קהילות הסטטוס קוו אנטה

הסטטוס קוו אנטה (ביידיש: שטאטוסקווא, בהונגרית: Statusquo-ante) היה כינויין של הקהילות היהודיות בממלכת הונגריה שסירבו להצטרף לאחד משני הארגונים הארציים – הנאולוגי והאורתודוקסי – שקמו לאחר הקונגרס של 1868-69 ונותרו עצמאיות. חלקן בכלל האוכלוסייה היהודית היה קטן, ומעולם לא עבר את ה-6%. הן דחו את הצורך בהנהלה מרכזית, והקימו ועד משלהן רק ב-1928.

מהפילוג ועד 1920

הווארד לופוביץ', שניסה לאתר מאפיינים סוציולוגיים משותפים לקהילות הסטטוס קוו, ציין כי הם חסרו עמדה דתית אחידה והיו פזורות על פני כל הונגריה. לנוכח הגיוון הרב, הן נראו כ"ערבוביה חסרת סדר." היו ארבעה טיפוסים עיקריים של עדות סטטוס קוו: מיעוטים שפרשו מקהילות האם שלהן על רקע סכסוכים שונים אך העדיפו שלא להסתנף לארגון של הזרם הנגדי; יישובים שהונהגו בהם רפורמות מתונות בשנים שלפני הקרע, אך דגלו בגישה מסורתית ולא נטו חיבה לאף אחד מהצדדים; קהילות שהזדהו עם תפישתו הנאו-אורתודוקסית של עזריאל הילדסהיימר וסלדו מהלשכה המרכזית; וקהילות חסידיות ("ספרדיות"), שנשלטו על ידיהם עוד לפני הקרע או שהתפצלו בעקבותיו. מניעם העיקרי של החסידים בהימנעות מהצטרפות היה החשש מלהיות כפופים למתנגדים ("אשכנזים") שהיוו את רוב האורתודוקסים. הם התחמקו בתואנות שונות, כמו הטענה שתקנות הלשכה המרכזית לא אסרו על מחללי שבת לכהן בתפקידים מנהליים בה. 
בצו מס' 7768 מ-29 במרץ 1877 הכירה הממשלה ההונגרית בקיומה של החלוקה הארגונית המשולשת בין קהילות הלשכה היהודית הארצית, הלשכה המרכזית של הקהילות האוטונומיות ו"קהילות הסטטוס קוו אנטה, שאינן משויכות לאף אחת." מאחר שחסרו הנהלה ארצית, היחסים בינן לבין השלטונות הוסיפו להתנהל על אותו בסיס כמקדם, באורח פרטני. 
שיעורם בכלל האוכלוסייה היהודית של חברי קהילות אלה היה קטן: ב-1880 הם מנו 35,334 איש, או 5.7% מתוכה. ב-1896 היו 247 עדות כאלה, 12% מ-2,047 שהיו מכל הזרמים. הגדולות והמבוססות מביניהן היו בערים דברצן, נירג'האזה, אגר וג'נג'ש. בעיר הבירה פשט לא הייתה עדת המתפללים בבית-הכנסת רומבך חברה בארגון הנאולוגי ולא בזה האורתודוקסי. אף כי לא היוו קהילה עצמאית של ממש ברמה הארגונית, הם זוהו עם הסטטוס קוו. בטרנסילבניה מרכזים חשובים של יהודי סטטוס קוו היו טרגו מורש וטימישוארה. ב-1900, נחנך בית הכנסת הגדול של טרגו מורש. בטימישוארה התרחש מיזוג מהיר עם הקהילה הנאולוגית ובית הכנסת ברובע פבריק הפך בסופו של דבר לנאולוגי.

מחוזה טריאנון ועד ימינו

ב-1920, לאחר שהונגריה איבדה שטחים רבים עקב חוזה טריאנון, מנו הסטטוס קוו 27,092 נפש אך שיעורם מהכלל עלה ל-5.7%. בסלובקיה וברותניה הקרפטית שסופחו לצ'כוסלובקיה הוסיפה החלוקה הפנים-יהודית להתקיים כפי שהייתה בהונגריה: הפדרצייה היהודית הארצית "ישורון" שקמה בנובמבר 1926 כללה אגף סטטוס קוו, שמנה 31 קהילות כאלה. בשטחים שהועברו לרומניה היו 11 קהילות סטטוס קוו. 
בשנת 1932 אושר ברומניה חוק חדש שאיפשר לקהילה יהודית אחת בלבד להתקיים בכל יישוב, למעט האורתודוקסיות והספרדיות. הסטטוס קוו נדרשו לבחור אם להסתפח לנאולוגים או לאורתודוקסים. רובן התאחדו עם הראשונות ויצרו את "איחוד הקהילות בעלות המנהג האשכנזי מערבי של טרנסילבניה ובאנאט". רק ארבע בחרו בזרם השני. הן ברומניה והן בצ'כוסלובקיה בוטלו חלוקות אלה בין היהודים לאחר מלחמת העולם השנייה לטובת ארגון ארצי אחד לכל.
ב-1926 העניק הפרלמנט ההונגרי ייצוג בבית העליון לראשי האורתודוקסים והנאולוגים בממלכה. כדי לזכות במעמד כזה גם לעצמם, החליטו הסטטוס קוו להקים ועד מנהל כלל-ארצי משלהם. ב-24 באוקטובר 1927 נערך כינוס של שליחי הקהילות בבודפשט, וב-25 במאי 1928 נוסדה "האגודה הארצית של קהילות הסטטוס קוו היהודיות בהונגריה" (Magyarországi Status Quo Ante Izraelita Hitközségek Országos Szövetségének). זוג יושבי ראש הראשונים היו הרב יוסף ליבוביץ', רבה של מגוץ' ופרנץ פייר, ראש קהל דברצן. 
רוב יהודי הונגריה נרצחו בשואה. בשנת 1946 מספר קהילות הסטטוס קוו במדינה היה 15, לעומת 54 ב-1930. ב-1948 היו רק 4,281 נפש חברים בהן, 3.2% מכלל היהודים. ב-1950 כפה הממשל הקומוניסטי על כל הזרמים היהודיים בהונגריה להתאחד. ב-2004 קמה "קהילת ישראל המאוחדת של הונגריה" (Egységes Magyarországi Izraelita Hitközség; EMIH), הרואה את עצמה כממשיכתה של הסטטוס קוו. בראשה עומד הרב שלמה קבש, איש חב"ד, הדוגל בפתיחות לקהל החילוני.