האימפריה האתיופית ורבים מהם נטמעו בתוך החבשים הנוצרים. כיום קיימים מספר כיסים של אוכלוסיות אגאו שעדיין משמרות את דתם הפגנית, היהודים ראו בהם עובדי אללים, אך למרות זאת היו שיתופי פעולה רבים בין היהודים לאגאו ובייחוד זכורה הברית הצבאית בסוף המאה ה-10 שגרמה לירידתה של אקסום ולשליטתה של יהודית המלכה ולאחר מכאן עליתה של שושלת קיסרי האגאו - בית משה. הכינוי אגאו הוא ההפך הגמור מביתא ישראל, שם זה סימל פגניות ושלל מהיהודים את ההגדרה העצמית שלהם וכן להזכיר ליהודים שהם אלו שגרמו לירידתה של אקסום ולתקופת החושך בה ידם הייתה על העליונה:  
בשם אגאו יש אפאו, מסר של עוינות ותחושת סכנה מפני מיעוט בעל עבר חתרני שיש להשאירו שולי ומדוכא ככל שניתן
— סלומון, אתיופיה: יהדות, עמ' 320
סיבה טעונה פחות לשימוש בכינוי "אגאו" נובע מהניבים השגורים בפי חלק מבני ביתא ישראל שחיו באזורי האגאו - כיילה וקווארית , שפות יהודיות מקבוצת השפות הכושיות המרכזיות.

פֶלַאשַה

כינוי הגנאי הנפוץ ביותר באתיופיה כלפי העדה. הכינוי נגזר כפי הנראה מן השורש פ-ל-ס, בשפת געז, שאחד מפירושיו הוא "מהגר" או "גולה בארץ לא לו", עמדה בה מחזיק גם אשכולי. יוסף הלוי שיער שמקור הכינוי בתרגום השם "אהל אל-גולה", ששימש בהתייחסות ליהודי חצי האי ערב. השערה נפוצה נוספת היא שמשמעותו "אלה שבאו מפלשתינה". השערה אחרת, בה מחזיק הבלשן וולף לסלאו, היא משמעותו "מאבד שורשים" "נודד" ו"מהגר". 
אזכור כתוב ראשון לכינוי מצוי בצו מן המאה ה-15, שהוציא הקיסר יסחק. צוו זה יצא אחר דיכוי מרד הנציב היהודי שמונה על ידי החבשים באזור וגרה, דמביה ובית אגור, על ידי צבא הקיסר וסיפוח האזור לשליטה ישירה של האימפריה האתיופית. בצו, שהתגלה במאה ה-20, פונה הקיסר לתושבים שנכבשו בלשון זו:
הנטבל לדת הנוצרית, יירש את אדמת אביו, ולא, פאלאסי יהיה
— Steven Kaplan, The Beta Israel (Falasha) in Ethiopia, p. 58
 

למן הסיפוח "ביתא ישראל קרואים פאלשים". סיפוח האזור לשליטת האימפריה האתיופית הרע מאד את מצב הקהילה היהודית. חלק ניכר מאזור ההתיישבות היהודי נכבש והותיר יהודים רבים ללא אדמותיהם. כמו כן, אחר הסיפוח הקיסר יסחק "בנה כנסיות רבות בווגרה ודמביה". בהיעדר אדמות הפכו חלק מיהודי האזור לצמיתים, מצב שאינו רחוק מזה של עבד. אחרים פנו לעסוק במקצעות האומנות והייצור, שנחשבו אף הם לבזויים בקרב החבשים, ולכן הורידו את מעמד היהודים לתחתית הסולם החברתי. מקצועות אלו תרמו מאוחר יותר, בתקופת התחייה האתיופית, לעליית מעמדם לראש הסולם.

צולבי ישו

היהודים נתפסו בתור מזיקים, ובמיוחד הואשמו על ידי הנוצרים כצולבי ישו הרוצים לפגוע במאמינים הנוצריים. ביתא ישראל היו מקריבים קורבנות באופן תמידי ובייחוד כבש. הנוצרים ראו את הכבש כישו הנידון לצליבה, את הכהנים כצולביו, ואת הנפחים היהודים כמכיני המסמרים שאיתם צלבו את ישו. הייתה גם נפוצה האמונה כי היהודים היו מוציאים גופות מקברי הנוצרים וכן הורגים ילדים על מנת להשתמש בדמם. לא פעם קרה כי הנוצרים שלחו קלגסים לכפרים היהודים וטבחו בהם כמשתקף מהכרוניקה של הקיסר באדה מריאם במלחמת שבע השנים באמצע המאה ה-15:
וילחם מרקוס בהם ויחן שבע שנים ברגל גבעתם, ואחר ניצח אותם ברוב עמל ועורמה, ויסגירם בידו, ויכבוש את כל עריהם. ואחרי כן באה עצה בלבו לאמור: כיצד אסלח לארורים האלה... טוב להשמידם, מלהניחם בחיים... ציווה את הכרוז להכריז: כל פלשי יבוא אל אשר ציוויתיו, ואשר לא יבוא, ייהרס ביתו ואשלל רכושו. ואחר נאספו כל הפלשים מסביב לשופט מרקוס... ואז ציווה את אנשיו לכרות את צוואריהם בחרב, ויכלו בהם, עד אשר נשפך דמם, וימלאו פגריהם את השדה. ונתקיים בהם דבר הלעג אשר דיברו אבותיהם ביום צליבת אדוננו לאמור: יהי דמו עלינו ועל בנינו.
— אהרון זאב אשכולי, ספר הפלשים, עמ' 154
יחס דומה ניתן לראות בכרוניקה של הקיסר סרצה דנגל מהמאה ה-16 שהעדיף להילחם כנגד היהודים מאשר באורומו הפגנים בגלל שהללו רצחו את ישו: "בשמוע המלך את זאת, בער לבו כאש, וימלך בלבו לצאת למלחמה על הפלשים. וישעה מהלחם בבני גאלא... ויאמר: טוב אתגרה באנשים האשמים בדם אדוננו ישוע המשיח, מלכתי להלחם בבני-גאלא..."

אוריתאווי

אוריתאווי (ኦሪታዊ) מונח שמשמעותו "שומרי מצוות התורה" ואשר מקביל למונח ביתא ישראל. בעת האחרונה הפך להיות מונח קוטבי למונח פלאשמורה.

עברווי

עברווי (ዕብራዊ, עברי) מונח המתייחס לצ'ווה (בן חורין) שהוא מביתא ישראל בניגוד לברייה (עבד).

אתיופים

הכינוי "אתיופים", להבדיל מ"יוצאי אתיופיה" או "יהודים ממוצא אתיופי", אינו מדויק מאחר שכשליש מבני קהילת ביתא ישראל הם ילידי ישראל.

חבשים

חבשים (געז: ሐበሻ; געז ותגרית: חבשה; אמהרית: אבשה) מונח המכוון לעמים דוברי השפות האתיו-שמיות ולקבוצות הקשורות אליהם אתנית ותרבותית. ביתא ישראל עצמם נמנים עם הקבוצות הללו.

שחורים

בחברה החבשית ישנה טרמינולוגיה אחרת המשמשת לסיווג צבע העור. ביתא ישראל כיתר עמי צפון אתיופיה, לרבות החבשים, מחשבים עצמם כבעלי צבע עור "קיי" (ቀይ - אדום) אשר נחשב כצבע הרצוי. כדי לתאר אדם כהה יותר משתמשים במונח "קיי דאמה" שאותו ניתן לפרש כחום-אדמדם, הצבע הכהה יותר הוא "טעים" שמשמעו שחום. בחברה החבשית כמעט ולא יעשה שימוש במילה "טקור" (ጥቑር - שחור) כדי לתאר צבע עור מכיוון שהוא מזוהה עם עבדות ועם קבוצות המכונות ברייה ושנקלה.
באתיופיה היו קיימות אבחנות ברורות בין הסוגים השונים של צבע העור ומרביתם המכריע של האתיופים (ובם גם היהודים) לא הגדירו עצמם כשחורים ("טוקור" באמהרית) אלא כחומים ("טעים" באמהרית), או כאדומים ("קאי", "קאי דמה") - אם היה להם גוון עור בהיר יותר. מבחינת עולם התוכן השתייכו ה"שחורים" לעולם התוכן של העבדים, דבר שיש בו להסביר את התגובות הקשות כל כך והעלבון לכך שבארץ הם נתקלים במקרים בהם קוראים להם כושי, מילה הנתפסת כקללה ופגיעתה של זו קשה אף ממכה וכדברי פתגם אתיופי ידוע - "נקע של הפה - אי אפשר לרפא אפילו במסאג' של חמאה".
— דני בודובסקי, מאוצר הפתגמים של יהודי אתיופיה
במקרים רבים באתיופיה שבהם אדם היה מכנה אדם אחר בכינוי שחור ובמונחים הנלווים לו היה מסתכן בתקיפה ואף בהרג.