google/wiki40b huggingface dataset:
בן זונה

בן זונה וגם זונה הם כינויי גנאי לאדם שעורר רוגז אצל אדם אחר, או לאדם שמעשיו פסולים, ונובעים מרוע לב, מנוכלות וכדומה. המילה "זונָה" (בנקבה) משמשת בהקשר זה גם לתיאורו של גבר. כינוי גנאי דומה, המופנה נגד אישה הוא בת זונה.
בתנ"ך מתואר יפתח הגלעדי כ"בן אישה זונה". בניגוד להקשר זה, שבו המילה זונה מופיעה כפשוטה, בכינויי הגנאי לא באה המילה "זונה" לתאר את עיסוקה של אמו של ה"בן זונה" או את עיסוקו של ה"זונה", אלא את אופיו. 
בתחרויות ספורט נפוצה הקריאה הקצובה "השופט בן זונה", כאשר השופט מקבל החלטה שאינה לרוחם של האוהדים הצופים בתחרות. לעיתים סופגים גם השחקנים כינוי גנאי זה.

בפסק דין של בית המשפט העליון נפסק שאדם שבמהלך מעצרו כינה את השוטרים "בני זונות" לא יורשע בהעלבת עובד ציבור, בנימוק: 
חרף הבוטות של הדברים, אין לראות בדברים אלה שנאמרו בלהט הרגע משום התבטאויות שעלולות לפגוע בתפקוד המשטרה או כאלה שפוגעות בליבת כבודם של השוטרים, כפי שנדרש על-פי ההלכה הפסוקה.
העובדה שגם "זונה" וגם "בן זונה" הם כינויי גנאי בעלי אותה משמעות הובילה את אורלי קסטל-בלום, למשחק מילים בספרה "דולי סיטי", שבו מספרת דולי, גיבורת הרומן: "קראתי לתינוק בן, כדי שאם יקראו לו אי פעם בן זונה - הוא יוכל להכניס מכות כפל כפליים".
לעיתים משמשת המילה "בן זונה" כקריאת תיגר. המתאגרף אלוף העולם הבלתי מעורער ג'ק דמפסי פקד בצעירותו לעיתים קרובות מסבאות כדי לקרוא תיגר על הנוכחים בהן באומרו: "אני לא יודע לשיר, אני לא יודע לרקוד, אבל אני יכול לקרוע את הצורה לכל בן זונה פה". 
כינוי גנאי מקביל קיים גם בשפות אחרות. באנגלית כינוי הגנאי המקביל הוא son of a whore. גם לכינוי הגנאי son of a bitch משמעות דומה, אם כי הוא המתורגם לעברית גם כ"בן כלבה". בספטמבר 2016 השתמש נשיא הפיליפינים, רודריגו דוטרטה, בביטוי "בן זונה" כלפי נשיא ארצות הברית, ברק אובמה.
בפברואר 2018 הושעה השדרן נתן זהבי לשבוע משידורי "רדיו ללא הפסקה", לאחר שבשידור חי כינה את השדרנית לאה לב "זונה".
בהיפוך משמעות, הביטוי "בן זונה", או "משהו בן זונה" הוא סוג של ביטוי שבח, לתיאור דבר מיוחד במינו.

בפזמונאות העברית

ב-1990 עורר גרי אקשטיין סערה כאשר הוציא לרדיו את תקליט השדרים "טרזן", שנפסל לשידור בעיקר בגלל מילותיו הגסות והפרובוקטיביות, ובהן השורה "רמבו בן זונה".
בני בשן כתב מילים ולחן לשיר "העולם יפה יא בני זונות", והוא גם המבצע שלו.
דודי גבאי כתב מילים ולחן לשיר "בן זונה".
המושג "בן זונה" מופיע בעוד פזמונים עבריים רבים.
Elasto Mania

Elasto Mania (או בקיצור Elma) הוא משחק מחשב שיצא לאור בשנת 2000. זהו משחק פעולה דו-ממדי המדמה רכיבה על אופנוע במסכים שונים. המשחק מבוסס על מודל פיזיקלי אמיתי, על אף שכמה ממאפייניו אינם מציאותיים. המטרה היא לסיים את כל השלבים במשחק. בכל שלב, על השחקן לסקור את המסך לאורכו ולרוחבו תוך כדי איסוף כל התפוחים המפוזרים בו, ולבסוף להגיע אל הפרח.
אף שאינו בעל גרפיקה עשירה, המשחק זכה לפופולריות ולקהילת שחקנים גדולה בשל המשחקיות היצירתית והאופי הקליל שלו.

גרסאות המשחק

Elasto Mania נוצר על ידי בָלזס רוזסה (Balázs Rózsa), כהמשך למשחק Action SuperCross ‏(1997). ישנן ארבע גרסאות רשמיות למשחק - 0.1, 1.1, 1.11 ו-1.11a, וגם שלוש גרסאות לא רשמיות - 1.11h, 1.11hb ו-1.2h beta. לגרסת הדמו החינמית יש 18 שלבים, ולמלאה 54. כמו כן ניתן למצוא אלפי שלבים שנעשו על ידי אוהדים, חלקם מצורפים יחד ל"חבילות שלבים" ("Level Packs").

קהילת Elma

קהילת השחקנים מבוססת באינטרנט בעיקר ב-Ircnet ובפורום Motolauta. אתר "The Moposite" הוא אתר המעריצים הגדול ביותר ל-Elma, והוא מכיל פורום בשפה הפינית. ישנו גם מדריך מפורט למשחק ב"אנציקלופדיה של Elasto Mania".
קרחון הטייס

לשון קרחון הטייס

לשון קרחון הטייס באנטארקטיקה היא שלוחה לכיוון הים מקרחון הטייס אל תוך ים רוס, בין מפרץ ווד ומפרץ ליידי ניונס לאורך החוף של אדמת ויקטוריה.
לשון הקרח הצפה הזאת משתרעת אל תוך המים לאורך כ-25 קמ. שמה ניתן לה בהמלצת הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים (US-ACAN) ביחס לקרחון הטייס.
דברי ימי מלרוז

דברי ימי מלרוז (באנגלית: Chronicle of Melrose) הוא כרוניקה שנכתבה בימי הביניים. כיום מוצגת הכרוניקה בספריית קוטון שבספרייה הבריטית.
לואיס אדריאנו

קריירה

אדריאנו נולד בפורטו אלגרה בברזיל וגדל במחלקת הנוער אינטרנסיונל שמהעיר.
כאשר השתתף באליפות העולם לקבוצות כדורגל 2006 בו הבקיע את שער הניצחון בחצי הגמר ושזכה עם הקבוצה בטורניר, תפס את עיניהם של מועדונים גדולים באירופה.
ב-2 במרץ 2007 חתם אדריאנו בשחטאר דונצק האוקראינית עבור 3 מיליון אירו. ב-19 במרץ ערך את הופעתו הבכורה בקבוצה נגד יריבתה העירונית מטאלורג דונצק.
ב-26 באוגוסט 2008 כבש את שערו הבכורה באירופה בניצחון 3-1 נגד דינמו זאגרב, במסגרת מוקדמות ליגת האלופות אשר הבטיח את העלייה לשלב הבתים. ב-20 במאי 2009 כבש שער בגמר גביע אופ"א, בניצחון 2-1 נגד ורדר ברמן.
ב-20 בנובמבר 2012 במשחק במסגרת ליגת האלופות נגד נורסאלנד הדנית, אדריאנו הבקיע שער כאשר ויליאן מסר לו בעיטה לאחר ירד כדור. זה הוביל למחאות כבדות מהשחקנים והקהל הדני. כתוצאה מכך אופ"א אסרה על אדריאנו לשחק במשחק הבא כעונש. ב-21 באוקטובר 2014 הבקיע חמישית שערים נגד באטה בוריסוב הבלארוסית, והפך לשחקן השני אחרי ליונל מסי שמבקיע חמישה שערים במשחק בליגת האלופות.
ב-2 ביולי 2015 חתם לחמש שנים במילאן האיטלקית, אך כבר כעבור שנתיים עזב לאחר שחתם בב-16 בינואר 2017 בספרטק מוסקבה הרוסית.
ביולי 2019 חזר למולדתו ברזיל וחתם בפלמיירס.

נבחרת ברזיל

ב-23 באוקטובר 2014 זומן לראשונה לנבחרת ברזיל. ערך את הופעתו הבכורה ב-12 בנובמבר נגד נבחרת טורקיה בניצחון 4-0.
אובלריו אנטנוראו

אובלריו אנטנוראו (באיטלקית: Obelerio Antenoreo) או אובלריו דלי אנטנורי ('Obelerio degli Antenori) היה הדוכס התשיעי של ונציה. אנטנוראו נשא בתואר דוג'ה בין השנים 804–811.

קורות חיים

אנטנוראו היה בנו של אנקאג'יליו (Encagilio).
בעת כהונתו כטריבון, לאחר שג'ובאני גאלבאיו עלה לשלטון, נאלץ אנטנוראו לברוח מוונציה יחד עם ונציאנים רבים שתמכו בפרנקים כנגד הביזנטינים. לאחר בריחתם התארגנו הגולים לצבא ובחרו את אנטנוראו לעמוד בראשם. אנטנוראו שב לוונציה ולאחר בחירת גאלבאיו ובני משפחתו נבחר לדוג'ה.
בדומה לקודמיו, זמן קצר לאחר בחירתו מינה את אחיו, באטו לדוג'ה לצידו.
אנטנוראו התקשה לשלוט בין הסיעות השונות שפילגו את ונציה (תומכי העצמאות, תומכי הפרנקים ותומכי הביזנטינים). פורטונאטוס, פטריארך גראדו הגולה, שב לוונציה מחצרו של קרל הגדול שבאאכן והציע כי אם יושב לו הכס הוא ישכנע את הפרנקים להעניק לוונציה הגנה. אנטנוראו הסכים, ונסע עם אחיו באטו להישבע אמונים לקרל הגדול באאכן, ביום חג המולד בשנת 805.
בעקבות שבועת אמונים זו הכריזה ביזנטיון מלחמה ובשנת 809 שלחה צי לתקוף את ונציה. הצי הביזנטי הובס על ידי הצי הפרנקי בקומקיו. לאחר ניצחונם מינו אובלריו ובאטו את אחיהם ולנטינו דליי אנטנורי לדוג'ה לצדם. מינוי זה הביא למרידת תושבי ונציה כנגדם - אובלריו קרא לעזרתו של המלך פפין, בנו של קרל הגדול, אשר צר על העיר, אולם נחל תבוסה.
לאחר התבוסה נמלט אובלריו לקונסטנטינופול ואגנלו פרטיצ'יפאציו נבחר לדוג'ה במקומו.
במשך כ-20 שנה שהה אובלריו בגלות. לאחר מותו של פרטיצ'יפאציו חזר אובלריו לוונציה בשנת 832 בניסיון לתפוס את השלטון. הדוג'ה באותה עת, ג'ובאני פרטיצ'יפאציו הראשון, יצא לעברו בראש צבא והרג את אובלריו. לאחר מותו נכרת ראשו והוצג לראווה בכיכר סן מרקו.
פוקסקון

היסטוריה

חברת הון האי תעשיות מדויקות הוקמה בטאיוואן ב-1974 כיצרנית של רכיבים אלקטרוניים (בעיקר חיבורי חשמל עבור רכיבי מחשב, שבהם השתמשו עבור קונסולת המשחק אטארי 2600). השם פוקסקון שימש בתחילה כשם המסחר של חברת הון האי, ומאוחר מכן הפך לשם של חברה בת שלה. מפעלה הראשון של חברת הון האי בסין עצמה הוקם בבאואן (宝安) (Bao’an) שבשנג'ן, במחוז גואנגדונג, בשנת 1988.
בשנת 2001 בחרה חברת אינטל להתרכז במיומנותה העיקרית שהיא ייצור שבבי מחשב, והעבירה את הייצור של לוחות האם של מותג אינטל ליצרניות סיניות כגון פוקסקון. בנובמבר 2007 הודיעה פוקסקון על תוכניותיה להקים מפעל חדש בעלות של כחצי מיליארד דולר בחויז'ואו שבדרום סין.
במרץ 2012 הסכימה פוקסקון לרכוש 10 אחוז ממניות יצרנית האלקטרוניקה היפנית שארפ עבור 860 מיליון דולר, בנוסף לרכישת עד ל-50 אחוז ממסכי ה-LCD המיוצרים במפעליה של שארפ בסאקאי, יפן.

שערוריות

בתקופה שבין ינואר ונובמבר 2010, גל התאבדויות התרחש במפעלי החברה, שבמהלכו ניסו להתאבד שמונה עשר עובדים, ונהרגו בסך הכל ארבעה עשר עובדים. גל ההתאבדויות משך תשומת לב בינלאומית, וגרר בחינה לעומק של תנאי ההעסקה במפעלי החברה ביוזמת החברות עבורן פוקסקון מייצרת, כגון אפל, דל ו-HP, וזאת לאור החשש של אלו האחרונות מההשלכות התקשורתיות האפשריות של האירוע ביחס אליהן. אף ששמה של פוקסקון נקשר פעמים רבות דווקא לשמה של חברת אפל, פוקסקון למעשה מספקת רכיבים אלקטרוניים עבור חברות רבות ושונות בתעשיית האלקטרוניקה, לרבות דל, HP, מוטורולה, נינטנדו, סוני ונוקיה.
ההתאבדויות הביאו גם לחיבורו של דו"ח ביקורת נוקב ביחס לפרקטיקות העבודה בפוקסקון על ידי 20 אוניברסיטאות מאזור סין רבתי, אשר תיארו את מפעלי החברה כמחנה עבודה. אמנם, יש מומחים שטוענים כי היחס לעובדים במפעלי פוקסקון הוא טוב לעומת מקומות עבודה אחרים בסביבתה, אך דוחות עדכניים לגבי תנאי ההעסקה במפעלים מעידים על פרקטיקות עבודה בעייתיות, כגון, יחס מפלה של עובדים טאיוונים לעמיתיהם הסינים, שעות עבודה מרובות, והיעדר יחסי עבודה הולמים ככלל.
התומכים בחברה, נוהגים לציין כי שיעור ההתאבדויות בפוקסקון הוא למעשה נמוך בהרבה משיעור ההתאבדויות באוכלוסיית סין הכללית שהוא מהגבוהים בעולם, ובנוסף שייתכן וההתאבדויות נבעו משינויים כלכליים חיצוניים לעבודה במפעלי החברה. שיעור ההתאבדויות בסין עומד בקירוב על 22.23 התאבדויות עבור 100,000 איש, בעוד שבשנת 2010, השנה החמורה ביותר מבחינת היקף ההתאבדויות של עובדי פוקסקון, התאבדו כאמור 14 איש מתוך סך הכל 450,000 עובדים במפעלי החברה בשנג'ן (יחס של 3.11 התאבדויות עבור 100,000 איש).
לעומת נתונים אלה, בשנת 2010 אירע במפעלי החברה בשנג'ן מקרה מוות נוסף שלא בגין התאבדות, והוא מותו של יאן לי, עובד בן 28, אשר נפטר מקוצר נשימה לאחר שנאלץ לעבוד במשמרת של 34 שעות ברציפות.
ג'וזפה בארזי

קריירת משחק

בארזי שיחק 16 שנים במדי אינטר. בסך הכל שיחק כ-559 משחקים במדי הקבוצה בכל המסגרות, וכבש שלושה עשר שערים. בשתי העונות האחרונות בקריירה שלו הוא שיחק במודנה מהליגה האיטלקית השנייה.
בארזי הופיע במדי נבחרת איטליה 18 פעמים במשך 7 שנים.

קריירת אימון

פרק זה דורש עריכה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולערוך אותו. הסיבה לכך: מבולבל.
לאחר שהיה מנהל מחלקת הנוער של אינטר, בארזי מונה בשנת 2008 לעוזרו של המאמן החדש ז'וזה מוריניו.  לאחר שמוריניו עזב, מונה רפא בניטז למאמן הקבוצה, וכיוון שהביא איתו עוזר שהכיר כבר, מונה בארזי לתפקיד המנהל הטכני. לאחר שבניטז פוטר מאינטר, מונה בארזי שוב לתפקיד עוזר המאמן, תחת המאמן החדש לאונרדו. לאחר שלאונרדו עזב, מונה לתפקיד ג'יאן פיירו גאספריני שהביא איתו עוזר, אך הוא פוטר לאחר זמן קצר מאוד, ובארזי מונה שוב לתפקיד העוזר, לאחר שבאותה תקופה קצרה שימש שוב כמנהל הטכני של המועדון.
חואן-מארי ארזאק

חואן-מארי ארזאק (באנגלית: Juan Mari Arzak; נולד ב-31 ביולי 1942) הוא הבעלים והשף של מסעדת ארזאק בפרבר גרוס של סן-סבסטיאן, ספרד. "נושא הדגל במטבח הספרדי בכלל ובמטבח הבאסקי בפרט (לצד אדריה הקטאלוני) הוא חואן מארי ארזאק".

חייו האישיים

חואן מארי-ארזאק הוא בנם היחידי של חואן ראמון ארזאק ופרנצ'סקה אראטיבל, נולד בסן סבסטיאן, ספרד. הוא שהה חלק ניכר מילדותו במסעדתו של סבו וסבתו מצד אמו, שפתחו את המסעדה במקום ב-1897. מאוחר יותר הוריו של חואן מארי-ארזאק תפסו פיקוד על המסעדה. אביו של חואן מארי-ארזאק הלך לעולמו ב-1951, אחרי זמן שבו אמו המשיכה לנהל את המסעדה עד שהוא נטל את המושכות. לחואן מארי-ארזאק יש שתי בנות, מרתה ואלנה.

חייו המקצועיים

ארזאק סיפר שעניינו בבישול החל בלידתו, ושבילדותו הוא עזר למסעדה של משפחתו. אולם, עניינו האמיתי בבישול לא החל עד לזמן שהוא למד בבית ספר למלונאות במדריד. אחרי שהוא סיים שירות חובה בצבא, הוא שב למסעדה של משפחתו ב-1966, אז עבד לצד אמו והחל להתאמן כשף במהלך הזמן הזה הוא היה אחראי על צליית הבשר. כעבור מספר שנים לקח פיקוד על המסעדה ומאז המסעדה זכתה לשבחים רבים. ב-1974 המסעדה זכתה בכוכב במדריך האדום של מישלן ולארזאק הוענק התואר טבח השנה בספרד, בו זכה פעמים מספר מאז. המסעדה קיבלה שלושה כוכבים במדריך המישלן ב-1989 והיא מחזיקה בהם מאז (נכון לשנת 2011). המסעדה נכללת במדריך השולחנות הגדולים בעולם.
במהלך השנים השתלם ארזאק חודש מדי שנה במסעדותיהם של מיטב השפים בצרפת: אלן סנדרנס, פול בוקיז, ז'אן ופייר טרואגרו, ז'ראר בואייה ובמסעדת אראמביד. 
בשנים 2010-2003 דורגה מסעדת ארזאק בקביעות במדריך 50 המסעדות הטובות בעולם, כשב-2009 דורגה כמסעדה השמינית בטיבה בעולם וב-2010 דורגה כתשיעית בטיבה בעולם, ב-2011 דורגה במקום השמיני.

ב-2008, קיבל ארזאק את פרס "הבאסקי העולמי" עבור "עיבוד הגסטרונומיה, אחת מהמסורות החשובות ביותר של ארץ הבאסקים, לזמנים חדשים והפיכתה לאחת החדשניות ביותר בעולם." מעל למסעדה יש לארזאק מעבדה בה הוא שוקד על המצאתם של מאכלים חדשים.
ב-2011 זכה ארזאק בפרס על מפעל חיים במשאל 50 המסעדות הטובות בעולם.
בתו של ארזאק, אלנה (נולדה ב-1969), למדה בבית ספר למלונאות בלוצרן, שווייץ, השתלמה תקופות ארוכות במסעדת "קארה דה פיאן" של אלן דיטורנייה בפריז ואצל מישל טרואגרו, ותקופות קצרות במסעדותיהם של פראן אדריה, פייר גאנייר ואלן דיקאס. האקדמיה הבינלאומית לגסטרונומיה בחרה בה ל"טבחית העתיד" בשנת 2000. כיום היא עובדת לצידו של אביה בניהול המסעדה ובהמצאת התבשילים.

המטבח הבאסקי החדש

המטבח הבאסקי החדש קם בשנות ה-70' וקיבל תאוצה בשנות ה-90'. כתריסר טבחים ובהם ארזאק (אליהם שייך גם פדרו סוביחאנה) יצרו מה שהם מכנים deconstruction, פירוק לגורמים של המתכונים המסורתיים ויצירה מחדש של מתכונים חדשים השונים בטעמיהם ובמראם מהמקור, אך שומרים על זיקה למסורת. הם כינו צורת בישול זו "מטבח מחברים" (קוויזין ד'אוטר).
שא-נור

היסטוריה

בשנת 1977 עלה לקרקע הגרעין הדתי "דותן", שביקש להקים התנחלות בצפון השומרון. אנשי הגרעין התגוררו בתחילה במבנה ישן ששימש בעבר את משטרת המנדט ובקרוואנים, ואחר כך קיבלו אישור ליישוב קבע. לאחר שחלפו שנתיים הקימו אנשי הגרעין את מבוא דותן, וגרעין חילוני של תנועת ההתיישבות העובד הלאומי עלה למקום. בשנת 1984 עלה גרעין שלישי למקום, הפעם של אמנים, רובם עולים מברית המועצות, וההתנחלות הפכה למעשה לכפר אמנים. בשנת 1987 הוקם היישוב שא-נור באופן רשמי. בסוף שנת 2000, עם פרוץ האינתיפאדה השנייה, הפכה הגישה להתנחלות המבודדת למסוכנת, והאמנים החלו נוטשים את המקום. כדי לחזק את ההתנחלות, הצטרפו אליה עשרות משפחות דתיות, ואוכלוסייתה גדלה פי ארבעה. לפני ההתנתקות התגוררו ביישוב כ-60 משפחות, והיו בו גן ילדים, מעון יום, ספרייה ובית כנסת.
היישוב נבנה על גבעה במרכזה של בקעת סאנור, העשירה בגידולי דגנים וחקלאות מישורית. החקלאות המישורית אינה מצויה לרוב בשומרון, המאופיין על ידי גידולי גפנים וזיתים. הגבעה חולשת על שדות נרחבים, אך נמוכה מכל ההרים שמקיפים אותה. כיוון שהשטח עצמו מישורי למדי, מאפשרת הגבעה תצפית טובה על האזור כולו ממרכזו, ובשל כך נבחרה על ידי הטורקים כמקום לבניית מצודת משטרה להגנה על מסילת השומרון שעברה בסמוך, שעמדה במרכז היישוב. המצודה נותרה בשלמותה והיוותה את המרכז הקהילתי של שא-נור.
בשנת 2005, לקראת פינוי ההתנחלות במסגרת תוכנית ההתנתקות, הצטרפו להתנחלות תושבים נוספים, בהם חבר הכנסת אריה אלדד (שיצא ממנה למסע מחאה נגד ההתנתקות), ו-25 תלמידים מישיבת ניר שבקריית ארבע.

הפינוי

לפני פינוי ההתנחלות ציטטו אמצעי התקשורת גורמים צבאיים שהביעו חששות שביישוב ישנם אמצעי לחימה ושמתבצרים קיצוניים השייכים לכ"ך או לנוער הגבעות מתכוונים להשתמש בנשק חם כנגד הכוחות המפנים. ראשי היישוב, שאספו את כל כלי הנשק מהתושבים ודאגו לרסן את הגורמים הרדיקלים ביותר מבין מתנגדי ההתנתקות, הכחישו האשמות אלה, וטענו שהן נועדו להשחיר את שמם של מתנגדי ההתנתקות. במהלך פינוי ה"מצודה" נדקרה חיילת על ידי מתנגדת לתוכנית ההתנתקות.
הפינוי נערך ב-23 באוגוסט 2005, ובמספר מקרים השתמשו הכוחות המפנים בשופלים ובמנופים על מנת לטפל במתרסים מאולתרים ובאנשים שהתבצרו על הגגות. חרף תקריות אחדות, מרבית המתבצרים התנגדו רק באופן פסיבי. הרמטכ"ל דן חלוץ, המפכ"ל משה קראדי ודוברת צה"ל מירי רגב אף ציינו לשבח את הנהגת היישוב ורבני יש"ע שדאגו להרגיע את הרוחות ומנעו אלימות בפינוי.
בית הכנסת החדש במקום, שנחנך זמן קצר קודם לפינוי היישוב, מולא ונקבר בעפר, כדי להימנע מהשחתה של בית הכנסת על ידי הפלסטינים כפי שאירע בגוש קטיף לאחר יציאת צה"ל מהאזור. 
בסיס הקבע של צה"ל שהיה בהתנחלות פונה אף הוא כשנה לאחר תוכנית ההתנתקות. ב-2006 נבדקה בפיקוד המרכז האפשרות להקמת הבסיס מחדש בנימוק שהוא חיוני למלחמה בטרור באזור צפון מערב השומרון. חוות דעת משפטית שהוגשה לאלוף פיקוד מרכז העלתה שהקמת הבסיס מחדש עומדת בניגוד להחלטת הממשלה על תוכנית ההתנתקות.
מסוואטי השלישי

כמלך

מסוואטי השלישי הוא מונרך אבסולוטי בעל סמכויות בלתי מוגבלות כמעט, העומד בראש מדינה בעלת שיטת הממשל האחרונה מסוגה במדינות אפריקה. על פי המסורת, המלך מושל באסוואטיני יחד עם אימו, כאשר הוא האחראי להנהגה האדמיניסטרטיבית והאם להנהגה הרוחנית. המלך ממנה את ראש הממשלה, חברי הממשלה, חברי הרשות השופטת, וכן כמה מחברי שני בתי הפרלמנט ("הסנאט" ו"בית האספה"). יתר חברי בתי הפרלמנט נבחרים על ידי העם הסוואזי בבחירות המתקיימות מדי 5 שנים. לפי החוק במדינה, אין למלך סמכות לבחור את יורשו כי אם למועצה מלכותית אשר תבחר ביורש לאחר מותו של המלך, מבני נשותיו השונות, כאשר משקל מרכזי בבחירה יינתן למעמדה של "המלכה האם" הפוטנציאלית.

פעילות ציבורית

מסוואטי ניסה לפעול למניעת מגפת האיידס במדינה אך ללא הצלחה מרובה. בין היתר, נחקקו חוקים האוסרים על קיום יחסי מין עם קטינים מתחת לגיל 18 במדינה אך חוקים אלו אינם חלים על המלך עצמו, אשר בחר לעיתים להתחתן עם קטינות שמתחת לגיל 18.

חיים אישיים

מסוואטי התחנך בממלכה המאוחדת ונכסיו האישיים נאמדים בכ-200 מיליון דולר. הוא נחשב לדמות פופולרית ומכובדת במידה רבה באסווטיני, אך מדיניותו הבזבזנית וסגנון חייו המפואר הביאו למחאות והפגנות במדינה ולביקורת בינלאומית כלפיו.
מסוואטי נשוי ל-14 נשים ואב ל-24 ילדים.
פעם בשנה נערך במשך שבוע מצעד של עשרות אלפי ילדות, נערות ונשים, מגיל 5 ואילך, אשר רוקדות חשופות חזה את ריקוד ה"אומהלנגה" (החוגג את הנשיות והבתוליות) ושרות מול המלך במטרה שיבחר באחת מהן לאשה נוספת. לפי המסורת באסווטיני מסמל המצעד טוהר ואחדות. זו שנבחרה על ידי מסוואטי להצטרף לנשותיו קיבלה לעיתים מכונית BMW וארמון משלה. עובדה זו וכן העלויות וההוצאות הכרוכות באירוע, גררו ביקורת נוקבת כנגד מסוואטי בשל העוני הרב השורר במדינה, שמצויה במצב כלכלי גרוע ביותר. בין המתנגדים לאירוע המסורתי ניתן למנות גם ארגוני נשים ויריבים פוליטיים של מסוואטי שטען מצדו, כי פוליגמיה היא חלק בלתי נפרד מהמסורת במדינה ומגבירה את האחדות בעם. ב-2012 מעריכים שהופיעו באירוע מול מסוואטי בין 30 ל-60 אלף בנות.
יכולת ספיגת ידע

תיאורית יכולת ספיגת הידע עוסקת ביכולת של ארגונים לזהות את ערכו של ידע חדש, להעריך אותו ולהשתמש בו ליצירת יתרון תחרותי. התאוריה נוסחה בשנת 1990 על ידי החוקרים ווסלי כהן (Wesley M. Cohen) ודניאל לוינטל (Daniel A. Levinthal). כיום משמשת התאוריה בכלל רמות מעבר הידע בארגון - החל מרמת הפרט (בין העובדים בארגון), רמת הקבוצה (ועדים, מחלקות) ועד רמת הארגון או החברה.
אליעזר ויסהוף

קורותיו

נולד בירושלים בשנת 1938. שכונת מגוריו, מחנה יהודה, הייתה לימים מקור השראה לרבות מיצירותיו בשטחי הציור והפיסול. את לימודיו באקדמיה לאמנות "בצלאל" החל בשנת 1954 כשהיה בן 16. בסיום לימודי השנה הראשונה זכה למלגה לכל שנות לימודיו, אשר סיימן כתלמיד מצטיין בשנת 1958. למד, בין היתר, אצל רודי להמן. לימים, בשנת 1968, חזר ל"בצלאל" כמרצה וכמורה.
בצה"ל שירת בעיתון "במחנה גדנ"ע" כמאייר וכעורך אמנותי. כשהשתחרר החל בעבודה אמנותית אינטנסיבית שהתפרסה על עבודות ציור ופיסול, וכן עסק בהדפסים אמנותיים. בשנת 1967 קיים תערוכת יחיד ראשונה בתל אביב. מאז הציג בארץ ובעולם בתערוכות יחיד את עבודותיו.
יצר את הלוגו הישראלי של "קוקה קולה".
נשוי למעצבת אריאלה ויסהוף. השניים מתגוררים ברמת השרון.
יסמין גודר

יסמין גודר (נולדה ב-1973) היא כוריאוגרפית ורקדנית ישראלית.

קורות חייה

יסמין גודר נולדה וגדלה עד גיל 14 בירושלים. בילדותה למדה ריקוד בחוג אצל פרופ' חסיה לוי-אגרון ובלט אצל יעקב ליפשיץ בירושלים. הופיעה לראשונה בגיל שש-שבע בימק"א ירושלים בהופעת סוף שנה בחוג.
ב-1984 עברה עם הוריה לגור בניו יורק. ובגיל 14 לבית הספר העירוני לאומנויות של ניו יורק (Performing High School), עליו התבססה הסדרה "תהילה" שם החלה ליצור, יצירתה הראשונה שאבה השראה מכתביו של אדמון ז'אבס. במקביל זכתה במלגת לימודים בבית הספר של מרתה גרהם בניו יורק, בו רקדה כל סוף שבוע, בגילאים 14–17. עם סיום לימודיה שבה לישראל, אך חזרה לארצות הברית למשך שלוש שנים לצורך לימודים אקדמיים. גודר עשתה תואר ראשון במחול בבית הספר לאומנויות על-שם טיש באוניברסיטת ניו יורק, בו התחילה להציג את עבודותיה לראשונה. במקביל ותוך כדי הלימודים, התחילה להציג בתיאטרונים שונים. בנוסף לכך למדה במוסדות שונים מחוץ לאוניברסיטה שהידוע בהם הוא Movement Center, מקום שמגיעים אליו מורים שונים עם גישות מבוססות וגם אלטרנטיביות במחול.
גודר סיימה את לימודיה האקדמיים ב-1997 וכבר בשנת 1997/6 הציגה את עבודותיה במספר מקומות. המקום הראשון בו הציגה יצירה שלה וגם רקדה בה היה Gowanus Arts Exchange. אחר-כך הזמינו אותה להציג עבודה ב-Duncan Center, פראג. בשנה האחרונה ללימודיה עבדה על הערב A Car and a Bandge. אחר-כך הזמינו אותה ליצור חצי ערב של היצירה Split Stream. בשלב הבא יצרה שתי יצירות: האחת סולו בשם "הקיר של אינה" והשנייה Ding Ding Round Zero. ב-1999 בן-זוגה איציק ג'ולי עבר לישראל ועבד בתיאטרון חיפה וגודר התקבלה ל"גוונים במחול" 1999, והציגה בה את "הקיר של אילנה", היצירה הראשונה שיצרה בישראל. בעקבות זאת הוזמנה לעשות עבודה ל"הרמת מסך" ויצרה את I Feel Funny Today ו"שדות ירוקים", שהוצגו ב"הרמת מסך" בשנת 2000, שנעשתה עבור להקת בת-שבע.
עד עתה (אוקטובר 2012) יסמין גודר יצרה שמונה עבודות ארוכות (באורך שעה) ושש עבודות קצרות יותר (שאורכן עד 45 דקה, כחלק מערב בו מוצגות יצירות אחרות). בשנת 2014 יצרה יסמין גודר את היצירה CLIMAX בהזמנת מוזיאון פתח תקווה לאמנות. היצירה נוצרה עבור חלל המוזיאון כחלק מהתערוכה 'צעדים בוני אמון' (אוצרים שותפים: דרורית גור אריה ואבי פלדמן). בעקבות התערוכה יצא לאור הספר 'אקסטרמום - מבטים על יצירתה של יסמין גודר' (2014) בהוצאת המוזיאון ואסיה הוצאה לאור.
גודר היא המנהלת האומנותית של להקת המחול שלה. היא מלמדת מחול מאז ששבה לישראל. לימדה בבתי ספר שונים לאומנויות, ביניהם האקדמיה למחול. לימדה שנים רבות בביכורי העיתים. ב-2007 פתחה את סטודיו יסמין גודר, במרכז מנדל לתרבות ביפו וכיום כל פעילותה מתרכזת שם. שם ממוקמים משרדי הלהקה, גודר עורכת שם חזרות ומלמדת שם בשיתוף עם "מנוע חיפוש", מרכז להוראת התיאטרון, אותו הקים ומנהל איציק ג'ולי.
אנג'לה ריפון

ביוגרפיה

ריפון נולדה בפלימות', שבדרום-מערב אנגליה למשפחה ממעמד הפועלים. אביה שירת בחיל הנחתים המלכותי ולקח חלק במלחמת העולם השנייה ואמה הייתה תופרת. לאחר שעזבה את בית הספר בגיל שבע עשרה החלה לעבוד כעורכת ב-ITV.
בגיל 21 היא החלה את הקריירה הטלוויזיונית שלה בסניף של ה-BBC האזורי. ב-1975 הוצע לה להגיש מהדורת חדשות ארצית בערוץ, ובכך הפכה לאישה הראשונה שעשתה זאת. בין האירועים שסיקרה במסגרת עבודתה בערוץ נכללה חתונתם של הנסיך צ'ארלס והנסיכה דיאנה.
ב-1977 היא הנחתה את האירוויזיון שנערך בלונדון.
ב-1967 נישאה לבעלה וב-1989 הם נפרדו.

פרסים

בשנת 2004 קיבלה ריפון את אות מסדר האימפריה הבריטית.
פסי זרימה

בגאולוגיה, פסי זרימה הם רצף של פסים ורצועות הנראים בסלעי יסוד פלוטוניים וגעשיים, בעיקר במחדרים שכבתיים ובזרמי לבה. במחדרים עשויים הפסים להיערך בשכבות קונצנטריות מהשוליים פנימה. גם בזרמי לבה עשויים להיווצר פסים מקבילים.

במחדרים

לפסי הזרימה אין בהכרח מקור ייחודי, אלא הם יכולים להיווצר בשולי המאגר – תא מאגמה או מחדר פלוטוני, בכמה דרכים. אלה יושפעו מהרכבה הראשוני של המאגמה, ממגע מכני בינה לבין שולי המאגר, משינויים בהרכב ומהדינמיקה הראולוגית של המאגמה:
בעת זרימת המאגמה לתוך המאגר נוצר חיכוך בין הנוזל המגמטי הצמיג לבין דפנות המאגר, ההופכים לשולי לכידה. החיכוך והצמיגות גורמים לקסנוליתים ופנוקריסטים – סלעים וגבישים הכלואים במאגמה – להאט ולהיצמד אל דפנות המאגר.
בגיבוש מפריט נוצרים גבישים, הנצמדים לדפנות המאגר ויוצרים פסי גיבוש. היפרדותם של גבישים אלה ושל היסודות המרכיבים אותם מתוך המאגמה, משנה את הרכב המאגמה הנותרת, כפי שמתבטא בשורת בואן. הפסים הבאים שיתגבשו יהיו בהרכב שונה, העשוי להתבטא גם במרקמם ובצבעם. תהליך זה מבטא התגבשות הדרגתית של המאגמה.
התכה של סלעי סביבה או חדירה של מאגמה בהרכב חדש לתוך המאגר מובילים לעירוב מאגמות, הגורם להיווצרות של פסי זרימה בהרכבים שונים מזה של המאגמה המקורית.

בזרמי לבה

זרמי לבה חמים עשויים להתגבש במהירות במפגש עם גוף קר, בסביבה אווירנית או מימית. הגוף הקר עשוי להיות אוויר, מים או סלע. דרך אחרת בה נוצרים פסי זרימה היא במפגש עם גוף קר, המעוות את הזרם תוך כדי התגבשותו.
מעוות זה של הלבה עשוי להתבטא בצורה של ספרוליטים – מבנה חיצוני של כדוריות, המפגינות מבנה פנימי של פסי זרימה. כדוריות אלה עשויות להיווצר בנוכחות מים – לא רק מחוץ לזרם הלבה אלא גם בהרכבו.
דוגמה מעניינת לפסי זרימה ניתן למצוא באובסידיאן – סוג של זכוכית געשית. פסים אלה נוצרים לא בתהליך ממושך אלא במהלך התקררות מהירה המאפיינת את היווצרות הסלע. הפסים נראים במקביל לחזית התגבשות, ועשויים לשקף לחצים שונים המופעלים על הזרם בעת התגבשותו, או מסדרה של תהליכי התגבשות, שבירה פריכה והלחמת השברים.

מאפיינים

המאפיין העיקרי של פסי הזרימה הוא ההבדל הנראה לעין בין פס אחד למשנהו, העשוי להתבטא בצבע, בצפיפות, במרקם הגבישי ובנקבוביות שלהם. שינויים אלה אינם בהכרח עדות לשינוי בהרכב הכימי או המינרלוגי בין הפסים. במקרים בהם אין הבדל בהרכב המאגמה, הפסים יתבטאו בשינוי בהיערכות הגבישים, בגודל הגביש, במרקם או בקומבינציות שלהם.
רבוס

רבוס (בלטינית: rebus - "באמצעות דברים") הוא חידה שבה צריך לגלות מילה, ביטוי או שם, המורכבים מכמה מילים, על פי תיאור גרפי, הכולל בדרך כלל איורים ואותיות.
את הרבוסים פותרים תוך כדי ניסיון "לקרוא" את האיור. לפותרים מספקים שני סוגי רמזים: מספר המילים ומספר האותיות בכל מילה, ורמז מילולי-הגדרתי.
לדוגמה, ברבוס המוצג משמאל צוינו המספרים "4 - 4", ומשמעותם שמדובר בשתי מילים, כל אחת בת ארבע אותיות. על פי הרמז המילולי-הגדרתי, מדובר ב"דבר מה שנפוץ על שפת הים", שיופיע ברבים ("נפוצים"). ברבוס זה מופיעות שתי אותיות: האחת נ' והשנייה י'. האות נ' נמצאת מעל האות י'. לכן, אפשר לקרוא למצב "נ (מֶ)-על י" – כלומר, "נעלי" (צירוף נ+על+י). בחלק השני של האיור יש כף יד וחץ המצביע על אחת האצבעות - האצבע. נותר לחבר את שני החלקים, והפותר מקבל את הביטוי "נעלי אצבע"; מוצר שכיח למדי על שפת הים.
מיהו מהו היא וריאציה מיוחדת של הרבוס, שהתפרסמה במשך שנים רבות בגיליון יום שישי של עיתון מעריב. החידה הורכבה מאותיות ואיורים שחוברו ביניהם באמצעות סימן השוויון וסימני החיבור והחיסור. חידה זו מבוססת אותיות ולא על שמיעה, והיא מזכירה מאוד חידות בתשבצי היגיון. לרוב, פתרון החידה היה דמות מוכרת או מושג מוכר כלשהו.