google/wiki40b huggingface dataset:
יסכה הרני

ביוגרפיה

הרני נולדה בירושלים לפרופסור רפאל יהודה צבי ורבלובסקי, מרצה וחוקר מהאוניברסיטה העברית, מחלוצי חקר מדעי הדתות בישראל, ולעליזה וירץ, מחלוצות הוראת החינוך הגופני בישראל.
הרני עשתה תעודת הוראה במכללת סמינר הקיבוצים, ולאחר מכן המשיכה ללימודי תואר ראשון וסיימה את לימודיה בהצטיינות, במסגרת החוג להיסטוריה כללית ובתוכנית למדעי הדתות באוניברסיטת תל אביב. במקביל ללימודי התואר הראשון עשתה קורס מורי דרך בבית הספר המרכזי לתיירות, בתל אביב. במהלך לימודים למסלול ישיר לדוקטורט חקרה את נושא הליטורגיה האורתודוקסית בחגי הפסחא בהנחייתו של פרופ' זאב רובין, עימו כתבה את חוות הדעת לכנסייה האורתודוקסית, המקובלת עד ימינו, בנושא "שבת האור בכנסיית הקבר בירושלים".
הרני היא מרצה בכירה במוסדות אקדמיים ופארא-אקדמיים רבים ופעילה ותיקה בתחום יחסים בין-דתיים. היא מכשירה ומרצה סטודנטים, מורים, מדריכים, מורי דרך, דיפלומטים ופקידי ממשלה בתחום הנצרות. הרני החלה להדריך בשנת 1989, בסמינר הנצרות הראשון מסוגו בארץ, מטעם החברה להגנת הטבע. בין המוסדות שבהם לימדה במשך השנים: משרד התיירות, במסגרת בתי הספר להכשרת מורי דרך; עמדה בראש תוכנית למורי דרך לקבלת תעודת התמחות בנצרות מטעם משרד התיירות, ביד בן צבי; לימדה במכון אבשלום, קתדרה, אסכולות, השחר; בחוג ללימודי דתות באוניברסיטת ווסליאן ; בחוג ללימודי דתות באוניברסיטת לונג איילנד ; בחוג ללימודי ארץ ישראל במכללת בית ברל, ובתוכנית למדעי הדתות באוניברסיטת תל אביב.
נוסף להיותה מרצה בכירה מרבה הרני להתראיין בכלי תקשורת בנושאי נצרות וצליינות. הרני הופיעה בסדרת הטלוויזיה על תולדות ארץ ישראל - "והארץ הייתה תוהו ובוהו" בפרקים 9–12 והגישה את הפרק ה-13 העוסק בקדושת ארץ הקודש. כן השתתפה בסדרה "The Naked Archaeologist". בדצמבר 2017 ארגנה כנס העוסק במהפכה הפרוטסטנטית לציון 500 שנה לאירוע.
כיום הרני מרכזת ומלמדת בתחום הנצרות בקורס הכשרה של מורי דרך ביד בן צבי ובגופים נוספים ויועצת בענייני נצרות עבור המגזר הפרטי ועבור משרדי ממשלה: משרד החוץ, משרד הפנים, המשרד לביטחון הפנים ומשרד התיירות.

פעילות חברתית ובין-דתית

יסכה הרני פעילה שנים רבות בתחום החינוך הבין דתי ומפגשים בין דתיים. היא יזמה פרויקט התנדבות שיקום בית הקברות הפרוטסטנטי בהר ציון. בשנת 1999 יזמה את תוכנית גשר לקשר - תוכנית ייחודית לקידום חילופי מפגשים בין ילדים ערבים בעיר העתיקה לבין ילדים יהודים מתל אביב, שמטרתה לקבץ מוסלמים, נוצרים ויהודים.
בשנת 2013 יזמה פרויקט "אור לכולם" - שנועד להפגיש בין סטודנטים ומתנדבים לא יהודים להדלקת נרות חנוכה, כ"הזדמנות להיכרות בלתי אמצעית, של התרבות, המנהגים והמורשת..." ומתוך מגמה "לברר איך אנחנו מצליחים לחלוק את האור הפנימי והביתי שלנו עם העולם החיצוני ולא משאירים אותו רק לעצמנו". במסגרת הפרויקט ביקשה ליצור שיח בין דתי ובין תרבותי באמצעות מפגש בין אנשים בני דתות שונות הנמצאים בארץ ומבקשים לחוות את אווירת החג הישראלית.
על פעילותה הבין דתית זכתה בפרס הר ציון מטעם אוניברסיטת לוצרן בשנת 2013.
מאיה אברהם

ביוגרפיה

אברהם גדלה והתחנכה בראשון לציון. את שירותה הצבאי בצה"ל עשתה אברהם בלהקת חיל הקשר והשתתפה במהלכו כזמרת ליווי באלבומים של אמנים רבים, ביניהם שרית חדד, עמיר בניון, אייל גולן, עופר לוי ופבלו רוזנברג.
לאחר שחרורה מהצבא, הצטרפה ללהקת סהרה שם הכירה את המפיק נדב ביטון. באותה תקופה הכירה גם את המוזיקאי עידן רייכל והשתתפה באלבומו "ממעמקים", בו ביצעה את השיר "מכל האהבות". השיר יצא כסינגל לתחנות הרדיו וזכה להצלחה גדולה. מאוחר יותר הצטרפה אברהם לסיבוב הופעות של הפרויקט של עידן רייכל בישראל ובחו"ל בו משתתפת באופן קבוע עד היום.
בשנת 2005 פצחה אברהם בקריירת סולו, עם הוצאת הסינגל "לפני שנשתגע" שכתב והלחין המוזיקאי הנרי. בינואר 2006 יצא הסינגל השני, "אין לי עוד מקום", שכתבה אברהם יחד עם דנית צור אלמוג ויהודה מסס ללחן של רן אביב. באוגוסט 2006 יצא הסינגל "חכי לי אהובה" בדואט עם יהודה מסס, שכתב והלחין ארקדי דוכין. בשל תגובות מתונות של עורכי המוזיקה ברדיו, ובשל חופשת הלידה של אברהם, נדחתה הוצאת האלבום. ביוני 2007 הוציאה אברהם את הסינגל "למה", שנכתב עבורה על ידי מורן גמליאל ואדם פרי, אותם הכירה בשירותה הצבאי. השיר זכה להצלחה רבה ולהשמעות רבות ברדיו ולווה בקליפ אנימציה. באוגוסט 2007 יצא אלבום הבכורה שלה, "רק רצית אהבה". האלבום כלל גם גרסת עיבוד מחודש לשיר "למה", וכן את השיר "מכל האהבות". אחרי צאת האלבום יצאו כסינגלים גם השירים "איך נתחיל את היום" ו"רק רצית אהבה".
בנובמבר 2008 יצא האלבום השלישי של הפרויקט של עידן רייכל, "בין קירות ביתי", שבו שרה אברהם את השיר "שב".
בינואר 2010 הוציאה סינגל בשם "תרקדי" שזכה להצלחה ולהשמעות רבות. את המילים כתבו רפי מכלוף ואושרת בן ארוש ללחן של רפי מכלוף, ועל ההפקה ניצח רפי קריספין. בהמשך אותה שנה הוציאה שני סינגלים נוספים, שגם הם זכו להצלחה: "כל בוקר" ו"משהו אחר".
בדצמבר 2010 הופיעה אברהם לראשונה עם שיריה ולהקתה במועדון זאפה תל אביב וזכתה לביקורות מעולות.
במקביל המשיכה להשתתף בהופעות הפרויקט של עידן רייכל, שתועדו בשנת 2011 על גבי האלבום "הביתה, הלוך חזור".
בתחילת שנת 2012 עזבה אברהם את חברת התקליטים הליקון לאחר 8 שנים. במרץ 2012 הוציאה את הסינגל "אמת אחת", שכתב והלחין רפי קריספין. ביוני של אותה השנה הוציאה את הסינגל "עד שיבוא אוקטובר", שכתב והלחין בן ארצי.
בינואר 2013 הוציאה מאיה את "תדע" - הסינגל השלישי (מילים: רפי קריספין, לחן: בן ארצי).
ביולי 2013 הוציאה מאיה את "עברתי את הדרך" - הסינגל הרביעי שנכתב על ידי רפי קריספין והולחן על ידי עינן פרל.

חיים אישיים

אברהם נשואה ואם לארבעה ילדים. מתגוררת בראשון לציון.
מאיר נוי

מאיר נוי (נוימן) (30 ביולי 1922 – 17 בנובמבר 1998) היה מוזיקאי ישראלי, מלחין, חוקר הזמר העברי ומורה למוזיקה.

ביוגרפיה

מאיר נוימן נולד ב-1922 בקולומיאה שבפולין (בעבר גליציה המזרחית, כיום באוקראינה). ב-1948 העפיל לארץ ישראל דרך מחנה מעצר בקפריסין, וגויס על ידי חיים חפר כאקורדיוניסט של להקת הצ'יזבטרון. בסוף שנות הארבעים ובשנות החמישים חיבר והלחין כמה להיטים ישראליים למילים של טובי הפזמונאים, כמו "הי דרומה" ו"הפגישה" ("אח, פגישה שכזאת") למילים של חיים חפר, "טיול לילי" (עמוס אטינגר), "הדלת" (דן אלמגור), "זמר המלח האיטלקי" (אוריאל אופק) ועוד. בין מבצעי שיריו היו הצ'יזבטרון, הדודאים, העופרים, רן ונמה, להקת "בצל ירוק", מקהלת ילדי צדיקוב והסולנית שלה נעמי לוי ואחרים. בראשית שנות החמישים היה ממקימי להקת פיקוד דרום, שימש כמנהלה המוזיקלי והלחין חלק ניכר של שיריה, המפורסם שבהם "חיל רגלים". כן הלחין שירים ללהקות צבאיות אחרות.
בשנים 1949–1979 היה מורה ומחנך בבית החינוך ע"ש א"ד גורדון בתל אביב ועיצב שם את מסורת השירה בציבור, הנשמרת עד היום.
במשך שנים רבות עסק באיסוף חומר ומידע על אודות הזמר העברי והיידי. האוסף הפך לארכיון חשוב ורב ממדים בנושא תולדות הזמר העברי והיידי, והוא נמצא היום במחלקת המוזיקה בספרייה הלאומית. שותף למקצת מפעליו היה אחיו, חתן פרס ישראל, הפרופסור לספרות ופולקלור דב נוי (1920–2013).
מאיר נוי נפטר בשנת 1998 בתל אביב.
בנו הבכור, אורי נוי (1952–2007), היה דיפלומט שכיהן כשגריר במיאנמר, צ'ילה, אתיופיה ופרו, והקים את מערך "לוחמת האינטרנט" במשרד החוץ, שהיה מערך ראשון מסוגו בעולם.
בנו הצעיר, אילן נוי (נולד ב-1956), הוא מורה למתמטיקה בתיכון.
דמוגרפיה של אוסטריה

קבוצות אתניות וותיקות

באוסטריה קיימות רק שלוש קבוצות מיעוטים אתניות וותיקות במדינה: 14,000 סלובנים לפי מפקד האוכלוסין של שנת 2001 (ארגונים סלובנים מעריכים את המספר ב-50,000) בקרינתיה, 25,000 קרואטים ו-20,000 הונגרים בבורגנלנד.

קבוצות אתניות חדשות

לפי הלשכה האוסטרית לססטיסטיקה בשנת 2006 היו באוסטריה כ-814,800 תושבים אשר נולדו מחוץ לאוסטריה, הם היוו כ-9.8 אחוז מכלל האוכלוסייה. מתוכם כ-305,100 נולדו ביוגוסלביה ו-110,800 נולדו בטורקיה.

הגירה

בשנת 2011 הודיעה הלשכה האוסטרית לססטיסטיקה ש-81% מאזרחי אוסטריה (6.75 מיליון) אינם בעלי רקע הגירתי. 19% מתושבי אוסטריה (1.6 מיליון) היו בעלי לפחות הורי אחד בעל רקע הגירתי. לפי הלשכה האירופית לססטיסטיקה היו באוסטריה לפחות 1.27 מיליון (15.2% מתושבי אוסטריה) תושבים אשר נולדו מחוץ לגבולות אוסטריה כשמתוכם 764,000 (9.1%) נולדו בתוך מדינות המרכיבות את האיחוד האירופי ו-512,000 (6.1%) מחוצה לו.
350,000 טורקים אתניים מתגוררים באוסטריה הם מהווים כ-3% מהאוכלוסייה והם המיעוט הגדול ביותר באוסטריה.

שפות

גרמנית: 88.8%.
סרבו-קרואטית: 3.7%.
טורקית: 2.3%.
סלובנית: 0.2-0.5%.
הונגרית: 0.2%.
צ'כית: 0.2%.
סלובקית: 0.1%.
יעקב פרמן

יעקב פֶרֶמֶן (פארמאן) (ט' באב תרמ"א, 4 באוגוסט 1881 – כ"ו באלול תש"ך, 19 בספטמבר 1960) היה פעיל ציוני, משורר והוגה דעות, חוקר מקרא, ביבליוגרף ואספן ספרים ויצירות אמנות, מומחה וחלוץ בחקר אמנות יהודית והנחלתה לציבור הרחב בארץ ישראל.

חייו ומפעליו

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.  
יעקב פרמן נולד למשפחת רבנים בעיר הפלך ז'יטומיר שבווהלין, דרום-מערב רוסיה (אוקראינה). בילדותו עברה משפחתו לאודסה. הוא למד בישיבת ווהלין ובשנת 1897 הוסמך לרבנות. לאחר מכן רכש השכלה כללית והיה לפעיל ציוני ואיש ציבור. בין השאר, היה מראשוני מפלגת "פועלי ציון" ומזכיר אגודת "ציון לפינסקר". בראשית המאה ה-20 ארגן כרוז של אנשי רוח: ח"נ ביאליק, יעקב פיכמן, שלמה צמח, ונפתלי הרץ אימבר, למען הקמת "ליגה ארצישראלית להפרחת האמנות"; הליגה פעלה באודיסה בשנים 1907–1917.
בראשית תקופת העלייה השלישית היה ממארגני העלייה באונייה הידועה "רוסלאן" מנמל אודסה, והוא עצמו עלה על סיפונה והגיע לנמל יפו ב-19 בדצמבר 1919. לקראת עלייתו לארץ אסף פרמן כ-200 יצירות אמנות, רובן מרוסיה, וכן ספרים רבים; ולאחר בואו ארגן תערוכה גדולה של היצירות שהביא עמו בגימנסיה הרצליה בתל אביב. 
ביתו הפך למרכז תרבות בשל אוספיו המרהיבים. אוצר הספרים הגדול נתרם לאחר שנים ליסוד הספרייה באוניברסיטת תל אביב.
לאחר בואו לארץ, הוא יזם את הקמתו של סטודיו וקואופרטיב "התומר", שנוסד לשם החייאת האמנות העברית בארץ ישראל. בשנים 1921–1922 הקים וניהל את הגלריה הראשונה בתל אביב בשם: "התערוכה האמנותית התמידית בארץ-ישראל". בגלריה הוצגו והועמדו למכירה גם עבודות של אמנים מבית הספר בצלאל. פרמן עזר בין השאר לאמן הנודע אבל פן להציג את עבודותיו בנושא התנ"ך.
בשנות העשרים ייסד יחד עם יצחק חיותמן את שכונת נווה שאנן בתל אביב.
בשנת 1905 נישא לשרה שטרייכר, היה אב לארבעה: נחמן פרמן, מהנדס אזרחי ומודד; נתן פרמן, מהנדס אגרונום, מודד ושמאי מקרקעין; חוה צ'רנוב, מחנכת; ועתידה מכליס.
ב-1945 נפטרה אשתו, בגיל 65. נקברה בבית הקברות בהר הזיתים.
יעקב פרמן נפטר ב-1960, לאחר מחלה קשה, בשנת השמונים לחייו. נקבר בבית העלמין קריית שאול.
מאז שהלכת

פרסים

מקס שטיינר זכה בפרס אוסקר לפסקול המקורי הטוב ביותר, סרט דרמה או קומדיהקלודט קולברט הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר, ג'ניפר ג'ונס הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר, מונטי וולי היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר, כן היה הסרט מועמד לפרס אוסקר לסרט, הצילום, העריכה העיצוב האמנותי והאפקטים המיוחדים.

תקציר העלילה

אן הילטון (קלודט קולברט) חוזרת לביתה לאחר שנפרדה מבעלה טים שהתגייס לצבא ארצות הברית. היא עצובה וכן שתי בנותיה, ג'יין (ג'ניפר ג'ונס ובריגיטה "בריג" הצעירה יותר (שירלי טמפל). אן חוששת איך תוכל לכלכל את משק הבית לאור ירידה בתקציב. היא נאלצת לפטר את העוזרת המסורה פידליה (האטי מקדניאל) ולהשכיר חדר אחד לקולונל בדימוס ויליאם סמולט (מונטי וולי).
פידליה מוצאת עבודה בבית אחר אך מבקשת מאן להמשיך לגור בבית תמורת עזרה בעבודות הבית ובקשתה נענית.
הן גרות בעיירה קטנה במערב התיכון סמוך לביס צבאי גדול ומדי פעם יוצאים לנשפים עם החיילים. בעיירה קשה לשמור סודות בעיקר מפניה של הרכלנית המרושעת אמילי הוקינס (אגנס מורהד).
למשפחה מגיע ידיד ותיק, לוטננט טוני וילט (ג'וזף קוטן) המשרת בחיל הים האמריקאי. הוא רווק ומגיע מדי פעם למשפחה ומעלה את מצב רוחן של האם והבנות. ג'יין המתבגרת מתאהבת בו.
לבית המשפחה מגיע קורפורל ביל סמולט (רוברט ווקר), נכדו של הקולונל. הקולונל מתייחס אליו בקרירות מופגנת לאחר שנשר מאקדמיית וסט פוינט ובייש בכך את המשפחה שידועה בקציניה הבכירים.
בין ביל וג'יין מתפתח רומן אהבה לוהט והם מבטיחים זה לזה להינשא לאחר המלחמה ולהקים משפחה. הם נפרדים בכאב בתחנת הרכבת וכעבור זמן מתקבל מברק שהוא נהרג בקרב.
אן מקבלת מברק ובו מודיעים לה כי בעלה הוכרז כנעדר בקרב. כולן נעצבות אך מתעשתות מהר ונרתמות למאמץ המלחמה. אן עובדת כרתכת במספנה, ג'יין מתנדבת ככוח עזר לאחיות בבית חולים וחוזה את זוועות המלחמה עם הפצועים ובריג מוכרת בולי מלחמה.
לבסוף מקבלת אן מברק המודיע לה כי בעלה בריא ושלם ועומד לחזור הביתה והיא מתחבקת בשמחה עם בנותיה.
ליאור לוטן

ביוגרפיה

לוטן התגייס לצה"ל בשנת 1983 והתנדב לסיירת מטכ"ל. לאחר טירונות צנחנים עבר מסלול הכשרה כלוחם ביחידה וכן הכשרה כמפקד כיתה. עם תום המסלול יצא לקורס קציני חי"ר. עם סיום הקורס שב לסיירת מטכ"ל כמפקד צוות. בשנת 1988 השתחרר מצה"ל והתגייס לשב"כ. בשנת 1993 שב לשירות קבע ושימש כמפקד פלגת פח"ע בסיירת מטכ"ל. במאי 1994, בעת שירותו בסיירת מטכ"ל, מילא לוטן תפקיד מרכזי במבצע עוקץ ארסי, בו נחטף מוסטפא דיראני. באוקטובר אותה שנה פיקד על כוח מן היחידה אשר ניסה לחלץ את נחשון וקסמן מידי חמאס. לוטן נפצע באורח קשה באירוע ועל פעילותו בו הוענק לו צל"ש הרמטכ"ל. לוטן שירת בהמשך כמפקד צוות המשא ומתן המטכ"לי וכראש מחלקת שבויים ונעדרים באגף המודיעין.
מאוחר יותר היה לוטן סגנו של אילן בירן במשא ומתן עם חזבאללה על עסקת השבויים, בפרשת טננבוים, שבמסגרתה הוחזרו ב-2004 אלחנן טננבוים וגופות שלושת חטופי הר דב. בשנת 2002, כששימש כראש צוות המשא ומתן המטכ"לי, וריכז צוות משא ומתן בפיקודו, שניהל חלק מהמגעים עם המחבלים שהתבצרו בכנסיית המולד בבית לחם בזמן מבצע חומת מגן. במלחמת לבנון השנייה היה לוטן חלק מצוות תכנון בראשות טל רוסו, אשר שימש במהלך המלחמה כיועץ לראש אמ"ץ לפעילות יחידות מיוחדות. הצוות יזם ותיכנן מבצעים מיוחדים רבים במהלך המלחמה ובהם מבצע חד וחלק. 
בינואר 2011 פורסם כי נבחר לתפקיד דובר צה"ל על ידי הרמטכ"ל המיועד יואב גלנט, אך לאחר מינויו של בני גנץ לתפקיד הרמטכ"ל, הודיע על הסרת מועמדותו.
באוקטובר 2014 מונה למתאם מטעם ראש הממשלה בנימין נתניהו לנושא השבויים והנעדרים. ב-25 באוגוסט 2017 פרש מהתפקיד. לאחר חודשיים מונה ירון בלום למחליפו.

חיים אישיים

לוטן הוא בעל תואר ראשון במשפטים מאוניברסיטת בר-אילן ועורך דין בהכשרתו. שימש כמנהל המכון למדיניות נגד טרור וכמרצה בבית הספר לממשל במרכז הבינתחומי הרצליה.
ולדימיר סוכומלינוב

עד משרת שר המלחמה

סוכומלינוב היה קצין פרשים ב-1874 סיים את האקדמיה הצבאית למטה הכללי ובמהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית שירת במטהו של מיכאיל סקובלב. ב-1899 מונה לראש המטה הכללי של המחוז הצבאי קייב. וב-1904 היה למפקד המחוז הצבאי קייב. ב-1905 מונה למושל הכללי של קייב, ווהלין ופודוליה. בדצמבר 1908 מינה אותו הצאר ניקולאי השני לראש המטה הכללי ובמרץ 1909 מונה סוכומלינוב, שהיה אז כבן 60, לשר המלחמה.

בתפקידו כשר המלחמה

סוכומלינוב היה שמרן ביותר. הוא עצר את הרפורמה בצבא האימפריה, שהחלה לאחר תבוסת רוסיה במלחמת רוסיה-יפן. אחת מאמירתיו המייצגות הייתה: "המלחמה כפי שהייתה תמיד, כך תישאר תמיד... הביטו עלי, לדוגמה, לא קראתי חוברת צבאית זה עשרים וחמש שנה". במסגרת עצירת הרפורמה שב והכפיף את המטה הכללי למשרד המלחמה ובכך מנע ממנו להתפתח באופן עצמאי. בימי כהונתו כשר מלחמה ירשו אלה את אלה שישה ראשי מטה כללי. הוא כפר בדעה לפיה כשלה רוסיה בשל שיטות מיושנות, ציוד לקוי ומקובעות מחשבתית ונעץ את הכישלון בשגיאות נקודתיות של מפקדים. לפיכך, המשיך לאמן את הצבא להסתערות פרשים, לוחמת כידונים תהילת העבר. הוא לא ביצע הצטיידות מספקת בתחמושת חמה, לא הגדיל את תקציב החימוש ואף זה שהוקצה לא נוצל, כך למשל בעוד תקן הפגזים לתותח בצבאות המערב עמד ערב מלחמת העולם הראשונה על 2,000-3,000 פגזים לתותח עמד התקן הרוסי על 850 בלבד. בינו ובין ניקולאי ניקולאייביץ' הבן, המפקד העליון של צבא האימפריה הרוסית בעת המלחמה, שררו יחסי איבה וחוסר אמון. כן התעמת עם ועדת הצבא של הדומה (הפרלמנט הרוסי) בראשות אלכסנדר גוצ'קוב. עם זאת, טיפח יחסי ידידות עם הצאר ורעייתו ועם יועצם רב ההשפעה רספוטין.
סוכומלינוב ניצל את תפקידו באופן מושחת, זייף הוצאות וניצל מידע פנים על שוק המניות על מנת לגרוף רווחים לעצמו. עוד לפני מינויו לשר, בשנת 1906, התאהב באשתו בת העשרים של אחד מקציניו. הוא הסתייע בעדותו של אזרח אוסטרי שהעיד עדות שקר שגרמה לגירושי הקצין. סוכומלינוב התחתן מיד עם האשה הצעירה ממנו בלמעלה משלושים שנה. בינואר 1914 התברר שהאוסטרי, שהיה איש סודו של סוכומלינוב ויצא ובא בלשכתו, היה מרגלה הבכיר של האימפריה האוסטרו-הונגרית ברוסיה.
עמיתו, שר החוץ סרגיי סאזונוב צוטט כמי שאמר עליו: "היה קשה מאד לשדלו שיעבוד, אבל לשכנעו שיאמר את האמת - זה היה בלתי אפשרי.".

ההדחה מהתפקיד ולאחריה

לאחר מספר תבוסות ומחסור חמור בציוד, אולץ סוכומלינוב להתפטר מתפקידו ביוני 1915. בחסות הצאר ניקולאי ורעייתו נדחו ההליכים נגדו, אולם במרץ 1916 נכלא והואשם בבגידה ובריגול. הוא הושם במעצר בית עד תחילת משפטו, אולם זה נפתח רק לאחר מהפכת פברואר 1917. אישומי הבגידה החמורים נגדו הוסרו ובמקומם הואשם בשחיתות ובכך שאילץ את בני העם הרוסי להלחם בלי רובים ובלי תחמושת. הוא הורשע בגין "שימוש לרעה בכוח וחוסר פעילות" ונשפט למאסר עולם. אולם, לאחר מהפכת אוקטובר זכה לחנינה מאת הבולשביקים ויצר לגלות בברלין. הוא פרסם את זכרונותיו בברלין בשנת 1924 והקדישם לצאר ניקולאי.
לוקהיד U-2

פעילות מבצעית

השימוש במטוס החל בשנות ה־50 כאשר סוכנות הריגול האמריקאית, ה־CIA, השיקה את פרויקט המטוס למטרת איסוף מודיעין מדויק ממדינות עוינות בעולם, ובמיוחד מהסובייטים. האמריקאים, שהיו מעוניינים במטוס היכול לבצע משימות בגובה רב כדי שלא ייורט, נתנו לחברת לוקהיד מרטין את התקציב המתאים לפיתוח המטוס. ב־1955 הושלמה העבודה והטיסה הראשונה בוצעה בהצלחה. מטוס הריגול צויד במצלמות שפותחו במיוחד בידי חברת הצילום קודאק, ועד מהרה היה מוכן לפעילות צבאית.
דבר קיומו של המטוס נודע לציבור לראשונה בשנת 1960, כאשר מטוס שהוטס בידי הטייס האמריקאי פרנסיס גארי פאוורס הופל לראשונה באמצעות טילי SA-2 מעל שמי ברית המועצות סמוך להרי אורל, בעת מבצע מודיעיני. התקרית נודעה כ"משבר מטוס הריגול U-2". מטוסי U-2 לא שבו לטוס מעל ברית המועצות, אך מילאו תפקיד חשוב במשבר הטילים בקובה, כשאספו תמונות של מתקני טילים סובייטיים המסוגלים לפגוע בארצות הברית.
לאחר שהסובייטים החלו לפתח טילי קרקע־אוויר המסוגלים להגיע לגובה הטיסה של ה־U-2, מטוס הריגול הוחלף ב־SR-71, המכונה "ציפור שחורה", למטרת איסוף מודיעין. עם זאת, גם במלחמות מאוחרות יותר, כגון מלחמת המפרץ, שימש ה־U-2 לאיסוף מודיעין וממשיך בזאת אף כיום.
קרחון אליסון (אנטארקטיקה)

גילוי הקרחון ומתן שמו

שמו של הקרחון ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים בשנת 1963 והוא נקרא על שם לוטננט קומנדר ג 'ון קיי. אליסון, מצי ארצות הברית, צי ארה" ב, שהיה אחראי על טייסת VX-6 ששהתה חורף בתחנת מקמרדו, בשנת 1959.
קי לארגו (סרט)

עלילת הסרט

גיבור הסרט, מייג'ור פרנק מקלאוד (המפרי בוגארט), מצבא ארצות הברית, מגיע למלון קטן באי קי לארגו שבחופי פלורידה. המלון מנוהל על ידי ג'יימס טמפל (ליונל ברימור) היושב בכיסא גלגלים, ולו עוזרת נורה (לורן באקול), אלמנתו של ג'ורג', בנו של טמפל, שנפל בקרב באיטליה במהלך מלחמת העולם השנייה, בעת ששירת ביחידת החי"ר שמקלאוד פיקד עליה.
מקלאוד הגיע לביקור תנחומים קצר אצל טמפל ונורה, אך מוזמן להישאר. הוא מספר להם על אירוע שבו לחם ג'ורג' בגבורה, אך מאוחר יותר מספרת לו נורה שבמכתב שקיבלה מג'ורג' הוא ייחס את הגבורה דווקא למקלאוד. במהלך שהייתו במלון, המתואר כסגור אך יש בו אורחים מעטים המציגים עצמם כמי שבאו לדיג, מגלה מקלאוד שהאורחים הם חברי מאפיה ובראשם ג'וני רוקו (אדוארד ג'י רובינסון), השולטים בנעשה במלון. רוקו וחבורתו הגיעו בספינה מקובה, לשם עריכת עסקה פלילית. סופת הוריקן שפוקדת את האזור כופה על מנהלי המלון ואורחיהם לשהות בתוך המלון, וגורמת לקברניט הספינה להימלט עם ספינתו למקום מבטחים, חרף האיום של רוקו להרוג אותו אם יעשה כך. 
בתחילה מנסה מקלאוד, שבא לזמן קצר, להשלים עם המצב, אולם יחסו האלים של רוקו לבת זוגו, הזמרת האלכוהוליסטית גיי דון (קלייר טרבור), והעובדה שרוקו רצח שוטר מקומי, ובעקיפין גרם להריגתם של שני אינדיאנים מקומיים, מכריעה את הכף. עם השלמת העסקה שלשמה הגיע, מכריח רוקו את מקלאוד להשיט אותו בסירה חזרה לקובה. קודם לעלייתו לסירה, גיי דון, שנותרת במלון, מגניבה למקלאוד את אקדחו של רוקו. היא משוכנעת שברגע שהכנופיה תגיע לקובה, אנשיה ירצחו את מקלאוד, ולכן מפצירה בו שיימלט ברגע שיצא מהמלון, אך הוא משיט את הסירה, לחרדתן של גיי ונורה. במהלך השיט בסירה הורג מקלאוד את אנשי הכנופיה ולבסוף את רוקו עצמו, ושב אל נורה.

הפקת הסרט

נקודות הדמיון בין הסרט למחזה עליו הוא מבוסס מועטות ביותר. בעוד שבמחזה הכנופיה היא של מקסיקנים, והמלחמה בה מדובר היא מלחמת האזרחים הספרדית, ובסוף המחזה מקלאוד מת, בסרט מקלאוד הוא גיבור מלחמת העולם השנייה המציל את אהובתו ממאפיונרים איטלקים.
הסרט צולם בשחור-לבן במשך 78 ימים. כל הצילומים בוצעו באולפנים בהוליווד.
צילומי סופת ההוריקן שבסרט נלקחו מסרטו של רונלד ריגן "Night Unto Night" שהופק באותה שנה על ידי אולפני האחים וורנר.
דמותה של גיי, בת זוגו של רוקו, מבוססת על גי אורלובה - המאהבת של המאפיונר לאקי לוצ'יאנו.
יוסיף הוסאר

יוסיף הוסאר, לפעמים ז'אן הוסאר (ברומנית: Iosif Hussar, בצרפתית: Jean Hussar,‏ 1867 קהול - 16 באפריל 1933 היה עיתונאי ומתרגם רומני, יהודי יליד בסרביה. היה  מהנדס בהכשרתו.

רקע משפחתי ושנות צעירותו

נולד בבסראביה, בעיר קהול, כבן של רופא. אביו היה מעורה בחברה הרומנית וכיהן בתפקידים ציבוריים כמו זה של רופא נפה, ואחר כך רופא מחוזי.
שם המשפחה המקורי היה ,ככל הנראה, האוסטור או האוסטר. אחיו הבכור של יוסיף השתתף במלחמת העצמאות של רומניה, נגד הטורקים, ונמנה עם המאות המעטות של יהודים שזכו לקבל באותן השנים את האזרחות הרומנית והתמנה לתפקיד "סובפרפקט".
יוסיף הוסאר למד ביאשי, עשה לימודי הנדסה, אך נמשך בסופו של דבר אל תחום עיתונאות בשפה הרומנית וצרפתית. כבר בכיתה השלישית של התיכון פרסם בעיתון "לומינה" ("האור").
את תחילת הקריירה העיתונאית הזה עשה הוסאר בעיתון "רומנול" (Românul - "הרומני") ובעיתון  ה"לאומי-ליברלי" "נציוניה" (Naţiunea "הלאום") של  דימיטריה ברטיאנו. בהמשך עבד במערכת העיתונים "דרפטאטיה" (Dreptatea "הצדק") (1888) של הדיסידנט הליברלי נ.פלֶוָוה, החל משנת 1889 היה בעל טור פוליטי ב "אדוורול (האמת) שבבעלות אלכסנדרו בלדימן, כתב  ב"ליברטה רומן" (Liberté roumaine) בשפה הצרפתית בעריכתו של פרדריק דאמה, וב"כרוניקה רומנה" של בלדימן. לעיתים חתם בשם העט "פוקס" או "דמוקרט".

פעילותו העיתונאית וכמתרגם

בשנת 1891 הצטרף הוסאר לקבוצה ולעיתון "אסימילאריה" (ההתבוללות) שדגל בטמיעת היהודים בלאום הרומני.
בשנת 1893, בעת עבודתו בעיתון "אדוורול" שנקט בעמדות עוינות כלפי בית המלוכה ודגל ברפורמות רבות בחברה הרומנית, גורש הוסאר מרומניה יחד עם גיסו, איש ההפצה והפרסום קרול שולדר, בצו של ממשלת לסקר קטרג'יו, באשמה כי עמד בראש הפגנות בבית הנבחרים.
בשנות הגלות בגרמניה למד הנדסת מכונות והנדסת חשמל בבית הספר הפוליטכני של מינכן.
בשובו לרומניה כעבור מספר שנים הקים משרד טכני, וייסד וניהל כמנהל ספרותי סדרת ספרים בשם "הספרייה להפצת המדע, הספרות והאומנות" של בית הדפוס סמיטקה בקראיובה. עבורה עשה הוסאר תרגומים לרומנית מתוך הספרות העולמית, רובם מצרפתית וגרמנית. בין השאר תרגם את "יסורי ורתר הצעיר" מאת גיתה (1896), "על המים" וסיפורים אחרים מאת מופסאן, "אילקה וסופרים אחרים" מאת אלכסנדר דיומא הבן, "מחקרים ודיוקנאות ספרותיים" מאת ז'ול למטר,"גברת המרקיזה ונובלות אחרות" מאת ווידה, "רשימות ותמונות" מאת יאן נרודה, "רומן בתשעה מכתבים" מאת דוסטויבסקי, "נובלות וסיפורים עממיים" מאת לב טולסטוי, "נובלות סיביריות" מאת קורולנקו, "אנשים וכתבים" מאת גאורג ברנדס, "ליגת הנוער" מאת הנריק איבסן, "שש נובלות" מאת ינס פטר יאקובסן, "נובלות כפריות" מאת ביירנסון, "רשימות מקליפורניה" מאת ברט הארט, "פילונה" מתוך "נובלות איטלקיות" מאת יורגן וילהלם ברגסו, "מחיי העם" מאת אלכסנדר שוויטוכובסקי,, "הסגנון באמנות" מאת ה.ס. שמידט.
ב-1901 הקים את הגזטה  הכלכלית "בורסה". מאוחר יותר, בסוף שנת 1918 ייסד בבוקרשט את העיתון "ל'אוריאן" -"L'Orient" ("המזרח"), "עיתון פוליטי, כלכלי וספרותי בעל אוריינטציה דמוקרטית", גם כן בצרפתית.
הוסאר נשא אשה רומנייה והיו לו שני ילדים:אלכסנדרו וז'אן.
בנו, ז'או הוסאר (Jean Hussard), משפטן, ניהל את שרות החוץ של "הסוכנות הכלכלית והפיננסית" Agefi בצרפת, ובשנת 1950 הקים את העיתון כלכלי "Agefi" בציריך.
הוסאר הלך לעולמו בבוקרשט בשנת 1933 ובהתאם לבקשתו האחרונה גופתו נשרפה.
סובריין

סובריין (באנגלית: Sovereign – ריבון) הוא מטבע זהב בריטי שערכו ההיסטורי היה לירה שטרלינג. שמו של המטבע נגזר מדיוקן המלך המכהן שמופיע על צד הנושא של המטבע. 
הסובריין הראשון הונפק בשנת 1489 על ידי הנרי השביעי. משקלו באותה עת היה 15.6 גרם בטוהר 23 קרט (958 אלפיות). ב-1816 הכריז הפרלמנט הבריטי על רפורמה מוניטרית שביטלה את הגינאה כהילך חוקי והגדירה מחדש את הסובריין כמטבע המכיל 7.322 גרם זהב טהור, ואשר שוויו 20 שילינגים. עד מלחמת העולם הראשונה היה הסובריין מטבע עובר לסוחר בבריטניה, אך עם השעיית בסיס הזהב ברחבי האימפריה הבריטית בעקבות המלחמה, ולאחריה, בעקבות השפל הגדול, הצטמצמה כמות הסובריינים במחזור ובמקומם נעשה שימוש הולך וגדל בשטרי נייר ובמטבעות בעלי ערכים נמוכים מליש"ט של בנק אנגליה. המטבעה המלכותית הבריטית ממשיכה להנפיק מדי שנה סובריינים, המהווים הילך חוקי לכאורה, אך מכיוון שערכו של הזהב בכל סובריין גבוה בהרבה מליש"ט אחת, הסובריינים משמשים בעיקר כזהב נזיל או בקרב אספנים.
הסובריין התקני מכיל 0.2354 אונקיות טרוי של זהב טהור, כאשר טוהר הזהב הוא 22 קראט (916 אלפיות), ומשקלו 7.98 גרם. מספר מִטבעות שונות מנפיקות סובריינים ובכללן: פרת', מלבורן, סידני, לונדון ובעבר גם בומביי ופרטוריה. מטבעות בעריכים של חצי סובריין, שני סובריינים וחמישה סובריינים מונפקים מעת לעת. ב-2009 אף הנפיקה המטבעה המלכותית לראשונה מטבע זהב בערך רבע סובריין.