google/wiki40b huggingface dataset:
תיאטרון יידישפיל

יידישפיל (ביידיש: הלחם של "משחק" ו"יידיש") הוא תיאטרון יידיש הפועל בתל אביב מאז שנת 1987.

היסטוריה

התיאטרון נוסד ב-1987 ביוזמת ראש עיריית תל אביב-יפו שלמה להט ומנכ"ל בנק מרכנתיל דיסקונט משה נוידרפר. כמו כן, השתתף שמואל עצמון בהקמת התיאטרון ושימש כמנכ"ל ומנהל אמנותי, כאשר החל מנובמבר 2011 מחליף אותו ששי קשת. 
תיאטרון "יידישפיל" לקח על עצמו את משימת שימורה וטיפוחה של תרבות שהיא אבן יסוד חשובה בתולדות העם היהודי. שפת היידיש היא שפה חיה ונושמת בקרב רבים מהעם היהודי גם כיום, ולתיאטרון יש קהל קבוע, רובו מבוגר יחסית. משרדי התיאטרון יושבים ברחוב קרליבך 7, תל אביב.
בשנת 1996 אישרה הכנסת את הצעת החוק להקמת רשות לאומית לתרבות היידיש והלאדינו, רשות שמתפקידה לבסס מעמד איתן לשתי השפות ולתרבות העשירה האצורה בהן.
מאז הקמתו העלה תיאטרון יידישפיל 42 הפקות שהוצגו בפני קהל רחב בארץ וברחבי העולם. במהלך שנים אלו נטל התיאטרון חלק בפסטיבל ישראל כמו גם בפסטיבלים בינלאומיים חשובים רבים, והופיע בין היתר בערים ויסבאדן, לונדון, פרנקפורט, אמסטרדם, וינה, לוס אנג'לס ווילנה.
בתיאטרון משחקים שחקני יידיש ותיקים כיעקב בודו ויעקב אלפרין, כשלצידם קבוצת שחקנים צעירים יותר - בהם ילידי הארץ ועולים חדשים, המהווים עתודה לדור ההמשך, ביניהם דודו פישר, גדי יגיל, ענת עצמון, מוניקה ורדימון, יונתן רוזן, יוני אילת ואמיתי קדר. השחקן קרול מרקוביץ' שיחק גם הוא בתיאטרון מראשיתו ועד פטירתו ב-2006.
בתיאטרון מועלות הצגות רפרטואריות בסגנונות שונים שנכתבו בידי יוצרים שונים. בכל ההצגות ניתן תרגום סימולטני לעברית ולרוסית בכתוביות ובאוזניות, כדי להקל על הצפייה על מי שאינו דובר יידיש.
אולם הבית של התיאטרון הוא בצוותא 3 תל אביב, שכן ההצגות מופיעות ברחבי הארץ. 
בכל עונת הצגות, תיאטרון היידישפיל מעלה כארבע הצגות חדשות, כאשר בכל רבעון עולה הצגה אחרת. תוכן ההצגות משתנה, כאשר חלקן תורגמו ליידיש ונכתבו על ידי מחזאים בעבר (שייקספיר, מולייר ועוד), אחרות עובדו לבמה מיידיש (שלום עליכם ועוד) ונוספות הן הצגות מקומיות (יהושוע סובול ועוד).
אלין טופוזאקוב

קריירה

טופוזאקוב גדל בדימיטרובגראד והחל את הקריירה שלו ככדורגלן במועדון המקומי. כשהיה בן 18 הצטרף ללבסקי סופיה, ושם שיחק כ-12 עונות רצופות, מלבד תקופה קצרה בה הושאל למועדון אחר. עם לבסקי סופיה זכה טופוזאקוב בחמש אליפויות (מהן 3 רצופות) ובשישה גביעים. בשנת 2005 מונה טופוזאקוב לקפטן הקבוצה, ובעונת 2005/2006 העפיל עמה לרבע גמר גביע אופ"א. בעונה שלאחר מכן העפיל עם לבסקי סופיה לשלב הבתים של ליגת האלופות, בפעם הראשונה שקבוצה בולגרית הגיעה למעמד זה.
ב-3 בינואר 2008 הגיע טופאזקוב לישראל יחד עם חברו מלבסקי סופיה, הקשר ההתקפי דימיטר טלקייסקי, והשניים הוחתמו בהפועל תל אביב על ידי המאמן אלי גוטמן, שהגיע לקבוצה רק זמן קצר קודם לכן לאחר שהקבוצה נקלעה למקום האחרון בטבלה. השניים שיחקו לראשונה ב-12 בינואר, במחזור ה-15 של עונת 2007/2008, מול הפועל כפר סבא באצטדיון בלומפילד. במחזור ה-25 כבש טופוזאקוב את שערו היחיד במדי הפועל תל אביב, בניצחון 3–2 על בני יהודה. בנוסף בישל שני שערים בעונה זו, בניצחון 3–1 בדרבי מול מכבי תל אביב, ובניצחון 3–1 מול בית"ר ירושלים. טופוזאקוב תרם רבות להישארותה של הקבוצה בליגה הבכירה, וכן להעפלתה לגמר גביע המדינה. בתום העונה קיבלו טופוזאקוב וטלקייסקי במשותף את תואר "השחקן המצטיין" מטעם ארגון אוהדי הפועל תל אביב.
בעונה שלאחר מכן המשיכה הקבוצה במגמת השיפור וטופוזאקוב סייע לקבוצה להתמודד על האליפות מול מכבי חיפה, לצידם של הבלמים דאגלס דה סילבה וואליד באדיר, אך לבסוף סיימה הקבוצה במקום השני. לאחר שנה וחצי בהפועל תל אביב שוחררו שני הבולגרים בקיץ 2009. בסך הכל הופיע טופוזאקוב ב-61 משחקים במדי הפועל תל אביב בכל המסגרות.
בעונת 2009/2010 חזר טופוזאקוב לשחק בלבסקי סופיה, וכעבור שנה חזר לישראל, שוב יחד עם טלקייסקי, והשניים חתמו בהפועל רמת גן. בעונת 2010/2011 כבש טופוזאקוב שני שערים במדי הפועל רמת גן, וב-16 באפריל 2011 ערך את משחקו האחרון בקריירה, מול הפועל תל אביב.
לזכותו של טופוזאקוב 30 הופעות במדי נבחרת בולגריה. ב-2 בספטמבר 2000 ערך את הופעתו הראשונה במדי הנבחרת, במשחק מול נבחרת צ'כיה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2002. ב-11 בפברואר 2009 ערך טופוזאקוב את משחקו האחרון במדי הנבחרת, במשחק ידידות מול נבחרת שווייץ.
בעונת 2013/2014 החל לשמש כעוזר מאמן לבסקי סופיה, ובמרץ 2014 מונה למאמן הזמני של הקבוצה עד לתום העונה, בשל בעיות בריאות מהן סבל המאמן הראשי, ובעונת 2016/2017 שימש שוב כמאמן הראשי של הקבוצה. בקיץ 2017 מונה למאמן קבוצת ארדה קרדז'אלי מהליגה השלישית בבולגריה, ובעונתו הראשונה בקבוצה העלה לליגה השנייה.
מיג-8

תכנון ופיתוח

כיניו של המיג-8 בברית המועצות היה אוטקה ("ברווז" ברוסית) שכן המטוס היה בעל סט כפול של כנפיים - סט ראשון שיצא ממרכז גוף המטוס וסט נוסף מקדמת המטוס. כמו כן, תכנון זה של מטוס בעל סט כנפיים כפול מכונה באנגלית "קנרד" ופירוש המילה בצרפתית הינו ברווז. מטוס זה היה מטוס ניסוי של המשרד לתכנון ניסויי, ייעודו היה בדיקת שליטה וטיסה במטוס מסוג קנרד וכן בדיקה של כנף קבועה המשוכה לאחור (להבדיל ממטוס רגיל לזמנו שבו הכנפיים היו מאונכות לגוף המטוס). למטוס היה יתרון על פני מטוסי סילון "רגילים", שכן תצורת הכנפיים הכפולה הורידה את כמות האוויר שנפלטה מן המנועים לעבר חלקו האחורי של המטוס. על גוף המטוס הותקן מנוע רדיאלי בעל 5 בוכנות מדגם שבטסוב M-11.

היסטוריה מבצעית

נעשה שימוש במיג-8 כשפן ניסיונות לצורך פיתוח הכנפיים המשוכות לאחור של המיג-15, ולאחר מכן המטוס שימוש את המשרד לתכנון ניסויי כמטוס תקשורת ותובלה. מאחר שהמטוס היה עשוי בעיקר מעץ ומסיבים משקלו היה קל מאוד, על כן טיסי הניסוי חיבבו את המטוס ואת יכולת התמרון המשובחת שלו.
תותח אלקטרונים

תותח אלקטרונים או יורה אלקטרונים (Electron Gun) הוא רכיב שמייצר "אלומת אלקטרונים" (Electron Beam) בעלת אנרגיה קינטית מדויקת, נמצא בשימוש בכל סוגי הטלוויזיות והמסכים שפועלים באמצעות שפופרת קתודית (CRT), ובמכשירים נוספים כמיקרוסקופ אלקטרוני ובתחילת מאיץ חלקיקים ליניארי.
ה"תותח" מורכב ממספר חלקים: אלקטרודה שלילית חמה (Hot Cathode) שמחוממת על מנת שתייצר זרם אלקטרונים באמצעות "פליטה תרמויונית" (Thermionic Emission), אלקטרודות המחוללות שדה חשמלי שממקד את האלומה (לדוגמה "צילינדר והנלט" (Wehnelt cylinder)) ואלקטרודה חיובית אחת או יותר שמאיצה ומוסיפה למקד את האלקטרונים. לאחר ההאצה האלקטרונים נעים במהירות גבוהה מאוד.
רוב השפופרות הקתודיות הצבעוניות (כמו זו שנמצאת בטלוויזיה צבעונית) מורכבות משלושה תותחי אלקטרונים, אשר כל אחד מהם מייצר אלומה שונה של אלקטרונים. האלקטרונים שנורו מהתותח עוברים דרך מסיכת צל (מסך מתכת בצג שפופרת קתודית), שם הם מתנגשים בזרחן מאחד הצבעים אדום, ירוק או כחול. האנרגיה הקינטית הגבוהה של האלקטרונים מומרת לפוטונים שמדליקים נקודת פיקסל אחת בצג, הצבע הסופי הוא שילוב של שלושת צבעי היסוד האלו. בטלוויזיות בשחור לבן, יש רק תותח אלקטרונים אחד.
יחסי ארצות הברית–צ'ילה

שיתוף פעולה

המחלקה ליחסי הציבור האמריקנית משתפת פעולה עם אוניברסיטאות ועם ארגונים לא-ממשלתיים צ'יליאנים במגוון תוכניות, ובכלל זה תוכנית פולברייט תוכניות, סחר בינלאומי, אבטחה, ממשל דמוקרטי באזור, רפורמה משפטית, אכיפת החוק, נושאים סביבתיים, ולימודי אנגלית. המחלקה לענייני ציבור פועלת מדי יום עם התקשורת הצ'יליאנית, והיא גם מסייעת לתקשורת זרה, כולל עיתונאים אמריקנים.
בנוסף, קיים שיתוף פעולה בין המדינות בנושאי סחר חוץ, שירות חקלאי, ומשרד הפיקוח על החי והצומח (APHIS), וקיים שיתוף פעולה הדוק עם מאות חברות בארצות הברית אשר מחזיקות משרדים בצ'ילה.

תוכנית הפטור מוויזה

בפברואר 2014 ממשלת ארצות הברית הודיעה באופן רשמי, כי הוסיפה את צ'ילה לתוכנית הוויתור על ויזה, מה שמאפשר לכל אזרחי צ'ילה לנסוע לארצות הברית ללא ויזה, וכיום, צ'ילה היא המדינה היחידה באמריקה הלטינית החזיקה בזכות זו, המוענקתבדרך כלל רק לבעלי הברית הקרובים ביותר של ארצות הברית, כגון אירופה, יפן ואוסטרליה.

יחסים דיפלומטיים

צ'ילה מחזיקה בארצות הברית שגרירות בוושינגטון די סי ו-20 קונסוליות באטלנטה, בוסטון, שיקגו, דאלאס, דטרויט, הונולולו, יוסטון, קנזס סיטי, לאס וגאס, לוס אנג'לס, מיאמי, מיניאפוליס, ניו אורלינס, ניו יורק, אורלנדו, פילדלפיה, פיניקס, סן אנטוניו, סן דייגו, וסן פרנסיסקו. מאידך, ארצות הברית מחזיקה בצ'ילה רק שגרירות בסנטיאגו דה צ'ילה.
בדיקת אולטרה סאונד רפואית

בדיקת אולטרה סאונד או בדיקה על-שמעית היא בדיקת הדמיה בעזרת אולטרה סאונד (על-שמע), המשמשת בעיקר להדמיית איברים פנימיים, גודלם, המבנה שלהם ופגיעות בהם.
בדיקות אולטרה סאונד נמצאות בשימוש נרחב ברפואה, בעיקר בגסטרואנטרולוגיה (רפואת הקיבה והמעיים), קרדיולוגיה (רפואת לב), גינקולוגיה (רפואת נשים) ומיילדוּת, אורולוגיה (רפואת דרכי השתן), אנדוקרינולוגיה (רפואת מערכת ההפרשה וההורמונים) ואורתופדיה, ואף בתחום ההנדסי בבדיקות לא הורסות.
בדיקת אולטרה סאונד דופלר היא הדמיה של תנועה באיבר - בדיקה בעזרת אולטרה סאונד של זרימת דם לאיבר הנבדק, המתבססת על אפקט דופלר. לדוגמה: בדיקת דופלר של ציסטה, או בדיקת דופלר של כלי דם באישה בהריון, הבודקת את זרימת הדם בחבל הטבור.

עיקרון פעולת בדיקת האולטרה סאונד

מכשיר האולטרה סאונד מבוסס על עיקרון בסיסי: ההד.
המכשיר מורכב מיחידת עיבוד ותצוגה וממתמר. המתמר ממיר אותות חשמליים לגלי קול ואת גלי הקול שמוחזרים לאותות חשמליים. במהלך הפעולה המתמר מפיק גלי קול שעוברים בגופו של הנבדק. גלי הקול עוברים בתווכים שונים בגוף, ועל כן הם נעים במהירות שונה בכל אזור בגוף.
האותות החשמליים עוברים אל יחידת העיבוד והתצוגה. יחידת העיבוד והתצוגה מתרגמת בעזרת תוכנת מחשב את האותות החשמליים לתמונה הנראית לנו במסך.

היסטוריה

הדמיה באמצעות אולטרה סאונד הומצאה ב-1953 באוניברסיטת לונד על ידי הקרדיולוג אינגֶה אדלר וקרל הלמוט הרץ (בנו של חתן פרס נובל גוסטב לודוויג הרץ), שהיה סטודנט בלימודי מוסמכים במחלקה לפיזיקה גרעינית.
אדלר שאל את הרץ אם ניתן יהיה להשתמש במכ"ם כדי להתבונן אל תוך גוף האדם, אך הרץ אמר שהדבר אינו אפשרי. עם זאת, הוסיף, אולי ניתן לעשות זאת בתדרים על-קוליים. הרץ הכיר מכשירים שאפשרו בדיקת חומרים בעזרת תדרים על-קוליים, ויחדיו הם פתחו את הרעיון להשתמש בשיטה זו ברפואה.
המדידה המוצלחת הראשונה של פעילות לב התבצעה ב-29 באוקטובר 1953, בעזרת מכשיר שהושאל מחברה לבניית אוניות. ב-16 בדצמבר באותה השנה, השתמשו בשיטה לביצוע סריקה אולטרה סונית של המוח. בדיקות המיילדוּת הראשונות התבצעו בסקוטלנד.
טב למיתב טן דו מלמיתב ארמלו

טב למיתב טן דו מלמיתב ארמלו הוא ביטוי בארמית בבלית המופיע בתלמוד שפירושו המילולי בעברית "טוב לשבת בשניים מלשבת באלמנות". 
הביטוי מופיע בגמרא במספר מקומות בשם ריש לקיש הקובע כי האישה תעדיף לחיות עם בעל, גם אם יש בו פגמים שונים, מבחינה חיצונית, בריאותית או התנהגותית, ובלבד שלא להישאר במצב של רווקות.

הבסיס לקביעה זו

לדעת הרב יוסף דב סולובייצ'יק חזקת "טב למיתב טן דו" איננה קביעה היסטורית, השייכת לתחום הפסיכולוגיה או הסוציולוגיה, הנתונה בתקופות שונות לשינויים, אלא יש להתייחס אליה כעמדה על-היסטורית מטאפיזית, השייכת בכל הזמנים ובכל המקומות.
אלה הם דבריו בחוברת זה סיני - שיחה לפרשת קורח (עמ' 2-3):
"אשה מעדיפה לחיות בשניים מאשר לבד. לחזקה זו אין כל קשר עם הסטטוס החברתי והפוליטי של האשה בזמן העתיק. אין החזקה בנויה על גורמים סוציולוגיים. זהו פסוק בבראשית: 'אל אישך תשוקתך'. זו היא קללה מטפיזית מוטבעת בשורש האישיות הנשית. האשה - כשהיא בודדה - סובלת ללא השוואה יותר מהאיש... וזה לא ישתנה לעולם - 'כימי השמים על הארץ'. אין זו עובדה פסיכולוגית אלא עובדה אקזיסטנציאלית. אין זו תוצאה של סטטוס נחות של האשה, אלא זה מתחייב מההבחנה היסודית בין אישיות האשה ובין אישיות האיש. חיי רווקה זקנה הם הרבה יותר אומללים וטרגיים מחיי רווק זקן. זאת הייתה אמת בזמן העתיק, וזו עדיין אמת בהווה, וזו תהיה אמת גם בעוד אלף שנה מעכשיו".
ישנם אחרים שאינם מקבלים את השקפתו של הרב סולובייצ'יק בעניין זה, ורואים בחזקה זו קביעה התלויה במצב פסיכולוגי-חברתי שהיה קיים בתקופת חז"ל, העשוי להשתנות ממקום למקום ומתקופה לתקופה.

נגזרות הלכתיות

לדוגמה במסכת כתובות מובא, כי במידה והבעל התנה לפני החתונה כי הוא נושא את אשתו "על מנת שאין עליה מומין" כשהכוונה למומים הפוסלים כהנים מעבודת המקדש כגון: איטרת יד ימין, צליעה וכדומה ובנוסף אליהם גם ריח גוף לא נעים, ריח זיעה והזעת יתר, ריח פה דוחה ועוד. ולאחר החתונה התברר כי קיימים באישה מומים אלו או אחד מהם והבעל לא יתרצה לכך, אלא יחליט שאין הוא חפץ בהמשך הנישואין אפילו אם תלך לרופא שיצליח לרפא אותה, אזי האישה לא תזדקק אפילו לגט, מאחר שבכך התברר למפרע שהיא כלל לא הייתה נשואה מאחר שהתנאי לא התקיים בזמן החתונה. אולם לעומת זאת, אם נשא אותה הבעל על מנת שאין עליו מומים אלו והלך לרופא וריפא אותו, הנישואין יהיו תקפים, זאת משום שעל פי הכלל "טב למיטב טנדו", אנו אומרים שהאישה לא מקפידה על כך.
שימוש נוסף בנימוק מופיע בהלכה הבאה: "אמר רב יהודה אמר רב: אסור לאדם שיקדש את האשה עד שיראנה שמא יראה בה דבר מגונה ותתגנה עליו ורחמנא אמר ואהבת לרעך כמוך". התלמוד מסביר שאיסור זה חל על הבעל, אך לא על האישה, וממילא אין איסור שהיא תקבל קידושין על ידי שליח מטעמה (למרות שיש לכך עדיפות כי "מצווה בו יותר מבשלוחו"). הטעם להבדל זה הוא דברי ריש לקיש לפיהם "טב למיתב טן דו מלמיתב ארמלו".
נסרין אבו בכר

נסרין אבו בכר (נולדה ב-1977) היא אמנית פלסטינית היוצרת במדיה משולבת. יצירותיה עוסקות במעמד האישה בחברה הערבית, סוגיות של מגדר ופמיניזם, והסכסוך הישראלי-פלסטיני. סגנון העבודה שלה מאופיין במיצבים המשלבים מגוון חפצי רדי מייד וחומרי גלם תעשייתים, עבודות ציור ווידאו-ארט. על עבודתה זכתה אבו בכר בפרס עידוד היצירה מטעם מועצת הפיס לתרבות ואמנות.

ביוגרפיה

נסרין אבו בכר נולדה בשנת 1977 בכפר זלפה. בין השנים 2002–2006 למדה במדרשה לאמנות בבית ברל, ובהמשך למדה אוצרות בגלריה לאמנות אום אל-פחם. היא מתגוררת כיום ברמאללה, ועובדת גם כמורה לאמנות וכמדריכה בבתי ספר של ארגון הפליטים אונר"א.

עבודתה

אבו בכר יוצרת אמנות עכשווית בחומרים מסורתיים ומקומיים. הסטודיו שלה ממוקם במחסן המשפחתי בכפר זלפה, ומגוון החפצים הביתיים והחומרים התעשייתיים המצויים בו משפיע על עבודתה. היא מרבה לצייר בצבעים תעשייתיים של אביה הסייד, ולהשתמש בבד כותנה פשוט ולא מתוח, המכונה "בד ערבי", ומשמש לרוב לתכריכים בתרבות הערבית. גם ציפיות של כריות, וילונות ישנים, שמלות, ושאר חפצים משפחתיים אליהם היא קשורה בזיכרון ובגעגוע, הופכים למצעי הציור שלה, ומשקפים את התמודדויות שלה - הן כאישה בחברה מסורתית והן כאזרחית ערבייה בישראל. השימוש האקלקטי בחפצים וחומרים מקומיים-ערביים בעבודותיה, נובע מן הרצון לעסוק בחומרים זמינים מן החיים וליצור אומנות ישירה.
... ​אני אישה ערביה ישראלית. נולדתי להורים ממעמד הפועלים. גדלתי בין זהות פלסטינית לזהות ישראלית, ואני מתמודדת פעמים רבות עם הלחץ החברתי והלחץ הפוליטי להטמיע זהות אחת, להיות חלק מקבוצה מובחנת ולתמוך בדעות מסוימות. בעבודתי כאמנית אני פועלת לטשטוש ההגדרות הפשטניות הללו. החוויה של פלסטינים החיים בישראל היא מורכבת ורבת רבדים, ובדומה לקונפליקט הפוליטי עצמו - היא מלאת ניגודים ואף מכילה בתוכה מערכת פנימית מורכבת של אפליה. ההתמודדות עם הסכסוך הערבי-ישראלי וההיסטוריה הארוכה של אלימות, עקירה והגירה הכרוכה בו, טומנת בחובה עבורי התמודדות נוספת - התמודדות עם זהותי כאישה החיה בחברה פטריארכלית....
תערוכת היחיד הראשונה שלה (2011), "On This Earth What Makes Life Worth Living" במוזיאון רמת-גן, עסקה במעמדה של האישה בחברה הערבית, והיעדרותה מסדר היום הציבורי. התערוכה, ששמה לקוח משיר של מחמוד דרוויש, מעלה שאלות לגבי גבריות ונשיות ומציפה אל פני השטח את ההתנגשות בין המגדרים. אבו בכר משלבת בין חפצים "גבריים" מחוספסים ותעשייתיים, כמו חלקי בטון וצמיגים, עם חפצים "נשיים" עדינים ומסורתיים, כמו תחרה לבנה מבריקה, מגשים לבנים חגיגיים וצלחות אמייל צבעוניות. המתח בין הגברי לנשי מתבטא גם במוטיב המבט, או היעדרו, שבולט ברבות מעבודותיה – הדמויות שלה חסרות עיניים, או שעיניהן מחוקות, מוסתרות או מטושטשות. בתערוכה עוסקת אבו בכר גם במציאות הפוליטית בישראל, ובסכסוך הישראלי-פלסטיני, כאשר היא משתמשת, בין היתר, בפאנלים של בטון המאזכרים את גדר ההפרדה.
תערוכת היחיד השנייה של אבו בכר, "הנוכח נפקד" (2012), נקראת על שם חוק נכסי נפקדים, המתייחס לפלסטינים נפקדים נוכחים. העבודות בתערוכה מבטאות את מחאתה של אבו בכר על חוסר הצדק, אי-השוויון והאפליה במדינת ישראל, וגם מתייחסות לנשים הפלסטיניות ה"נוכחות-נפקדות" בעולם פטריארכלי ושוביניסטי. גם בתערוכה זו משתמשת אבו בכר בחומרים מן המחסן המשפחתי, ומייצרת הכלאות וסמיכויות בין סמלים גבריים לנשיים וישראליים לפלסטיניים – המיצב "גדר הפרדה 2005", עשוי ממכנסי ג'ינס שלתוכם יצקה בטון מזוין שברזלים בולטים ממנו. שורות המכנסיים המבוטנים מייצגות את פועלי הבניין הערבים הבונים את ישובי היהודים אך אינם מקבלים היתר לבנות ישוב ערבי חדש.
מל דלוזיאן

ביוגרפיה

דלוזיאן התחיל אימון משקולות בשנת 2002 בהדרכתו של ארטשס נרסיסיאן. דלוזיאן זכה באליפות ארמניה שבע פעמים, בתחרויות הנערכות בירוואן הבירה. ב-2005 ו-2006, הוא זכה באליפות אירופה לנוער פעמיים.
דלוזיאן זכה במדליית ארד באליפות העולם להרמת משקולות של נשים 2006. זו הייתה המדליה הראשונה לארמנית באליפות העולם (נאזיק אבדליאן הייתה הראשונה לזכות בזהב, ב-2009). בשנה הבאה, דלוזיאן זכה במדליית זהב באליפות אירופה להרמת משקולות 2007, הזכייה הראשונה של ארמנית באליפות. הוא חזר על הצלחה זו באליפות אירופה של 2008. דלוזיאן היה אמור להתחרות באולימפיאדת הקיץ בבייג'ינג, אבל סבל דלקת חריפה בלבלב שבועיים לפני האולימפיאדה, ונאלץ לפרוש מהתחרות. החליפה אותו הריפסימה חורשודיאן.
בשנת 2010, דלוזיאן זכה במדליית כסף באליפות אירופה להרמת משקולות ובארד באליפות העולם. הוא סוף סוף הגיע לבכורה האולימפית שלו באולימפיאדת לונדון 2012, אך לא נרשמה לו תוצאה בתחרות זו.

מגדר

ב-2015 הסטטוס של דלוזיאן בפייסבוק שונה "נשוי". עוקביו הבינו שהכוונה היא לבת זוגו מזה מספר שנים, לילית. ההודעה גרמה לתרעומת ציבורית בארמניה, כשהידיעה הצטרפה לשמועות שצפו לגבי מגדרו של דלוזיאן, שאף כונה "קסטר סמניה של הרמת משקולות" (אשר הושעתה מתחרות כאתלטית לאחר שנקבעה כאינטרסקס בבדיקה רפואית, מקרה אשר גרר שינויים בכללי הספורט), וגרמו לטענות שהוא עבר הליכים לשינוי מין, והצביעו על שינויים בהופעתה, כולל זקן. בבדיקות במסגרת התחרויות של דלוזיאן, לא היו מעולם תוצאות בלתי תקינות. דלוזיאן הכחיש אז את כל הטענות, כולל אלו הסובבים את נישואיו. ההתקפות נגד דלוזיאן בתקשורת החלו עוד לפני כן, כשרק הביע תמיכה בזכויות להט"ב ברשתות החברתיות.
מאז, עבר להתגורר באמסטרדם, הולנד, ויצא כטרנס. על התקופה מאז החלו השמועות והסקנדים הציבוריים, אמר דלוזיאן, "אנשים להטב"בים בארמניה הם נטולים כל זכויות... נאלצתי לעזוב ב-2016 אחרי שנה שלמה בה לא הצלחתי למצוא עבודה בתחום שלי. כאן בהולנד, לא פגשתי בשום צורה של אפליה, רק תמיכה בכל דבר."
בארמניה, הומוסקסואליות היא חוקית מאז 2003, אך עם זאת, אין הגנה בחוק לזכויות להט"ב. על פי דו"ח שיצא בשנת 2017 מארגון זכויות הלהט"ב הארמני Pink Armenia, כמעט 90% מהאוכלוסייה בארמניה מחזיקה בדעות שליליות לגבי להט"ב, ואנשים להטב"בים עוזבים את מולדתם במספרים גדולים כדי לחיות חיים פתוחים במקומות אחרים.
דלוזיאן מספר שמאז ילדותו ידע שאינו ילדה, אך הסביבה ניסתה לאלץ אותו לתוך זהות זו. המורה הייתה מכריחה אותו לכתוב במחברת "תלמידת בית ספר" והוא היה משנה ל"תלמיד", ונענש.
קרן הקולנוע ההולנדי נתן מענק של 60 אלף יורו ליוצרי הסרטים אינה שקאיאן ופאול כהן לעשות סרט תיעודי על סיפורה של מל (ין). סרט נוסף על דלוזיאן הוא סרטו של גאג'יק גהזארה, "הקשיבו לי: סיפורים שמעבר לשנאה" אשר יצא ב-2017.
פליקס זאלטן

חייו

זאלטן נולד בשנת 1869 בעיר בודפשט שבהונגריה. כשהיה בן שלושה שבועות עברה משפחתו לווינה בירת אוסטריה. יהודים רבים היגרו אל עיר זו בשלהי המאה ה-19 מפני שהעניקה אזרחות מלאה ליהודים החל משנת 1867.
מצבה הכלכלי של משפחתו היה רע, ולכן לא קיבל חינוך פורמלי הולם. בשל חינוכו הלקוי נאלץ זאלטן לעבוד בעבודות פחותות, אולם הוא לא השלים עם סוג זה של עבודה. כשעבד בחברת ביטוח, השקיע רבות מזמנו בכתיבה, ושלח שירים וסיפורים אל מערכות עיתונים. בתחילה לא זכה להכרה, אולם ב-1902 מת אמיל זולא והעיתונים התרשמו מהודעת הפטירה המרגשת שזאלטן ניסח. ב–1900 הצטרף זאלטן אל קבוצת הסופרים "וינה הצעירה" (Jung Wien), וקיבל משרה ראשונה כעורך מדור הפליטונים בעיתון הוינאי "נויה פרייה פרסה" כמחליפו של תיאודור הרצל. לאחר מכן היה גם מבקר תיאטרון באותו עיתון. ב-1910 החל לכתוב רומנים. כמו כן פרסם טורי עיתונים בווינה ובברלין, ואף טקסטים לאופרות. ביים גם כמה הצגות וסרטים.
יצירתו המפורסמת ביותר היא "במבי: חיים ביער". את ההשראה לספר זה קיבל בעת שערך טיול בהרי האלפים בשנת 1923. שלוש שנים לאחר מכן פורסם הספר. ב-1933 מכר את הזכויות על הספר, ולכן לא זכה לרווחים מסרטו של דיסני משנת 1942 אשר התבסס על ספרו, ונחשב כיום לקלאסיקה.
לקראת סוף שנות ה-30 של המאה ה-20 נעשו החיים מסוכנים ליהודים באוסטריה. ב-1936 אסר אדולף היטלר את הפצת הספר "במבי: חיים ביער". שנתיים אחר כך, לאחר ה"אנשלוס", עבר זאלטן אל ציריך בשווייץ.
זאלטן נישא ונולדו לו בת ובן. הוא כתב ספר נוסף שהתבסס על דמותו של במבי בשם "ילדיו של במבי: סיפורה של משפחת יערות", ב-1939. סיפורו "הכלב מפלורנץ" היווה השראה לסרט נוסף של דיסני, "הכלב המדובלל", אשר יצא בשנת 1959 ולאחר מכן בשנת 2006. (בישראל יצאה גרסת 2006 תחת השם "לאלף את אבא").
ככל הנראה חיבר זאלטן את הספר בעל התכנים הבוטים "זכרונותיה של ג'וזפין מונצנבאכר".
סאטיה נאדלה

ביוגרפיה

נאדלה נולד בהיידראבאד שבאנדרה פרדש בדרום הודו. קיבל תואר ראשון בהנדסת חשמל מאוניברסיטת מנגלור בהודו. לאחר מכן עבר לארצות הברית על מנת לסיים תואר שני במדעי המחשב באוניברסיטת ויסקונסין, ובהמשך תואר MBA מאוניברסיטת שיקגו. עבד תקופה קצרה בחברת סאן מיקרוסיסטמס בשנת 1992.
בשנת 1992 החל לעבוד בחברת מיקרוסופט. הוא עבד בחטיבת הפיתוח של שירותי אינטרנט. היה מנהל חטיבת השרתים בחברה, וכיהן בתפקיד סגן נשיא החברה בתחום פרויקטים מיוחדים ומחשוב ענן, והיה אחראי לבנייה ולהפעלת פלטפורמות מחשוב, כלי פיתוח ושירותי ענן.
בשנת 2014 מונה למנכ"ל השלישי בתולדות החברה, לאחר ביל גייטס וסטיב באלמר.
בשנת 2017 יצא לאור ספרו "Hit Refresh: The quest to rediscover Microsoft's soul and imagine a better future for everyone".
בדצמבר 2018, כונה על ידי "Comparably" בתואר המחמיא "המנכ"ל הטוב ביותר של חברה גדולה באמריקה", תוך ציטוט משובים אנונימיים של עובדי מיקרוסופט. נאדלה הוביל שינוי תרבותי במיקרוסופט, ולצמיחה בחטיבת הענן של החברה. על השנה הפיסקלית של 2019 קיבל נאדלה משכורת של 43 מיליון דולר שרובה ניתן במניות.

חיים אישיים

בשנת 1992 נשא נאדלה לאשה את אנופאמה, בת חברו ללימודים של אביו. לזוג יש שתי בנות ובן, והם מתגוררים בבלוויו, פרבר של סיאטל. הוא משחק קריקט תחרותי וחובב שירה אמריקנית והודית.
פיר וורן

פיר וורן הוא חלק ממפעל מים קדום בעיר דוד ולו כמה חלקים: תעלה אופקית באורך של כמה עשרות מטרים; פיר אנכי בגובה של כ-14 מטרים, ומעבר צר בין ביצורים המוביל לבריכת אגירה. פיר וורן שייך למכלול מפעל המים הקדום ביותר בירושלים, אשר ראשיתו בימי הכנענים בשלהי תקופת הברונזה, והמשכו בימי דוד המלך בראשית תקופת הברזל.

תולדות המחקר

פיר וורן נתגלה על ידי החוקר הבריטי צ'ארלס וורן בשנת 1867 ונקרא על שמו. בשנים 1910-1911 נחפר ותועד, הפיר על ידי מונטגיו פרקר. בהמשך ניטש הפיר ונסתם בעפר ואשפה. בין השנים 1981-1979, נוקה שוב הפיר ונחקר בידי משלחת ארכאולוגית ישראלית בראשותו של הארכאולוג יגאל שילה. בין השנים 1998-1997 נסקרו הפיר וסביבותיו מבחינה גאולוגית על ידי דן גיל, ובהמשך נבדקו בידי הארכאולוגים רוני רייך ואלי שוקרון.

תיאור הפיר

הכניסה אל התעלה האופקית של פיר וורן נמצאת בקומת המרתף של בית מגורים בן כ-150 שנים, העומד באמצע המדרון היורד מעיר דוד מזרחה. בראש התעלה ישנו פיצול קטן אל מערה טבעית, אך עיקרה הוא מנהרה משופעת בה חצובות מדרגות תלולות היורדות גובה של כ-8 מטר לכיוון צפון מזרח. המנהרה נמשכת אחרי המדרגות עוד כמה מטרים עד הגיעה אל שטח מעט רחב יותר, שבתחתיתו שוכן הפיר האנכי. המנהרה עצמה ממשיכה ישר בדופן המזרחית, בגובה של כשלושה מטרים מעל מפלסה עד נקודה זו (המעבר לשם היום - דרך סולם). הבדל מפלסים זה נועד כנראה להקשות את המעבר על אויבים שעלולים היו לחדור למפעל המים שמחוץ לעיר.

תאוריה חדשה

לטענת רייך ושוקרון הפיר מעולם לא שימש לשאיבת מים.
החציבה המקורית בתקופת הברונזה התיכונה נעשתה בסלע ה"מֶלֶכֶּה" הנוח, והמנהרה עברה מעל לפיר בלי להגיע אליו. המנהרה הגיעה לבריכת אגירה שהייתה מחוץ לחומות והייתה מוגנת בשני מגדלים. במאה השמינית לפני הספירה העמיקו את המנהרה בסלע הקשה וגילו את הפיר. (פער של כאלף שנים בין החלק העליון לחלק התחתון של המנהרה). לאחר ההעמקה לא השתמשו בפיר, אלא נטשו את המפעל כולו. לראיה מצביעים רייך ושוקרון על שבבי סלע שנותרו מהשלב השני של החציבה, וכוללים אך ורק את שכבת הסלע הקשה (כלומר ההעמקה בסלע הקשה לא נעשתה יחד עם חפירת המנהרה בסלע הרך). את השבבים ניתן לתארך, בעזרת חרסים שנמצאו במקום, למאה השמינית לפני הספירה. העובדה כי נותרו שבבים ופסולת שלא נוקו מצביעים על עזיבה פתאומית של האתר.
חסרי החולצות

חסרי החולצות (בספרדית: descamisados), הוא מונח המציין את תומכיו הפרוניסטים של חואן דומינגו פרון, נשיאה הפופוליסטי של ארגנטינה בין השנים 1946–1955 ושנית בשנים 1973–1974, לפני, במהלך ולאחר כהונתו.
מקור המונח במחאה ההמונית שנערכה ביום 17 באוקטובר 1945 נגד כליאתו של פרון, המחאה אשר הביאה לשחרורו. פרון נכלא בידי החונטה הצבאית בשל היוקרה הרבה שצבר. במהלך מחאה זו צבאו המוני פועלים על רחובות העיר בואנוס איירס, ובעיקר בכיכר מאי לנגד הבית הוורוד (מקום מושב הממשלה הארגנטינאית), ועל מנת להקל מעט את החום שיכשכו את רגליהם במימי המזרקות והסירו את חולצותיהם. בעקבות אירועים אלו החלו בני האליטה לכנות את תומכיו של פרון בזלזול בשם "חסרי החולצות".
במהלך רטורי אופייני לפופוליזם, אימצו הפרוניסטים את הביטוי המזלזל ונשאו אותו בגאווה. פרון, ואוויטה אשתו, התייחסו לתומכיהם בשם זה כגילוי חיבה, ובמהלך המירוץ לנשיאות של שנת 1945 תר פרון את ארגנטינה ברכבת אותה כינה "חסרת החולצה"
טגו קלדרון

קריירה

נולד בסן חואן, פוארטו ריקו. בגיל צעיר עבר עם משפחתו למיאמי, פלורידה. 
אלבומו הראשון "El abayarde" שיצא בשנת 2002 התפרסם מהר מאוד והפך להצלחה מיידית. האלבום מכר 50,000 עותקים בחודש הראשון. לאחר הצלחתו של האלבום התפרסם קלדרון והפך לכוכב ראפר לטיני. שנתיים לאחר מכן, בשנת 2004, הוציא קלדרון עוד אלבום בשם El Enemy de los Guasibiri שלא הצליח לשחזר את הצלחת קודמו, אבל מכר היטב גם כן. ב-29 באוגוסט 2006 הוציא קלדרון את האלבום "The Underdog" (בשם המקורי "El Subestimado").
בשנת 2006 קלדרון השתתף בשיר אחד בפסקול הסרט מהיר ועצבני 3: טוקיו דריפט. שם השיר בו השתתף קלדרון נקרא "Bandaleros" והיה בשיתוף עם הראפר דון עומר. בשנת 2007 הקליט שיר במשותף עם הזמר הקולומביאני המצליח חואנס.
ב-2007 שיחק בסרט "הצעה בלתי חוקית" לצידה של דניה רמירז.