מוניות בישראל

היסטוריה

המוניות בארץ ישראל החלו לפעול כבר בשנות ה-20. הן התחרו בשוק האוטובוסים וההסעות, בעיקר בקווים הבין-עירוניים. מחירי הנסיעה היו גבוהים במיוחד ביחס לגוף המתחרה; כך לדוגמה, מחיר נסיעה בשירותי מוניות "המהיר" ממרכז חיפה לשכונת בת גלים היה 70 מיל ארץ ישראלי בשנות ה-30; מחיר נסיעה באוטובוס "חבר בת-גלים" נע באותו זמן בין 10 ל-15 מיל בלבד.
בשנות המנדט הבריטי יבוא רכבי מוניות היה מותנה במכסה שנקבעה על ידי המפקח על הדרכים. ב-1947 נחתם הסכם בין מחלקת התחבורה הממשלתית, מחלקת התעשייה והמסחר הממשלתית והסוכנות היהודית, המאפשר לנהגי מונית יהודיים בארץ ישראל לקנות מכוניות חדשות בדולרים שהסוכנות תעמיד לרשותם.
לצורך הגדלת היצע המוניות, אפשר משרד התחבורה ב-1952, לחלק "מספרים ירוקים" לכל בעלי המכוניות שהביעו רצונם להפכן למוניות. התרבות המספרים הירוקים עוררה שביתות מחאה מצד בעלי מוניות.
בפברואר 1961 הודיע שר התחבורה כי הוא רואה בענף המוניות שירות חיוני לציבור, והורה להציב עבורן תחנות קבועות בתל אביב. ב-1967 קיבל השר את המלצות הוועדה להסדר ענף המוניות, המגדירות את זכויות בעלי המוניות וחובותיהם, וקובעות דפוסים לפעולתן. הוועדה המליצה, בין היתר, על הקמת ועדות אזוריות בעניין מיקום תחנות שירות והמשך תפקודן, התרת החלפת רכב המונע במנוע בנזין לרכב המונע במנוע דיזל באזורים עירוניים, והפחתת המיסים עליהם. בנוסף קבעה הוועדה כי על ארגון המוניות לפעול למניעת השכרת מספרים ירוקים, תופעה שרווחה בניגוד לחוק, להבטיח אחזקה תקינה של הרכבים ולפקח על התנהגותם של הנהגים..

חוק ההצמדה

ב-1960 עבר בכנסת "חוק ההצמדה" אשר "הצמיד" את הנהג למקום מגוריו. החוק נקבע אחרי לחץ שהפעילו ארגון נהגי המוניות בתל אביב, שטענו כי נהגים מכל הארץ מגיעים לעיר, מציפים אותה במוניות וגורמים להם הפסדים. על פי החוק חולקה הארץ לשמונה אזורים, המונית הוגדרה "מונית אזורית" וכל נהג אסף נוסעים רק באזור שלו. לשם פיקוח על החוק חויב כל נהג לצבוע את מוניתו בפס מיוחד שהקיף אותה מכל עבריה – צבע שונה לכל אזור מגורים: צפון – כחול, חיפה – אדום, חדרה – חאקי, השרון – ירוק, תל אביב – צהוב, אזור המרכז סגול, בירושלים – לבן, הדרום – חום. מעט מוניות הוגדרו "מוניות שירות" והורשו לאסוף נוסעים בכל מקום. פקחים של משרד התחבורה הוצבו בכל הארץ וקנסו נהגים אשר חרגו מהמותר.

חוק ההצמדה בוטל כעבור שנים אחדות.
במסגרת חוק ההצמדה, חויבה כל מונית לשאת שלט מואר ובו נכתב בעברית ובאנגלית המילה "מונית". ( השלט נקרא בפי הנהגים "כובע"). חובה זו נשארה על כנה עד היום, ובשנים האחרונות נוסף לשלט גם מדבקה ובה פרטים על הנהג ומס' הרישיון.

תחנת מוניות ונהגים עצמאים

מראשית קיומו של ענף המוניות בארץ ועד היום, התארגנו נהגים והקימו תחנות מוניות. כמה מהן עדיין פעילות, אחרות נסגרו או מוזגו לתוך חברות גדולות, וחדשות קמו במשך השנים.
כיום פועלות בישראל 400 תחנות מוניות. בכל תחנה מספר הנהגים בין עשרות למאות - תלוי בגודל התחנה ובמיקומה – חלקם שכירים וחלקם שותפים ובעלי מניה בהתאגדות שהפעילה את התחנה. בעלי התחנה קיבלו מהרשות המקומית אישור מיוחד למיקומה ולמקומות חנייה פרטיים לנהגיה.
בכל תחנה - סדרן המנתב את ההזמנות וקובע את חלוקתן לנהגים הקשורים לתחנה.
מאז ומתמיד, לא כל נהגי המוניות עבדו עם תחנה מסודרת. אלה שעבדו באופן עצמאי נקראו "חאפערים" (ביידיש: חוטפים), והם אספו נוסעים מזדמנים בנסיעותיהם היומיות בין רחובות הערים. בין הנהגים החאפערים לבין התחנות שררה מתיחות קבועה, ונהגי התחנות התלוננו כי מתחריהם גובים מחירים מופקעים ומוציאים שם רע לענף. החאפערים גם היו מעורבים בתקריות עם נהגי אוטובוסים – כאשר היו אוספים נוסעים שעמדו בתחנות האוטובוס. תקריות כאלה שבהן נאלצה המשטרה להתערב, התחוללו בשנות ה-50 וה-60, ויצרו מתח רב בין נהגי האוטובוס שהתלוננו כי החאפערים גוזלים את פרנסתם.
עם התפחות ענף הטלפוניה והשימוש המוגבר בסמארטפונים נראה כי עידן התחנות לפני שקיעה, או לצמצום בהיקפו. זאת עקב פיתוח אפליקציות של סמארטפונים, שבעזרתן ניתן להזמין הסעה במונית ללא מתווכים כמו תחנת מונית.

המונה והמחירון

מחיר הנסיעה במונית נקבע, על פי הסכם בין הנוסע לנהג – במחיר קבוע המוסכם מראש או על פי תעריף המונה.
בשנת 2002 הנהיג משרד התחבורה מחירון ממוחשב המשולב במונה, הכולל יותר מ-3,000 מסלולי נסיעה שנקבעו בשיתוף ארגון נהגי המוניות. בנסיעה בינעירונית יכול הנוסע לבחור בין תשלום לפי פעימות מונה או לפי תעריף מחירון ידוע מראש. המחירון מופעל באמצעות שבב מחשב ייחודי הכולל "מפתח אלקטרוני" אישי, ובו נתונים על הנהג ושעות עבודתו. ה"מפתח" מאפשר גם לזהות את הנהג לצורך בירור או תלונה.
נהגים רבים עושים כיום שימוש במונה שהוא חלק מתוך ערכה הכוללת גם נתוני זמן ומיקום (ג'י.פי.אס.).

היסטוריה

בתחילת שנות ה-50 החל משרד התחבורה לקבוע תעריפי נסיעה מחייבים. התעריפים הודפסו כמחירון מחייב בחוברת שהכילה טבלאות מוצלבות ובהן תחנות מוצא ויעד לפי אזורים בכל עיר, כאשר מחיר הנסיעה השתנה מאזור לאזור. כל נהג מונית חויב להחזיק את חוברת המחירון במוניתו ולגבות את מחיר הנסיעה הנקוב בו.
המונים הראשונים למוניות הגיעו לארץ משוודיה בשנות ה-50, ואחרי תקופת ניסיון הוחלפו ב-1963 בדגם משוכלל יותר. עם התקנתם במכוניות, נכנס לתוקפו החוק האוסר על הפעלת מוניות ללא מונים באזורי ירושלים, תל אביב וחיפה. עם כל עדכון בתעריפי הנסיעה היה על הנהג להביא את המונית למוסכים מיוחדים שהוסמכו על ידי משרד התחבורה כדי לעדכן את המונה.
המונים הראשונים, אז עדיין נקראו "טקסימטר" היו מכניים וכל קפיצה של מספר במונה השמיעה נקישה. במשך השנים שוכללו המונים והנהגים עברו לעבוד עם מונים דיגיטליים.

דגמי המוניות

המונית בישראל פטורה מתשלום מיסי יבוא באופן חלקי, ובעליה מחליפים אותה בממוצע מדי 3.5 שנים או לאחר 200–300 אלף ק"מ.
על פי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה, נראה כי בעלי המוניות הישראלים מעדיפים באופן מובהק כלי רכב תוצרת סקודה ומרצדס. כמו כן, בשנים האחרונות נפוצות גם מוניות תוצרת רנו, ומוניות היברידות מתוצרת טויוטה.
בשנות ה-40, דגמי המוניות הנפוצים בארץ היו תוצרת "פורד" הבריטית ו"אולדסמוביל" האמריקאית.
בשנות ה-50 וה-60 נפוצו במיוחד דגמי מוניות: "דה סוטו סוב-אורבן" – מכונית פרטית שיובאה מאמריקה והותאמה לשימושה החדש בכבישי הארץ, "צ'אקר", שהייתה בין המוניות הראשונות עם מקום לשבעה נוסעים, וכן דגם ה"קורונאדו".
בשנות ה-70 וה-80 נפוצו מאד דגמי פז'ו ומרצדס שהגיעו ארצה עם מנוע דיזל כפי שנדרש בחוק.