טרנסילבניה (אונייה)

הבנייה וההשקה

בתחילת שנת 1936 יזם השירות הימי הרומני שני מכרזים פומביים, האחד ב-30 בינואר והשני ב-15 בפברואר, לבניית שתי אוניות נוסעים זהות. שש פירמות העוסקות בבניית אוניות, מחמש ארצות שונות, הגישו הצעות ולאחר בדיקת ההצעות נמצא שהפירמה Burmeister et Wain מקופנהגן הגישה את ההצעה הזולה ביותר, 114 מיליוני לאי לספינה וזכתה במכרז.
"טרנסילבניה", האונייה הראשונה, הורדה למים ביום 11 בפברואר 1938 וב-11 ביוני הסתיימו עבודות הפנים והוחלף הדגל הדני בדגל רומני. ב-17 ביוני הפליגה האונייה, תחת פיקודו של רב החובל אלכסנדרו שטיוביי ועגנה בקונסטנצה ב-26 ביוני. החנוכה הרשמית של האונייה התקיימה ב-8 בספטמבר, בנוכחות קרול השני, מלך רומניה ובנו מיכאי.
בשנות ה-20 הגיעה לנמל חיפה אנייה אנגלית בשם "טרנסילבניה".

תפעול האונייה

לאחר שתי הפלגות בים השחור, ב-21 וב-22 באוגוסט, ב-13 בספטמבר 1938 הפליגה טרנסילבניה לראשונה בקו הקבוע שלה: קונסטנצה, אלכסנדריה, חיפה, בירות, פיראוס, איסטנבול וחזרה לקונסטנצה.
בסרביה, האונייה התאומה, הצטרפה לקו ההפלגות באוקטובר. שתי הספינות, שהיו המודרניות ביותר באותה תקופה באזור, משכו אליהן את הנוסעים הפוטנציאליים וגרמו לספינות אחרות, ששטו בקווים אלה, לעבור למקומות אחרים. שתי הספינות התאומות, הצבועות לבן, כונו בשם "הברבורים הלבנים של הים השחור". פרוץ מלחמת העולם השנייה הוריד בצורה חדה את תנועת הנוסעים והסחורות וגרם לשינוי בקווי ההפלגה של הספינות. הצטרפות רומניה למלחמה גרם לעצירת הספינות באיסטנבול, שם שהו במהלך המלחמה עם צוות תחזוקה בלבד ותוך תשלום מיסי נמל.
בסיום מעורבות רומניה במלחמה שוחררו האוניות במהלך אוקטובר 1944. האונייה "בסרביה" עברה לבעלות של ברית המועצות (שמה שונה ל"אוקראינה") לפי תנאי הפסקת האש שבין רומניה וברית המועצות, תנאים שכללו תשלום פיצויי מלחמה. "טרנסילבניה" העבירה מברית המועצות לרומניה שבויי מלחמה רומנים ולאחר מכן חזרה לשוט במסלול מרומניה לים התיכון, בה הגיעו עולים בעלי סרטיפיקטים מרומניה לארץ ישראל. בשנים 1946–1947 המשיכה האונייה בהפלגה עד מרסיי. באוקטובר 1945 התקיימה הפלגה בה הביאה טרנסילבניה מעל אלף עולים לארץ ישראל.
לאחר הקמת מדינת ישראל השיטה יהודים רומנים שעלו לישראל. תחילה השיטה האונייה מספר קטן של עולים במסגרת הפלגותיה הרגילות. בהמשך בוצעו הפלגות מיוחדות לעולים. כדי להתאים את האונייה להובלת עולים הוכנסו בה שינויים, שהעיקרי בהם היה הוספת 360 מיטות והגדלת יכולתה להשיט כמעט 800 נוסעים. גם הרחבה זו לא הספיקה, כאשר העלייה מרומניה גדלה, לכן הציבו מזרנים על הסיפונים והיו הפלגות בהן האונייה הובילה כאלפיים נוסעים. בראשית 1952 הופסקו ההפלגות של טרנסילבניה לישראל, עם עצירת העלייה מרומניה.
החל מ-19 ביולי 1945 האונייה עברה לניהול חברה בשם סוברומטרנספורט, בבעלות משותפת של ברית המועצות ורומניה. ניהול זה נפסק בשנת 1956, כאשר האונייה הועברה לחברה רומנית חדשה, נאוורום והיא הפליגה בשירותה עד 1975. בין השנים 1957 - 1975 האונייה הובילה נוסעים בים התיכון וזכתה לכינוי "ברבור הים התיכון".

שיפוצים ופירוק

בשנים 1955 - 1957 טרנסילבניה עברה שיפוצים במבדוק של פולה, אז ביוגוסלביה. שיפוצים נוספים נערכו בשנים 1962 - 1963 במבדוק של קופנהגן. ב-1975 האונייה נזקקה לשיפוצים יסודיים, לכן הובאה לקונסטנצה, שם עגנה בהמתנה לגיוס ההון הדרוש לשיפוצים.
המכון לימאות של קונסטנצה ביקש את האונייה, כדי שתשמש לאכסון והכנת קציני הים והנגדים של הצי הצבאי והמסחרי של רומניה. המשרדי הלאומי לתיירות ביקש אותה, כדי להפוך אותה לבית מלון צף בנמל טומיס. החברה הדנית, שבנתה את האונייה, ביקשה אותה, כדי להציבה לבמוזיאון הספנות של קופנהגן והיו מוכנים לשלם את תמורתה או לספק אונייה אחרת במקומה.
הזמן חלף והכספים לא גויסו ולאחר ארבע שנים, ב-1979, הועברה האונייה, בעזרת שתי גוררות, במעלה הדנובה לגאלאץ, כדי לבצע שם את התיקונים הדרושים. האוניה עגנה בגאלאץ וגם שם לא נמצא הכסף הדרוש לשיפוצים. כעבור חודשיים הועברה האונייה לעגינה בקילומטר 150 (מרחק 150 קילומטר משפך הדנובה), שם עגנה עוד חודשיים וחצי. בתקופה זו, בעקבות קיץ יבש במיוחד, ורדו פני המים בדנובה, לכן היו צריכים להזיז את האונייה לעגינה במקום בו המים עמוקים יותר, אך לא נמצאו הגוררות הדרושות. האונייה נטתה על צידה ולבסוף התהפכה, אך ללא אבדות בנפש, כי לא היה איש על סיפונה.
לאחר שנערכו חקירות שונות, ועדה ממשלתית החליטה על חיתוך גוף האונייה, משום שלא נמצאה כבר דרך לתיקונה. גם החלטה זו בוצעה באיחור גדול מאוד - 29 שנים לאחר קבלת ההחלטה, בשנת 2008, החלה חברה לעסוק בחילוץ ופירוק האונייה, מלאכה שנמשכה שנתיים ושלושה חודשים.