ניתוח לתיקון הראייה בלייזר

היסטוריה

המחקר הניסיוני הראשון בתחום הניתוחים לתיקון אסטיגמציה פורסם בשנת 1896 על ידי Lendeer Jans Lans, מורה לרפואת עיניים בהולנד. בשנת 1930 רופא עיניים יפני בשם Tsutomu Sato עשה את הניסיון המעשי הראשון לבצע ניתוחים של חיתוך הקרנית בטייסים צבאיים, אך הליך זה נדחה על ידי הקהילה הרפואית בגלל שיעור גבוה של ניוון הקרנית כתוצאה מהטיפול. 
בשנת 1960 סביאטוסלב פיודורוב לראשונה בברית המועצות ביצע ניתוח להחלפת קרנית. הנהלת המכון פיטרה אותו בטענה שניתוחים שהוא ביצע לא הוכנו כראוי ובוצעו ללא הוכחה מדעית מספקת. אומנם לאור החלמת המנותחים וההד הציבורי פיודורוב הוחזר לעבודה.
בשנת 1963, במרפאה בקולומביה, פיתח Ignacio Barraquer את הניתוח הראשון בטכניקה הנקראת keratomileusis, כלומר עיצוב מחדש של הקרנית. Keratomileusis איפשר תיקון לא רק של קוצר ראייה, אלא גם היפרופיה. בניתוחים ראשוניים אלה שכבת הקרנית הוסרה והוקפאה, אז פוסלה באופן ידני בצורה הנדרשת, ולבסוף נשתלה חזרה בעין. סוג זה של ניתוח שופר מאוחר יותר על ידי ד"ר Swinger בשנת 1986, אך הטכניקה עדיין נחשבה לחסרת דיוק.
בינתיים, ניסויים בשנות ה-70 של המאה ה-20 הביאו להמצאת סוג של לייזר שנקרא לייזר Excimer. לייזר מסוג זה שימש בהתחלה לתעשייה, אך בשנת 1980 גילה מדען של IBM שניתן לחתוך בעזרת הלייזר רקמות אורגניות  בדיוק גבוה. הגילוי של חיתוך ביולוגי בעזרת לייזר, יחד עם פיתוח מחשבים כדי לשלוט בו, איפשרו ביצוע פעולות וטכניקות שלא היו זמינות בעבר.
בישראל, הניתוח הראשון מסוג זה בוצע ב-1992 על ידי פרופסור פנחס נמט, שכיהן אז כמנהל מחלקה בבית החולים אסף הרופא.]

תהליך הניתוח

כדי לתקן בעיות בכושר השבירה של הקרנית, כגון קוצר ראייה, רוחק ראייה ואסטיגמטיזם, משנים את צורת הקרנית על ידי חיתוך דק באמצעות קרן לייזר. בלקויות ראייה קרני האור אינם מתמקדות במדוייק על הגומה המרכזית ברשתית. הסיבות לחוסר במיקוד מגוונות ותלויות בסוג הלקות. לדוגמא, בלקות הראייה הנפוצה בעולם - קוצר ראייה (מיופיה), קרני האור מתלכדות לפני הרשתית. הסיבה לקוצר ראייה היא הצורה המוארכת של העין. כפיצוי למיקוד השגוי הנגרם על ידי הצורה המוארכת של העין משייפים את הקרנית ליצירת מיקוד תקין של קרני האור על גבי הרשתית. באסטיגמטיזם קרני האור אינם מתלכדות על הרשתית עקב הפרש ברדיוסי הקימור של הקרנית עצמה. את קמירות הקרנית ניתן לשנות על ידי שיופה באמצעות קרן לייזר, בדרך כלל משתמשים בלייזר באורך גל בלתי נראה - על סגול. טיפול זה מיועד בעיקר לאנשים הסובלים מקוצר ראייה קל עד בינוני.

סיכונים

הניתוח אינו מתאים לכל אחד, במיוחד לא לנשים בהריון או לחולי גלאוקומה או סוכרת. לעיתים נדירות יש לניתוח תופעות לוואי, בהן יובש בעין, ראיית הילה ודמויות משנה בלילה, או תיקון יתר (או חסר) שגורם לצורך במשקפיים גם לאחר הניתוח. אף על פי שמספר עצום של אנשים כבר עברו ניתוחים כאלה ומספר הכשלונות קטן יחסית, ישנם ויכוחים באשר להשלכות רחוקות הטווח שלהם (לאחר מספר שנים נזקקים שוב למשקפיים). ישנן גם תלונות על ראיית נצנוצים (החזרות) בחשיכה, וכן ירידה בראיית הלילה. כאשר מזדקנים אצל חלק גדול מהאנשים נוצר רוחק ראיה. אצל אנשים שעברו תיקון מדויק למספרם, רוחק הראיה גדל מהר, ואילו אצל אנשים שנותרו עם משקפיים או נותחו עם פחות מראייה מושלמת, רוחק הראיה מבטל את הקוצר, כך שהראיה נשארת תקינה בתקופה זו, והרוחק אינו מורגש ואינו מצריך משקפיים, אלא רק מורגשת השפעת שיפור ראיה למרחקים. 
בישראל וברחבי העולם היו מספר מקרים בהם אנשים בעלי קוצר ראייה (מיופיה) גבוה שעברו ניתוח לתיקון הראייה בקרנית סבלו לאחר מספר חודשים מדימום ברשתית אשר גרמה לאובדן כושר ראייה. הדעה המקובלת בקרב הרופאים היא שאין קשר בין הניתוח לבין הדימומים וכי דימומים אלו הם תוצאה של המיופיה הגבוהה ללא קשר לניתוח. אולם קיימות דעות חולקות הטוענות לקשר בין הניתוח לדימומים. מספר מקרים כאלו הגיעו בפני בית המשפט בתביעות רשלנות נגד הרופאים שביצעו את הניתוח. באחת מתביעות אלו קבע בית המשפט כי אכן אין קשר בין הניתוח לדימומים, אולם במקרה אחר קבע בית המשפט פיצויים על סמך סבירות סטטיסטית של הקשר בין הניתוח לדימומים.

שכיחות

בישראל מבוצעים כ-15 אלף ניתוחים בשנה.