המונומנטים הבודהיסטיים בסאנצ'י

רקע

התיעוד הראשון באנגלית לקיומם של המונומנטים ושל הכפר נעשה על ידי קצין בריטי בשל טיילור ב-1818. עד ל-1881, אז החלו עבודות השיקום של המבנים, ביקרו באתר בעיקר ארכאולוגים חובבים וציידי אוצרות. המראה הנוכחי של המבנים נקבע לאחר עבודות שיפוץ בפיקוחו של סר ג'ון מרשל, שנערכו בין 1912 ל-1919‏.
נכון ל-2008 נותרו על גבעת סאנצ'י כחמישים אתרים, כולל שלוש סטופות ומספר מקדשים. בשנת 1989 העניק אונסק"ו לאתרים מעמד של אתר מורשת עולמית.
על הגבעה הוקם מוזיאון קטן לארכאולוגיה, ובו מספר פסלים שנלקחו ממקומות שונים בגבעה. רוב פסלי הבודהה נעשו מאבן חול אדומה וניזוקו מפגעי הזמן ומזג האוויר.

תקופת סונגה

בתקופה זו הסטופה הושחתה, ככל הנראה במהלך המאה ה-2 לפנה"ס, ומאורע זה קשור לעלייתו לשלטון של הקיסר פוסייאמיטרה סונגה. נטען כי פוסייאמיטרה הרס את הסטופה המקורית, ובנו אגנימיטרה בנה אחת חדשה במקום. במהלך תקופה מאוחרת יותר של שלטון הסונגה הסטופה הורחבה באמצעות משטחי אבן, כך ששטחה הוכפל כמעט פי שניים לעומת גודלו המקורי. הכיפה יושרה במקצת באזור הגובה המרבי שלה ועוטרה על ידי שלוש שמשיות הנמצאות בתוך מעקה מרובע. הכיפה, עם השכבות שהקיפו אותה, סימלה את דהרמה, מעגל החוק. הכיפה הונחה על משטח בצורת תוף שהקיף אזור שלם, וניתן היה לגשת אליה באמצעות גרם מדרגות כפול. שביל אבן שני, בקומת הקרקע, היה מוקף במעקות עם ארבעה שערים גדולים (טוראנות) הניצבים כנגד שושנת הרוחות. ההשערה כי הבניינים שנבנו בתקופת שושלת סונגה הם הסטופה השנייה והשלישית (מלבד המעברים המקושטים, המתוארכים על סמך כתובות לתקופת סאטאוואהאנה), המעקה הצמוד לקרקע ובסיס האבן של הסטופה הגדולה.

תקופת סאטאוואהאנה

השערים והמעקות נבנו לאחר שנת 70 לפנה"ס, וככל הנראה הדבר בוצע על ידי שושלת סאטאוואהאנה. באחת הכתובות שנמצאו באתר ישנו תיעוד כיצד המלך סאטאקארני קיבל מאמנים שעבדו בשירותו, כמתנה, את אחד הארכיטרבים הנמצאים בחלקו העליון של השער המערבי. בכתובת כתוב:
מתנתו של אנאנדה, בנו של ואסיטהי, מנהל העבודה של האמנים של ראג'אן סירי סאטאקארני
— 
למרות שהם נבנו מאבן, הם נחצבו והוכנו כמו עץ, והשערים כוסו בתגליפים מסורתיים. בתגליפים מתוארים אירועים מחייו של בודהה המשולבים במאורעות היומיום העשויים להיות מוכרים לאנשים רגילים, כך שאלה יוכלו להבין יותר טוב את האמונה הבודהיסטית ואת הרלוונטיות שלה לחייהם. 
בסאנצ'י ובסטופות האחרות האוכלוסייה המקומית תרמה כסף למטרת קישוט הסטופה, וזאת על מנת להשיג רווח רוחני. לא הייתה הוראה מלכותית כלשהי בתחום הזה. תורמים, גברים ונשים כאחד, שתרמו כסף על מנת ליצור תגליף בחרו בדרך כלל בתיאור המועדף עליהם מחייו של בודהה, כאשר שמותיהם נחרטו בתוך התגליף. דבר זה מסביר את החזרות של תקופות מסוימות בחייו של בודהה על הסטופה. דמותו של בודהה מעולם לא צוירה על תחריטי ותגליפי האבן כדמות אדם. במקום זאת, האמנים בחרו לייצג את בודהה באמצעות כמה מאפיינים, כגון הסוס שעל גבו הוא עזב את בית אביו, טביעות הרגליים שלו, או אפריון מתחת לעץ הבודהי שלידו בודהה זכה להארה. גוף האדם נחשב כאובייקט המטיל מגבלות קשות מדי על בודהה.
בחלק מהאפריזים בסאנצ'י מתוארים מאמינים מקומיים הנראים כמו יוונים (מבחינת בגדים, תנוחה וכלי נגינה) החוגגים ליד הסטופה.

תקופות מאוחרות יותר

סטופות ומבני דת הינדיים ובודהיסטיים נוספים נבנו עד למאה ה-12. מקדש מספר 17 הוא ככל הנראה אחד מהמקדשים הבוהיסטיים הקדומים ביותר, והוא מתוארך לתחילת תקופת ממלכת גופטה. המקדש בנוי כחדר קדוש בעל גג שטוח עם אכסדרת כניסה וארבעה עמודים. הצד הפנימי ושלושה צדדים חיצוניים הם שטוחים ואינם מקושטים, אך חזית המקדש והעמודים מכוסים בתחריטים נאים, המעניקים למקדש מראה כמעט "קלאסי". 
במקביל לשקיעת הבוהיזם בהודו, הלך והתדרדר מצבם של האתרים בסאנצ'י והם ספגו נזקים משמעותיים.