google/wiki40b huggingface dataset:
אוניברסיטת וינה

היסטוריה

האוניברסיטה הוקמה ב-12 במרץ 1365 על ידי הדוכס רודולף הרביעי ואחיו אלברט השלישי וליאופולד השלישי, והייתה לאוניברסיטה הוותיקה ביותר במרכז אירופה, לאחר אוניברסיטת קארל בפראג, צ'כיה, והראשונה מבין האוניברסיטאות הגרמניות.
בשנת ההקמה, התנגד האפיפיור אורבן החמישי לייסוד שלב דוקטורט באוניברסיטה, דוגמת זו של אוניברסיטת פריז, אשר עודדה בידי רודולף הרביעי. ההתנגדות התעוררה בעיקר ביחס לפקולטת התאולוגיה הנוצרית, וכנראה גם בשל הלחץ של הקיסר קרל הרביעי, אשר רצה להימנע מתחרות עם אוניברסיטת פראג. האישור הושג לבסוף מהאפיפיור לאחר שנתיים, והאוניברסיטה קיבלה מעמד של אוניברסיטה מלאה, כולל פקולטת התאולוגיה הנוצרית. בשנת 1385 נפתח בניינה הראשון של האוניברסיטה.
הבניין המרכזי הנוכחי של האוניברסיטה שברחוב רינגשטראסה נבנה בין השנים 1877 ו-1884 על ידי היינריך פון פרסטל. הבניין המרכזי הקודם מאוכלס כיום על ידי כנסיית האוניברסיטה הישנה והאקדמיה האוסטרית למדעים.
נשים התקבלו כסטודנטיות באוניברסיטה מאז 1897, אם כי הוגבלו בתחילה לפילוסופיה בלבד. שאר המקצועות אושרו ללמידת נשים מאוחר יותר, אך בעיכוב ניכר של עשרות שנים: רפואה ב-1900, משפטים ב-1919, תאולוגיה פרוטסטנטית ב-1923, ולבסוף תאולוגיה קתולית ב-1946. 8 שנים לאחר כניסת הסטודנטיות הראשונות לאוניברסיטה, ב-1905, קיבלה אליזה ריכטר את התואר פרופסור לשפות רומיות, ובכך הייתה האישה פרופסור הראשונה באוניברסיטה, ואף בעולם.
לאחר סיפוח אוסטריה לגרמניה, חלק מחברי הסגל הבכיר של האוניברסיטה (למשל דיקן הפקולטה לרפואה אדוארד פרנקופף) היו בין התומכים הנלהבים של המשטר הנאצי.

מיקום

המתקנים האקדמיים של האוניברסיטה מפוזרים בכ-60 מיקומים ברחבי וינה. הבניין ההיסטורי המרכזי ברחוב רינגשטראסה מהווה את מקומה של הנהלת האוניברסיטה, וכמוכן את רוב המשרדים המנהליים.

מעמד בינלאומי של האוניברסיטה

האוניברסיטה נהנית משם בינלאומי בזכות שורה ארוכה של חוקרים ואנשי רוח שלימדו בה בעבר. בין הנודעים שבהם: מייסד הפסיכואנליזה זיגמונד פרויד, הפסיכולוגים אלפרד אדלר וויקטור פרנקל ופילוסוף המדע קרל פופר. 
בדירוג האקדמי לאוניברסיטאות העולם של אוניברסיטת ז'או טונג שאנגחאי של 2005 דורגה האוניברסיטה במקום ה-85 בעולם ובמקום ה-27 באירופה, בדירוג אוניברסיטאות העולם של המוסף להשכלה גבוהה בעיתון הטיימס של 2005 דורגה במקום ה-65 בעולם ובמקום ה-19 באירופה, ובדירוג האוניברסיטאי הבינלאומי G-factor של 2006 דורגה במקום ה-117 בעולם וב-29 באירופה. לעומת זאת, בשנת 2006 דירג העיתון הגרמני די צייט את האוניברסיטה במקום נמוך יחסית, ואף קבע כי הביולוגיה הכימיה והפיזיקה באוניברסיטה הם ברמה בסיסית בלבד.

פקולטות

באוניברסיטת וינה ישנן 17 פקולטות: תאולוגיה קתולית; תאולוגיה פרוטסטנטית; משפטים; עסקים, כלכלה וסטטיסטיקה; מדעי המחשב; מדעים היסטוריים-תרבותיים; מדעים פילולוגיים-תרבותיים; פילוסופיה ומדעי החינוך; פסיכולוגיה; מדעי החברה; מתמטיקה; פיזיקה; כימיה; מדעי כדור הארץ, גאוגרפיה ואסטרונומיה; מדעי החיים; לימודי התרגום וספורט.
אנטון סעאדה

ביוגרפיה

בכפר צ'הור אל-שויר בקרבת ביירות, למשפחה נוצרית משכילה. אביו היה רופא. בעקבות המצב המדיני בלבנון אביו היגר לברזיל שם עסק בפרסום עיתונים לקהילה הסורית שהתמקמה בדרום אמריקה. אנטון הצטרף לאביו שבברזיל בשנת 1920, אחרי מלחמת העולם הראשונה. בסאן פאולו, הוא סייע לאביו בעריכת מגזינים, אך מלבד זאת לא ידוע על חינוך אקדמי שקיבל.

סוריה הגדולה

סעאדה ראה באזורים נרחבים כשייכים לסוריה. גבולותיה של סוריה הגדולה השתרעו עד לנהר הפרת במזרח, קפריסין במערב, חצי האי סיני בדרום וכן נכללו שטחי ארץ ישראל ועבר הירדן.
ג'ון קלווין מקוי

ג'ון קלווין מקוי (באנגלית: John Calvin McCoy; ‏ 28 בספטמבר 1811 - 2 בספטמבר 1889) היה חלוץ ומיסיונר בפטיסטי הידוע כ"אבי קנזס סיטי" שבמיזורי, ארצות הברית. 
מקוי נולד בעיר וינסנס שבאינדיאנה, למד בין השנים 1826–1827 בקולג' טרנסילבניה שבלקסינגטון, קנטקי, והוסמך למודד. הוא הצטרף ב-1830 להוריו, אייזק וכריסטיאנה מקוי, להתיישבות במקום בו יושבת כיום קנזס סיטי במטרה ליזום פעילות מיסיונרית בקרב האוכלוסייה המקומית. 
ב-1833 בנה מקוי בית מסחר בן 2 קומות שהפך תוך זמן קצר לבית מסחר כללי ששירת סוחרי פרווה, הרפתקנים, אינדיאנים, חוואים מקומיים וחלוצים שנעו מערבה דרך שבילי אורגון, קליפורניה וסנטה פה. בשנת 1834 רכש מקוי קרקעות מד"ר ג'ונסטון לייקינס (Johnston Lykins), עליהם תיכנן את העיירה לה קרא בשם וסטפורט (Westport=נמל מערבי), משום שזאת הייתה התחנה המערבית האחרונה עבור אלו שהמשיכו מערבה. במאי של אותה שנה נפתח משרד דואר בוסטפורט ומקוי היה למנהל הדואר הראשון. הוא הצליח להקים מעגן סירות בסמוך לוסטפורט שאיפשר לסירות המגיעות דרך נהר המיזורי להעביר סחורות ונוסעים עד לנקודה זו ובכך הוא הפך את וסטפורט לנקודת הנמל המערבית ביותר על נהר המיזורי באותם הימים. עובדה זאת גרמה לעיר אינדפנדנס השוכנת מזרחית למקום, לאבד את בכורתה כתחנת מסחר העגלות הראשית באזור עבור הממשיכים מערבה. בפברואר 1857 התאגדה וסטפורט כעיירה.
המעגן החדש הפך לפופולרי, אך ההתרחבות סביבו הייתה בלתי אפשרית מפני שהשטח שמסביב לו היה שייך לחוואי בשם גבריאל פרודהום (Gabriel Prudhomme). פרודהום נרצח ב-1831 ורכושו נמכר במכירה פומבית ב-1838. מקוי ו-13 שותפים נוספים החליטו להקים חברה שתקנה את השטח בן 271 האקרים (1.1 קמ"ר); החברה נקראה בשם "העיירה של קנזס" (Town of Kansas) ורכשה את השטח תמורת 4,220 דולרים. ביוני 1850, כשאוכלוסייתה מונה כ-1,500 נפש, התאגדה העיירה רשמית. בשנת 1853, כשאוכלוסייתה של קנזס הוערכה ב-2,500 נפש, החליטה מדינת מיזורי לאגד אותה רשמית כעיר.
ב-1838 נשא מקוי לאישה את וירג'יניה כריסטיאנה צ'יק (1820–1849) ולזוג נולדו 6 ילדים. אשתו מתה במגפת הכולרה שפרצה ב-1849 והוא נשא לאישה שנייה ב-1850 את אליזבת וודסון. הוא המשיך לנהל את עסקיו ואת השקעותיו בקרקעות באזור גם כשקיבל פקודה לעזוב את קנזס סיטי במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית בגלל חיבתו למדינות הדרום ותמיכתו בעבדות (למקוי עצמו היה עבד בשם טום). 
מקוי מת ב-2 בספטמבר 1889 ונקבר בבית הקברות המאוחד שבקנזס סיטי.
יעקב כ"ץ (ראש ישיבה)

הרב יעקב דב הכהן כ"ץ (כונה ר׳ יענק'ל; י' בשבט ה'תרצ"א, 28 בינואר 1931 - כ"ג בחשוון ה'תשע"ה, 15 בנובמבר 2014) היה ראש ישיבת תומכי תמימים ליובאוויטש המרכזית בכפר חב"ד ורב בית כנסת חב"ד בבני ברק.

ביוגרפיה

נולד בעיירת רודה שעל יד העיר חלם שבפולין, לרבקה ולרב שלמה זלמן צבי שהיה שוחט ובודק. למד ב"חדר". בשנת תרצ"ט, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, ברח עם משפחתו ליער סמוך ומשם עברו את הגבול לאזור בשליטת רוסיה. לאחר המלחמה הגיע למחנה העקורים פוקינג שבאוסטריה עילית, שם למד בישיבת תומכי תמימים שנפתחה במקום, בראשות הרב אברהם אליהו פלוטקין.
בשנת תש"ט עלה עם משפחתו לארץ ישראל, והחל ללמוד בישיבת "אחי תמימים" בתל אביב, אצל המשפיע הרב חיים שאול ברוק. כעבור שנתיים עברה הישיבה ללוד, והוא עבר ללמוד שם אצל המשפיע הרב שלמה חיים קסלמן ואצל ראש הישיבה הרב ברוך שמעון שניאורסון. בחודש תמוז תשי"ב החל לעבוד בבית הספר של רשת "אוהלי יוסף יצחק". בתשי"ד מונה למגיד שיעור בישיבת תומכי תמימים בלוד. בי"ד בכסלו תשט"ז התחתן.
בשנת תשכ"ג נפתחה ישיבת תומכי תמימים בכפר חב"ד והרב כ"ץ התמנה למשגיח כללי, ובהמשך לראש הישיבה. כל שלושה שבועות היה מוסר שיעור כללי לתלמידי הישיבה בסוגיה על חומר הלימודים בגמרא בישיבה או בספר הרמב"ם; רבים משיעוריו יצאו לאור על ידי מערכת הערות התמימים ואנ"ש בישיבה, בקובץ דו שבועי ובספר הפלפולים הדו-שנתי.
בתוקף תפקידו הוא היה הסמכות העליונה של ראשי ישיבות חב"ד בישראל, והם היו מבקשים לשמוע את דעתו והכרעותיו בדברים שעמדו על הפרק. הוא נמנה עם אלו שהובילו קו נוקשה בכל הקשור לשמירה על צביון חייו של בחור ישיבה חב"די, התנגד לכל רפורמה או פשרה בנוגע לגיוס בני ישיבות לצה"ל, והוביל את הצטרפות ישיבות חב"ד להפגנת החרדים נגד גיוס בני ישיבות (2014).
לצד עיסוקו כראש ישיבה שימש גם כרב ומשפיע בבית כנסת חב"ד ברחוב הרב קוק בבני ברק, שם מסר שיעורים בתורת החסידות, לקהל מחצרות חסידיות, ליטאים וספרדים.
בשנת תשמ"ד עבר התקף לב אך חזר לעבודתו. בשנת תשס"ט חלה במחלה קשה ממנה הבריא ולאחר תקופה חזר לישיבה. בשבועות האחרונים לחייו נחלש עד לפטירתו בכ"ג בחשוון ה'תשע"ה. בהלווייתו שנערכה למחרת השתתפו אלפים והוא נקבר בבית הקברות שומרי שבת בבני ברק.
Infinity (שיר של מריה קארי)

רקע וכתיבה

השיר נכתב על ידי מריה קארי עצמה, ביחד עם אריק הדסון, פריסילה ראנה, טיילור פארקס ואילסיי ג'ובר והופק על ידה ועל ידי אריק הדסון גם כן. השיר בדומה לשירים נוספים מתוך #1 to Infinity, הוא שיר בסגנון הרית'ם אנד בלוז.
כמו כן, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, בסמוך לצאתו של האלבום בו נכלל.
ציריך (קנטון)

גאוגרפיה

קנטון ציריך ממוקם צפונית להרי האלפים. הקנטונים השכנים לו הם שפהאוזן בצפון, ארגאו במערב, הקנטונים צוג ושוויץ בדרום והקנטונים תורגאו וסנט גלן במזרח. רוב אגם ציריך נמצא בתחומי הקנטון.
שטח הקנטון הוא 1,729 קמ"ר. כ-80% מהשטח נחשב טוב לעיבוד חקלאי. חלקם של היערות הוא 505 קמ"ר ושל האגמים 73 קמ"ר.
אפיקים נמצאים ברוב שטח הקנטון לכיוון נהר הריין בצפון הקנטון. דרום-מערב ודרום-מזרח הקנטון הם אזורים הרריים. עמק הנהר לינת מוביל לאגם ציריך וממשיך לנהר לימאט.

היסטוריה

קנטון ציריך מחזיק בשטחים שהושגו על ידי הבירה ציריך לאחר שנהפך ליחידה אוטונומית באימפריה הרומית הקדושה ב-1218 ובעיקר לאחר מהפכת הגילדות ב-1336. ציריך הצטרף לאיחוד השווייצרי ב-1351. החלק התחתון של הקנטון נוסף לשטחי ציריך ב-1362. ציריך כבש ואיבד את טוגנבורג בסביבות שנת 1440, מלחמת ציריך הישנה. החלקים הצפוניים לנהר הריין הגיעו לקנטון לאחר שרכשה העיר ציריך את וינטרתור מבית הבסבורג ב-1468. חלקו המערבי של הקנטון קיבל עצמאות כקנטון ארגאו ב-1803. חוקת הקנטון נוצרה ב-1869.

פוליטיקה

ישנם 180 חברי פרלמנט שנבחרים מדי ארבע שנים.
הקנטון נמשל בידי מועצה של שבעה חברים. הבחירות האחרונות נערכו ב־2015.

כלכלה

רוב האדמה מעובדת, אך קנטון ציריך אינו נחשב לאזור חקלאי. באדמות בצפון ובמזרח נעשית יותר עבודה חקלאית אבל בכל חלק של הקנטון התחום השלט הוא ייצור, מפעלי הקנטון מתמחים במכונאות. אריגת משי וכותנה הייתה חשובה בעבר, אך חדלה מלהיות כך. ישנה תעשיית ייצור נייר. לחברות קטנות ובינוניות משקל רב בכלכלת קנטון ציריך. העיר ציריך היא מרכז בנקאות ולביטוח חשיבות גם כן.

תחבורה

מסילות רכבת עוברות בכל הדרכים החשובות בקנטון. מרכז התחבורה היא העיר ציריך, בה מספר גדול של רכבות מקומיות מחברות לרשתות לאומיות ובינלאומיות. תחנת הרכבת של העיר, התחנה המרכזית של ציריך, היא אחת העמוסות והפעילות בעולם לפי מספר רכבות נכנסות ויוצאות. כמו כן, מחוברת ציריך לערים אירופאיות אחרות בעזרת קווי רכבת. הרכבת המרכזיות אינטרסיטי אקספרס, TGV וצ'יסאלפינו מחוברות לציריך.
קו הרכבת הראשון בשווייץ נוצר ב-1847 וחיבר בין ציריך לבאדן (שבקנטון ארגאו).
שדה התעופה המרכזי של שווייץ רחוק 12 קילומטר ממרכז ציריך ומשמש כנמל הבית לחברות תעופה שווייצריות.
הכבישים המהירים A1, A3 ו-A4 עוברים דרך הקנטון. כבישים נוספים שעוברים דרך הקנטון הם A7, A51, A52 ו-A53.

סמל ודגל הקנטון

דגל הקנטון מקורו בדגל העיר ומשמש כיום את שניהם.
סמל הקנטון המלא כולל שני אריות. האריה הימני אוחז בכפת תמרים המסמלת את השלום ואילו האריה השמאלי אוחז בחרב המסמלת את הסמכות הממלכתית.
הרמן טילקה

ביוגרפיה

טילקה נולד ב-31 בדצמבר 1954 בעיר אולפה שבגרמניה המערבית. במהלך שנות השמונים התחרה במרוצי מכוניות תיור, בעיקר במסלול הנורבורגרינג. לאחר שסיים לימודי תואר הנדסה אזרחית בהתמחות בניהול תחבורה ותנועה באוניברסיטה למדעים יישומיים של אכן, ייסד בשנת 1984 את חברת "טילקה הנדסה".
טילקה הוא אחד מארבעה מהנדסים המוכרים על ידי הפדרציה הבינלאומית לרכב (FIA), אך למעשה הוא היחיד שמתכנן מסלולי מרוצים. אחת מהעבודות הראשונות שביצע הייתה תכנון ובנייה של כביש גישה למסלול הנורבורגרינג. העבודה המשמעותית הראשונה שביצע הייתה הבנייה מחדש של מסלול האוסטרייכרינג, שקוצר באופן משמעותי ונקרא לאחר הבנייה מחדש A1 Ring (כיום הרד בול רינג). במהלך השנים היה מעורב במספר פרויקטים של בנייה מחדש ושינוי של מסלולים קיימים ביניהם ההוקנהיימרינג, נורבורגרינג, מסלול המרוצים של ברצלונה ופוג'י ספידוואי ביפן.
בנוסף לשיפוץ מסלולים קיימים טילקה תכנן ובנה מספר רב של מסלולים חדשים לחלוטין, עליהם היה מופקד משלב התכנון הראשוני. מרבית המסלולים נבנו באסיה ובמזרח אירופה. הוא תכנן את המסלול הבינלאומי בספאנג (מלזיה), המסלול בהינלואמי בבחריין, המסלול הבינלאומי בשאנגחאי, איסטנבול פארק רייסינג, מסלול יאס מרינה (בחריין), מסלול קוריאה הבינלאומי, מסלול בודהה הבינלאומי (הודו) ואת מסלולי הרחוב בולנסיה וסינגפור. הוא תכנן את המסלול המחודש באוסטין, טקסס לקראת חזרתה של ארצות הברית לאליפות בשנת 2012 ואת המסלול בסוצ'י לקראת גרנד פרי רוסיה שהצטרף לאליפות בשנת 2014. המסלול האחרון אותו תכנן הוא מסלול הרחוב בהאנוי, לקראת גרנד פרי וייטנאם שיצטרף לאליפות בעונת 2020.
סדרות הרמדאן

סדרות הרמדאן (קרויות בערבית: مسلسل رمضان, "מוסלסל רמדאן" או ברבים "מוסלסלאת רמדאן") הן סדרות שנוצרות ומוקרנות במיוחד בתקופת הרמדאן בעולם הערבי. סגנונן של סדרות אלו הוא לרוב כשל טלנובלה דרום אמריקאיות ולעיתים קרובות אלו אפוסים היסטוריים על דמויות אסלאמיות או סיפורי אהבה הקשורים לסכסוך מעמדי ותככים.
בשעות הערב של חודש הרמדאן, לאחר ארוחת שבירת הצום של האפטאר, משפחות מכל רחבי העולם הערבי יושבות לצפות בדרמות מיוחדות אלה בטלוויזיה. ערוצי הלווין הערבים משדרות תוכניות אלו בכל ערב במשך הרמדאן, ומושכות לתוכן את המשפחות שמתאספות כדי לשבור את הצום שלהם. רוב ה"מוסלסלאת" האלו בנויות מכ-30 פרקים, או פרק אחד בממוצע לכל לילה של הרמדאן. סדרת טלוויזיה אלה הן חלק בלתי נפרד ממסורת הרמדאן, באותה הדרך שבה ה"חכוואתי" (מספר הסיפורים), שסיפר סיפורים ומיתוסים, היה חלק מלילות הרמדאן בעבר. הסדרה הראשונה שהחלה סוגה זו הייתה "לילות חלמייה" ששודרה במצרים ב-1987.
על פי מחקר של חברת Ipsos למחקרי שוק, בשבועות הראשונים של חודש הרמדאן 2011, אחוזי הרייטינג של ערוצי טלוויזיה ברחבי המזרח התיכון עלו ב-30%, וכמות של כ-100 סדרות מיוחדות אלו שודרו בערוצים הממלכתיים והפרטיים כאחד. עונת הרמדאן כבר הושוותה לא פעם לעונת החודש של הסופרבול, כגודל חשיבותה בשוק הטלוויזיה בעולם הערבי. בתקופה זו, מדרגי הטלוויזיה נשארים גבוהים גם אל תוך הלילה, ועלות של פרסומת בת 30 שניות בשעות צפיית השיא של הרמדאן עשויה להיות יותר מכפול מהשיעור הרגיל. על פי מרכז המחקר הפאן הערבי (PARC), הסכום שהוצא ברמדאן בשנת 2012 לפרסום בטלוויזיה אף חרג מהתחזיות של 420 מיליון דולרים, וכל זאת מתוך הסכום המשוער 1.98 מיליארד דולר עבור שוק הפרסום בטלוויזיה בעולם הערבי בכל אותה השנה.
מוהו

מוהו (באסטונית: Muhu, בגרמנית: Moon, "כלנית") הוא האי השלישי בגודלו באסטוניה וגם נפה במחוז סארה. האי ממוקם בים הבלטי, צפונית-מזרחית לאי סארמאה.
בשנת 2004 אוכלוסיית מוהו מנתה 1,822 נפשות.
מוהו מפורסמת בכך שבה נמצאת טחנות הרוח אמו ( Eemu tuulik) בכפר לינוסה. זוהי תחנת הרוח העתיקה ביותר במדינה, שעדיין פועלת.

גאוגרפיה

שטחו של האי הוא 198 קלומטרים מרובעים. בינו לבין אסטוניה עצמה מפרידים מצרי סור (Suur Väin) ובינו לבין סארמאה - מצרי וייקה (Väike Väin). בשנת 1896 נבנה סכר במצרי וייקה ומעליו נסלל כביש, המחבר את מוהומאה לסארמאה.
היישובים המרכזיים במוהו הם ליבה (Liiva, "בירת הנפה", שלה 220 תושבים) וקויוואסטו (Kuivastu, הנמל היחידי בנפה, שמעבורות יוצאות ממנו אל וירטסו שבמחוז לאנה). יישובים מרכזיים נוספים הם הלאמאה, פירי, נומקלה וקוגובה.

היסטוריה

האי נוצר על שלוש שוניות אלמוגים, זיכרון לזמנים יותר חמימים. המתיישבים הראשונים של מוהו הם משנת 2,500 לפני הספירה לערך ובאי נתגלו קברי-אבן המעידים על כך. כמו כן, נמצאו באי ראשי-חניתות מתקופת הברונזה במאה ה-15 לפני הספירה. בסוף העת העתיקה נבנו מבצרים בלינוסה (Linnuse) ובפדלה (Päedla).
בשנת 1227 התרחש קרב עקוב מדם על האי מוהו, בין מסדר נזירי ליבוניה Livonian) Brothers of the Sword) וצבא אסטוני פגאני. הקרב נמשך שבעה ימים, ונחשב לקרב גורלי שהביא את אסטוניה תחת שלטון זר למשך שבע המאות הבאות. כנסייה בסגנון גותי נבנתה במרכז מוהו זמן קצר לאחר מכן, בסוף המאה ה-13, ושמה "קתדרלת פהה קאטרינה" (Püha Katariina Kirk).
במאה ה-19 בערך 70% מאנשי האי המירו את דתם לנצרות אורתודוקסית, בידי הצאר ניקולאי הראשון. שתי כנסיות אורתודוקסיות מרשימות נבנו בתקופה: בהלמאה וברינסי. 
במלחמת העולם הראשונה, באוקטובר 1917, התנהל קרב מון סאונד במצר המפריד בין האי מוהו ליבשת בין הצי הגרמני לצי הרוסי.
בתחילת המאה ה-20 מנתה אוכלוסיית מוהומאה כ-6,000 תושבים, אך בעקבות שתי מלחמות העולם הצטמצמה האוכלוסייה לגודלה הנוכחי, כ-2,000.

פלורה ופאונה

משום שבתקופה הסובייטית נאסר להיכנס לאי, ומכיוון שמעולם לא הייתה פעילות חקלאית אינטנסיבית באי, במוהו מסתובבים איילים, יעלים, ושועלים בחופשיות. עיקר העניין הוא בצפרות; ברבורים, אווזים וברווזים נודדים ועוצרים באי. שלושה זוגות של זנים נדירים של נשרים שוהים על האי. הנוף כולל בעיקר שדות, יערות, ביצות ומצוקים.

נפת מוהו

נפת מוהו כוללת את האי מוהומאה ו-11 איונים סביבו. שטחה של הנפה הוא 206 קמ"ר.
ניקול מרת'ה לה דוארין

קורות חיים

ניקול מרת'ה לה דוארין נולדה בשנת 1930 בכפר קטן בחבל ברטאן שבצפון מערב צרפת. בילדותה, אמה שהייתה מורה בבית ספר מקומי, היוותה לה מקור השראה ודוגמה אישית ללמידה. בנוסף, אביה, שהיה איש עסקים ליברלי, גידל אותה בדומה לבן, כיוון שהייתה ילדה יחידה. ב-1944 לה דוארין עברה בשל מלחמת העולם השנייה לפנימייה בנאנט, ולאחר המלחמה עקרה עם משפחתה חזרה ללורן, שם קיבלה ב-1949 את תעודת הבגרות שלה.
לאחר סיום לימודי התיכון היא התחילה ללמוד בסורבון, וקיבלה תואר ראשון במדעי הטבע בשנת 1954. במשך שש שנים היא לימדה מדעים בתיכון וגידלה שתי בנות, ולאחר מכן החלה לעבוד במעבדת מחקר ב-CNRS, במשרה חלקית ולאחר מכן מלאה. ב-1964 היא קיבלה את הדוקטורט שלה.
ב-1966 עברה לה דוארין לנאנט, כדי לחקור באוניברסיטה שם, אך נתקלה בעוינות וחוסר שיתוף פעולה, כי באותה תקופה לא היה מקובל שזוגות נשואים יעבדו באותה פקולטה. עם זאת, הדבר לא פגם במחקריה, שעסקו בתחילה ביצירה מלאכותית של אורגניזם אחד מסוגי תאים שונים, והדרכים לעקוב אחרי תהליך זה (יורחב ב"תרומה מדעית"). ב-1975 לה דוארין מונתה לראש הפקולטה לאמבריולוגיה ב-CNRS. מאז לה דוארין ממשיכה לעבוד, לפרסם מחקרים ולהנחות סטודנטים.

תרומה מדעית

רובם ככולם של מחקריה של ניקול לה דוארין עסקו בעוברי תרנגולת ושליו. בתחילת דרכה, לה דוארין פיתחה דרכים לייצר במעבדה כימרות – יצור רב תאי המורכב מתאים בעלי מטען גנטי שונה – מתאי גזע של שליו ושל תרנגולת, כדי לחקור את אופן התמיינות התאים, ולראות איזה סוגי תאים מתפתחים מסוגים שונים של תאי גזע.
בשנות השמונים, ניקול לה דוארין התמקדה בהתמיינות תאי גזע לרכס העצבי, שהוא קבוצת תאי גזע בעלי הפוטנציאל להתפתח למגוון תאים. לה דוארין בדקה האם גם לתאי גזע כימריים יש את היכולת להתמיין היטב כמו תאים רגילים, וגילתה שהם לא מתפקדים באופן נורמלי, ויש להם גם סיכוי גבוה יותר לפתח גידולים. ניסויים אלה אפשרו לה להתחקות אחרי התהליכים שעוברים תאי העובר במעברם בין סוגים שונים של תאי גזע.
ניסוייה של לה דוארין בחקר מיון התאים בעובר הובילו לתגליות חשובות על התבטאות גנים בציפורי שיר, תפקוד מערכת החיסון והתפתחות מערכת העצבים אצל בעלי חוליות.
עקומים

תקציר העלילה

מקס, צעיר ברלינאי נהנתן והומוסקסואל, חי את חיי הלילה של ברלין בשנות ה-20 הדקדנטיות. הוא מבלה במועדוני לילה ומופעי דראג עם אלכוהול וקוקאין. מקס מתגורר בלופט עלוב יחד עם רודי, רקדן צעיר וממושקף המאוהב בו.
בבוקר שלמחרת ליל הסכינים הארוכות, מקס מתעורר בדירתו עם הנגאובר וזיכרון מעורפל מליל אמש, ומוצא בה את וולף, קצין נאצי צעיר, עימו שכב. קצינים נאצים פורצים למקום ורוצחים את וולף, בעוד מקס ורודי נמלטים. השניים מנסים לצאת מגבולות גרמניה, אך נתפסים.
מקס נשלח למחנה הריכוז דכאו, ובדרכו הוא מגלה כי אסירים יהודים עונדים בו טלאי צהוב וכי אסירים הומוסקסואלים עונדים טלאי ורוד. משום שעונדי הטלאי הוורוד נחשבים לנחותים עוד יותר מעונדי הטלאי הצהוב, מקס מחליט להסתיר את זהותו המינית ולהתחזות ליהודי על מנת לשרוד. בתוך שגרת הדיכוי של מחנה העבודה מקס פוגש את הורסט, אסיר הומוסקסואל העונד טלאי ורוד. תחת עיניהם הפקוחות של השומרים הנאצים של המחנה, נרקמת מערכת יחסים סודית ואינטימית בין השניים.

לונדון

המחזה הועלה לראשונה בלונדון, בתיאטרון רויאל קורט אשר בווסט אנד בתאריך  3 במאי 1979. צוות השחקנים המקורי של ההפקה הבריטית כלל את: איאן מק'קלן (מקס), טום בל (הורסט), גייל ריצ'רד (פרדי).

ניו יורק

בארצות-הברית, המחזה הועלה לראשונה בתיאטרון אפולו החדש אשר בברודוויי בתאריך 2 בדצמבר 1979. צוות השחקנים המקורי של ההפקה האמריקאית כלל את: ריצ'רד גיר (מקס), הדיוקס דוד (הורסט), ג'ורג' הול (פרדי).
גיזלה בוק

גיזלה בוק (בגרמנית Gisela Bock;‏ נולדה ב-8 בפברואר 1942) היא היסטוריונית גרמנית פמיניסטית.

ביוגרפיה

גיזלה בוק נולדה בקארלסרוהה שבגרמניה. אביה היה כימאי. היא לימדה באוניברסיטה החופשית בברלין (1983-1971), במכון האוניברסיטאי האירופאי (1989-1985) בפירנצה, איטליה ובאוניברסיטת בלפילד. כיום היא מכהנת כפרופסור באוניברסיטה החופשית של ברלין.
בשנות השבעים הייתה בוק ממנהיגות תנועת הנשים שדרשו שנשים יתוגמלו כספית עבור עבודתן כעקרות בית. בוק נחשבת לאחת מחלוצות העיסוק ההיסטוריוגרפי בנשים ובמגדר.

מחקריה

עבודתה הידועה ביותר של בוק הוא ספרה מ-1986, "עיקור כפוי בנאציזם" (Zwangssterilisation im Nationalsozialismus), מחקר שהקיף כ-400,000 מקרים של עיקורים כפויים שבוצעו בגרמניה הנאצית בשנים 1934–1945. בוק ערכה מחקר מעמיק על ההיסטוריה של העיקור בגרמניה הנאצית. לטענתה אפליה מינית וגזענות בנאציזם היו קשורים באופן כה הדוק עד שלא ניתן להבדיל ביניהם. בוק גם טענה שמדיניות העיקור הנאצית לא היוותה מבוא למדיניות רצח העם של השלטון הנאצי אלא היוותה חלק אינטגרלי ממדיניות האיכלוס של השלטון. לבסוף, מחזיקה בוק בדעה שלא מדיניות הילודה המבוקרת עמדה בראש מעייניהם של קובעי מדיניות הנאצית כלפי נשים, כי אם המדיניות המתנגדת לרבייה. לדעתה מדיניות השלטונות שלפיה יש לעקר נשים או לחייבן לעבור הפלה, אם הן אינן מביאות ילדים "ראויים לגזע", הביאה לידי כך שהשלטון ניצל את כל הנשים.
הטענה האחרונה שהתווספה לטענתה של בוק שנשים שעוקרו סבלו יותר מגברים שעוקרו וכי הכאב שנגרם לאותן נשים שעוקרו היה בעל השלכה על כלל אוכלוסיית הנשים בגרמניה הנאצית, היא שנויה במחלוקת. היסטוריונים רבים כמו קלודיה קונץ, טענו שהמדיניות הנאצית הייתה בעד רבייה, לא פחות מאשר בעד הגבלתה, ולפיכך, אין זה סביר כי מדיניות העיקור השפיעה על כלל הנשים בתקופת הרייך השלישי.
טחנת המשי בטומיאוקה

היסטוריה

לאחר רסטורציית מייג'י במחצית השנייה של המאה ה-19, האיצה הממשלה היפנית את תהליכי המודרניזציה כדי להשלים את הפער ממדינות אירופה. באותה עת היה משי גולמי יפני הייצוא החשוב ביותר, וכלכלת יפן התבססה על ענף זה. תהליכי המודרניזציה הגבירו את קצב ייצור המשי, אך איכותו נפגעה בשל הייצור ההמוני, והדבר פגע במוניטין של המשי היפני. לפיכך החליטה הממשלה להקים מפעל לטוויית משי בעל טכנולוגיות מתקדמות שנועדו לשמור על איכות הבד, על מנת שישמש דוגמה לשאר המפעלים במדינה.
ב-1870 חיפש פול ברונאט, עובד בחברת מסחר צרפתית ביוקוהמה, אתרים מתאימים להקמת המפעל באזור קאנטו, ובחר בעיר טומיאוקה. הבנייה החלה ב-1871 והסתיימה ביולי 1872. שלושה חודשים לאחר מכן החל המפעל לפעול.
בתחילה היו במפעל 150 מכונות לטוויית משי, וכ-400 נשים תפעלו את המכונות. אורח חיי העובדים תועד ביומנה של אחת העובדות, וואדה איי (和田 英).
טחנת המשי בטומיאוקה נודעה באיכות הגבוהה של מוצריה ביפן ומחוצה לה, אך המפעל נתקל בבעיות כלכליות. על אף קיצוצים שוטפים בהוצאות, לא הפכה הטחנה לרווחית, וכתוצאה מכך החליטה הממשלה להפריטה, ומכרה אותה לזאיבצו "מיצואי" ב-1893. ב-1902 מכרה מיצואי את הטחנה לחברת "הארה".
ב-1939 רכשה את הטחנה "תעשיות קטקורה", חברת טוויית המשי הגדולה ביותר ביפן, והיא תרמה לצמיחה של כלכלת יפן בזמן ולאחר מלחמת העולם השנייה. הטחנה נסגרה במרץ 1987, אך מבניה זכו לשימור.
ב-2005 הכריזה ממשלת יפן על טחנת המשי בטומיאוקה כאתר היסטורי, והיא נוספה לרשימת אתרי המורשת העולמית ב-21 ביוני 2014.
יעילות כלכלית

הבסיס התאורטי

על פי התאוריה הכלכלית קיימות שתי השקפות עיקריות  להגדרת היעילות הכלכלית, אך שתיהן רואות במעורבות הממשלתית בתהליך הכלכלי כגורם המשפיע ביותר. השקפה אחת רואה במעורבות הממשלה כגורם מפריע להשגת היעילות, והשנייה רואה בממשלה כגורם שמעורבותו הכרחית על מנת למנוע פגיעה ביעילות הכלכלית כתוצאה מפעילותם של כוחות השוק החופשי.
הזרם המרכזי של התאוריה הכלכלית רואה בכוחות השוק החופשי את המכשיר היעיל ביותר להקצאת המקורות ביחס לאלטרנטיבות האחרות, אך נדרשת רמה מסוימת של מעורבות ממשלתית על מנת להסדיר את אופן פעילותו ולמנוע כשלים אפשריים. בעיקר מדובר על מעורבות בתהליכי המקרו של השוק כמו למשל בנוגע למדיניות הפיסקלית והמוניטרית של המדינה.
לעומת זאת בתהליכים המתנהלים ברמת המיקרו של השוק כמו למשל בפעילותן של חברות עסקיות, ישנן תאוריות המצדדות בהימנעות מוחלטת של מעורבות ממשלתית, ולעומתן כאלה הרואות בה צורך חיוני הנדרש לקיומו של שוק כלכלי חופשי ומתפקד.
כבר במאה ה-19 פירסמו הפילוסופים של הכלכלה הליברלית הקלאסית את השקפתם כתומכי אסכולת "הממשלה הקטנה", המוכרת גם כ"לסה פר", המצדדים בביטול או קיום מינימלי של מעורבות הממשלה בתהליכים הכלכליים. בשנות השלושים של המאה ה-20 התחזק מעמדם של הכלכלנים מן האסכולה המוסדית ובראשם הכלכלנים הקיינסיאנים אשר ראו ברמה מסוימת, ובהתאם לצורך גם גבוהה, של מעורבות ממשלתית בתהליכים הכלכליים, כהכרח חיוני לשם שמירה על תפקודה של המערכת הכלכלית.

הגדרת המטרה

יעילות היא רק אחת מיעדיה של מערכת כלכלית ועליה להשתלב בצרכים ובדרישות נוספות המשולבות בפעילותה. כך למשל השגת יעילות כלכלית עלולה לעמוד בניגוד לערכים כמו צדק ומוסר. שיטות ניהול מסוימות עשויות לשפר את היעילות הכלכלית אך לעשות זאת בדרכים בלתי מוסריות או בלתי צודקות. מאבק תמידי מתקיים בין הדרישה להשגת היעדים הכלכליים לבין הפגיעה בערכים חשובים אחרים כגון: רווחת העובד, איכות הסביבה, זכות הקניין, ומניעת אפליה.
הי-מן ושליטי היקום

העלילה

הסדרה מתרחשת באיטרניה, ממלכת פנטזיה עם טכנולוגיה מתקדמת, בה שולט המלך הטוב רנדור. רנדור הצליח בצעירותו לגרש את כל כוחות הרשע באיטרניה אל הצד האפל של החומה ולנעול אותם בחומה היקפית עצומה. כאשר רנדור מתיישב ונהפך לאב לילד, כוחות הרשע של איטרניה, בראשות המכשף הרשע סקלטור, מצליחים לפרוץ את החומה ומאיימים שוב על איטרניה.
הקוסמת שמחזיקה את טירת גולגולת (Castle Grayskull) המיסטית מעניקה חרב עוצמה לנסיך אדם, בנו של רנדור, צעיר עצלן וקל-דעת שיצר לו מוניטין של פחדן. החרב מסוגלת להפוך את אדם לגיבור אמיץ בעל כוח פיזי רב (הוא יכול לעקור סלעים גדולים ממקומם) ואותו גיבור - הי-מן, הוא זה שעוצר שוב ושוב את סקלטור ומסכל את תוכניותיו להשתלט על הממלכה. חבריו הקרובים של הי-מן הם איש-שריון ואורקו. איש-שריון (האביר דאנקן) משמש כמחנכו של אדם ויודע את זהותו הסודית (שאדם הוא הי-מן), הוא חבר נאמן של אדם ושל הקוסמת. אורקו הוא מכשף שלימזל ששימש כ"מטפלת" של אדם מינקות וכליצן החצר. הי-מן ואיש-שריון מובילים חבורת לוחמי צדק בעלי כוחות מיוחדים שמטרתה לבלום את כוחות הרשע של סקלטור.
הסדרה כללה קרבות בין הי-מן ושליטי היקום לכוחות הרשע של סקלטור, ואלה כללו אלימות פיזית, שימוש בכלי נשק והשמדת רובוטים. כדי לאזן, בסוף כל פרק שודר קטע קצר בו אחת הדמויות מסכמת את מוסר ההשכל של הפרק ומדגישה ערכים כמו חברות, נאמנות, אמירת אמת ואומץ.