google/wiki40b huggingface dataset:
מרדכי פירון

ביוגרפיה

פירון נולד בכ"ז בכסלו ה'תרפ"ב, נר שלישי של חנוכה, 28 בדצמבר 1921, בווינה שבאוסטריה, בן יחיד לואירנה ויעקב פיסק. למד בתיכון באוסטריה ועלה לארץ ישראל במסגרת עליית הנוער בתרצ"ט (1938). בגיל 16 התחיל ללמוד בבית הספר מקווה ישראל, אך עבר לישיבת כפר הרוא"ה ואחר כך עבר לישיבת לומז'ה בפתח תקווה. משם עבר לישיבת מרכז הרב בה למד במשך כעשור, ואחר כך עבר ללמוד באוניברסיטה העברית בירושלים שבמהלכו הוסמך לרבנות על ידי הרב יעקב משה חרל"פ והרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג, הרב הראשי לישראל. הרב פירון לחם בשורות "ההגנה". אחרי התגייסותו לצה"ל במלחמת העצמאות נפצע ועבר לתפקיד האחראי על הווי דת בגדנ"ע ובנח"ל. שימש בתפקיד ראש ענף הווי דת ברבנות הצבאית. בחודש פברואר 1971 הוענקה לו דרגת אלוף-משנה והוא מונה לסגנו של הרב הצבאי הראשי, שלמה גורן. זו הייתה הפעם הראשונה מאז קום המדינה שקצין ברבנות הצבאית נושא דרגת אל"ם מלבד הרב הצבאי הראשי. הרב פירון היה הרב שערך את חופתו של חנוך לנגר לאחר הכרעת הרב שלמה גורן בפסק דין האח והאחות בשנת 1972.
עם פרישתו מצה"ל של הרב גורן, ביוני 1971, מונה הרב פירון לרב הצבאי הראשי השני, בדרגת תת-אלוף. בתקופתו כרב ראשי במלחמת יום הכיפורים עסקה הרבנות הצבאית בצורה מקיפה בטיפול בחללים הרבים. הרב פירון הקים בית דין להתרת עגונות המלחמה, בראשות הראשון לציון, הרב עובדיה יוסף, שבו ישבו גם הרב פירון וסגנו, הרב גד נבון. בשנת 1974 הועלה לדרגת אלוף. הרב פירון כיהן כשש שנים בתור הרב הראשי לצה"ל והיה ממייסדי המכללה לביטחון לאומי ב-1978.
לאחר שחרורו מצה"ל כיהן כיועץ לענייני התפוצות לצדו של שר החוץ שמעון פרס. לאחר מכן כיהן כרב בציריך במשך שלוש עשרה שנה.
פרסם מאמרים מדעיים ותורניים רבים בשטח מדעי היהדות ב"מחניים". בבטאונים, עתונים וקבצים.
בשנת 1946 נשא לאשה את אהובה בת משה ליב גרדי, ונולדו להם שלושה ילדים. אשתו נפטרה בשנת ה'תשס"א.
בשנת ה'תשע"ג, 2013 הוענק לו התואר "יקיר ירושלים".
נפטר ביום ירושלים, כ"ח באייר ה'תשע"ד.
נמל התעופה איסטנבול

היסטוריה

טקס הנחת אבן הפינה לנמל נערך ב-7 ביוני 2014, והוא נחנך ב-29 באוקטובר 2018, הטיסה הראשונה נחתה יומיים לאחר מכן ב-31 באוקטובר. הוא מתוכנן להיות נמל התעופה הגדול בעולם, עם קיבולת מקסימלית של 150 מיליון נוסעים בשנה.
באפריל 2019 השדה קיבל את קוד היאט"א של אטאטורק, ובכך השתנה מ-ISL ל-IST.
באוגוסט 2012 הוחלט בקבינט הטורקי על הקמת שדה תעופה שלישי באזור איסטנבול, מאחר שנמל התעופה הגדול בעיר; אטאטורק, פועל סמוך לסף הקיבולת שלו.
על פי התוכניות; יוקמו בנמל שמונה מגדלי פיקוח, שישה מסלולי המראה ונחיתה, ושישה עשר מסלולי הסעה. הנמל יקושר למרכז העיר באמצעות אוטוסטרדה חדשה, מסילת רכבת, וגשר חדש שיעבור מעל מצרי הבוספורוס. נמל התעופה ישמש כבסיס הפעולה המרכזי של חברת התעופה הלאומית טורקיש איירליינס. מיקום הנמל; באחד מאזורי היער היחידים באזור, גורר התנגדויות של ארגונים סביבתיים לפרויקט.
ב-2014 נשמעו קריאות בקרב הממשל לקרוא לנמל התעופה על שם רג'פ טאיפ ארדואן.

טיסות לישראל וממנה

טורקיש איירליינס מפעילה החל מ-6 באפריל 2019 9 טיסות יומיות בין הנמל לתל אביב במקום 9 הטיסות שפעלו בעבר מנמל התעופה אטאטורק.
החל מ-31 במרץ 2019 תוסיף טורקיש איירליינס טיסה יומית בקו זה.
פבלו קזאלס

חייו

קזאלס נולד בעיירה ונדרל. הוא למד מוזיקה ונגינה בצ'לו בברצלונה ובמדריד, ועוד לפני שמלאו לו עשרים התמנה לפרופסור לצ'לו בקונסרבטוריון של ברצלונה, שם ניגן גם מוזיקה קאמרית וייסד רביעיית כלי קשת. בשנת 1895 הוזמן כצ'לן ראשון לאופרה של פריז.
בשנת 1898 הופיע לראשונה כסולן בפריז ובלונדון, ובשנת 1901 הוא הופיע לראשונה בארצות הברית. בשנת 1905 הוא הרכיב, יחד עם הפסנתרן אלפרד קורטו והכנר ז'אק טיבו, את שלישיית קורטו שזכתה לשם עולמי.
בשנת 1909 ביצע לראשונה בקונצרט פומבי סוויטה לצ'לו ללא ליווי מאת באך, ופתח בכך תקופה חדשה ברפרטואר הקונצרטי של הצ'לו, ובשנת 1919 ייסד תזמורת בברצלונה במטרה לקרב את שכבות הפועלים בקטלוניה אל המוזיקה.
קזאלס היה תומך נלהב ברפובליקה הספרדית, ואחרי תבוסתה במלחמת האזרחים יצא לגלות מספרד, ולא חזר אליה עד יום מותו. הוא קבע את ביתו בעיירה פראד שבצד הצרפתי של הפירנאים, ופעל רבות על מנת לסייע לפליטים שנמלטו מספרד אחרי מלחמת האזרחים. הוא גם נשא בעולם את קולה של קטלוניה ותרבותה שדוכאו תחת שלטון פרנקו. ברבות מהופעותיו ניגן את שירת הציפורים - שיר עממי קטלאני שקזאלס פרסם בעולם בעיבוד לצ'לו, והפך לסמל לסבל העם הקטלאני.
ב-1945, עם תום מלחמת העולם השנייה, הופיע בבריטניה ובצרפת, אולם החליט לפרוש מנגינה בשל אדישות העולם להמשך הדיקטטורה של פרנקו בספרד. הוא חזר מהפרישה רק ב-1950, כשידידים שכנעו אותו להופיע בפראד לרגל שנת ה-200 למותו של באך, וכך נוסד במקום פסטיבל מוזיקלי שנתי.
קזאלס סירב להופיע בארצות שהכירו בשלטונו של פרנקו בספרד, בהן ארצות הברית. אולם ב-1961 לאחר התלבטויות, נעתר להזמנתו של הנשיא ג'ון פיצג'רלד קנדי להופיע בבית הלבן.
הקונצרט האחרון שלו התקיים בישראל, באוגוסט 1973, כחודשיים לפני מותו, והוא ניצח בו על תזמורת הנוער של פסטיבל ישראל. קזאלס מת בשנת 1973 בעיר סן חואן בפוארטו ריקו. ב-1979 אחרי החזרת הדמוקרטיה לספרד הוחזר ארונו לקטלוניה ונטמן בעיירת הולדתו.
שירה גבריאלוב

ביוגרפיה

שירה גבריאלוב נולדה בשנת 1989, בת למיכל ומיקי גבריאלוב.
את השכלתה המוזיקלית רכשה במשפחתה. בגיל 6 החלה ללמוד נגינה בפסנתר. בגיל 10 החלה לנגן בקונסרבטוריון שבעירה רמת השרון, ובאותה תקופה למדה לנגן גם בגיטרה ובכלי הקשה, במסגרת לימודי קיץ באוניברסיטת ברקלי שבקליפורניה.
במשך שלוש שנים למדה גבריאלוב ב-Blue Lake Fine Arts Camp בלט, ג'אז, שירת גוספל, שירת מקהלה ומשחק.
בגיל 13 היא השתתפה עם אביה ואחיה נעם בשיר "לכלוכית", מאלבומו "בין שני עולמות" שיצא ב-2003. למדה בבית הספר במגמת מוסיקה בתיכון "אלון" ברמת השרון.
ב-2004 חתמה עם חברת התקליטים NMC והוציאה לרדיו את הסינגל הראשון והמצליח "נער ונערה" שכתבה והלחינה תחת שם הבמה "שירה G". באותה שנה, שרה את שיר הנושא של התוכנית "ראש גדול" בערוץ הילדים, אותו כתב והלחין אביה. 
בשנת 2007 הוציאה את אלבום הבכורה שלה, "שירה גבריאלוב", עבורו כתבה והלחינה גבריאלוב את כל השירים. האלבום הראשון יצא וקודם בעזרת חברת סלקום שנתנה לגבריאלוב חסות מלאה, היא הייתה הזמרת הראשונה שתמכה בה חברה סלולרית.
השיר "הבוקר יאיר" זכה להשמעות רבות בתחנות הרדיו, והגיע למקום הראשון במצעד השירים בגלגלצ. עוד סינגלים שיצאו מהאלבום; ״כאב נכנס״ ו״תגיד לי למה״ (שהגיע למקום הראשון בתוכנית ״סינגלס״ אותה הנחתה הדר מרקס). באותה השנה החלה ללמוד בבית הספר רימון. בהמשך, הוציאה סינגל נוסף בשם "רקוויאם".
ב-2008 החלה שירה לעבוד בלונדון על דיסק חדש המיועד להפצה בינלאומית. את הדיסק מפיקים טום ניקולס וטים בקסטר, שעבדו גם עם קיילי מינו. הסינגל הראשון שיצא מתוך האלבום, "Crazy", גירסת כיסוי ללהיט של הרכב ההיפ הופ, נארלס בארקלי. הסינגל זכה להצלחה רבה, הגיע למקום הראשון במצעד הפזמונים הישראלי ואף נכלל באוספים שונים שהופצו באירופה, ארהב ובמזרח הרחוק.
בנוסף שותף לאלבום החדש גם הגיטריסט אדם לוי, שעבד עם נורה ג'ונס ועם טרייסי צ'פמן.
הסינגל השני מתוך האלבום הוא Don't Just Walk on By הגיע למקומות הראשונים במצעד הפזמונים בטורקיה, דנמרק, אלבניה ואף הושמע בתחנות רדיו בארהב. אלבומה השני, שנקרא "Vision Clear", יצא באוגוסט 2011.
בשנת 2013 הופיעה במיוני תוכנית הריאליטי "אמריקן איידול" בניו יורק והתקבלה בהתלהבות על ידי ארבעת השופטים, שהעבירו אותה לשלב הבא - שבוע הוליווד, אך הודחה בשלב הקבוצות לאחר מכן.
באוגוסט 2019 הוציאה דואט יחד עם היוצר ״קוקי לבנה״.
הארמייה הרביעית (איטליה)

מלחמת העולם הראשונה

הארמייה הרביעית הוקמה במאי 1915 במהלך מלחמת העולם הראשונה, וכמפקדה הראשון מונה לואיג'י נאבה. הארמייה הוצבה ברמת אסיאגו, והשתתפה בקרבות כנגד צבא האימפריה האוסטרו-הונגרית. ב-1917 הצטרפה הקיסרות הגרמנית למערכה כנגד איטליה, והכוחות האיטלקים הובסו בקרב קפורטו. לאחר התבוסה נסוגה הארמייה הרביעית למונטה גראפה, ושם ניצחה את הגרמנים בקרב מונטה גראפה. ביוני 1918 השתתפה הארמייה בקרב הנהר פיאווה, ובין אוקטובר-נובמבר של אותה שנה השתתפה בקרב ויטוריו ונטו. עם סיום המלחמה בנובמבר, פורקה הארמייה.

מלחמת העולם השנייה

הארמייה הוקמה מחדש ביוני 1938, וכמפקדה מונה קמילו גרוסי. ביוני 1940, הצטרפה איטליה למלחמת העולם השנייה לצד גרמניה הנאצית. הארמייה הרביעית הייתה אחת משלוש הארמיות שהרכיבו את "קבוצת ארמיות מערב" של הצבא האיטלקי בפיקודו של נסיך הכתר אומברטו. יחד עם הארמייה הראשונה והארמייה השביעית, הארמייה הראשונה לקחה חלק פעיל בפלישה האיטלקית לצרפת. היא חצתה את הרי האלפים במעבר סן ברנהרד הקטן, אולם התקדמה מעט מאוד ונעצרה מול ביצורי הגבול הצרפתיים. לאחר כניעת צרפת מפקדת הארמייה עברה למנטון, והיא ניהלה את אזור הכיבוש האיטלקי בצרפת. 
ב-11 בנובמבר 1942 הארמייה לחמה לצד הגרמנים במבצע אנטון - כיבוש צרפת של וישי. דו"ח גרמני ממרץ 1943 מתאר את הארמייה הרביעית כיחידה במצב ירוד מאוד. לא הייתה לה הגנה ימית, ארטילריה כבדה ומטוסים. כמו כן שרר בה מחסור חמור באמצעים כמו מלט וברזל שנדרשו להקמת ביצורי חוף. הארמייה פעלה למנוע את גירושם של יהודי צרפת אשר חיו בשטח הכיבוש האיטלקי אל זה הגרמני. כך, כאשר האיטלקים הודיעו כי הם מחפשים יהודים לשלוח לעבודה באיטליה, יהודים רבים התגייסו מרצון והועברו לאיטליה עצמה. לאחר שב-8 בספטמבר 1943, חתמה איטליה על הסכם שביתת נשק עם בעלות הברית, פתחה הארמייה בנסיגה מצרפת לתוך ליגוריה. חייליה פורקו מנשקם בידי הגרמנים.
רוק ברזיליאנו

רוק ברזיליאנו (כינויו השונים: Rock, Roch, Roc, Roque, Brazilliano, Brasiliano) (נולד ב-1630 בחרונינגן ונעלם ב-1671) היה שודד ים הולנדי. פעילותו החלה ב-1654 ונמשכה עד 1671, עת נעלמו עקבותיו. שמו האמיתי לא ידוע בוודאות. הוא נודע בכינוי "רוק ברזיליאנו", עקב גלותו הממושכת בברזיל.
הוא הונצח לראשונה בספר מפורסם משנת 1678 אודות שודדי ים, מאת הסופר הצרפתי אקסקוומלין. אקסקוומלין כתב כי שמו האמיתי של אותו שודד ים לא ידוע לו, אך היסטוריונים גילו שככל הנראה הוא נולד בשם Gerrit Gerritszoon, והוא והוריו הפליגו לאזור שנשלט בזמנו בידי ההולנדים בצפון ברזיל (ראו Arne Zuidhoek, Piratenencyclopedie, 2006, עמ' 20–24, בהולנדית).

פעילותו של ברזיליאנו ומוראותיו כשודד ים

ברזיליאנו פעל מול חופי פורט רויאל שבג'מייקה ואכזריותו כשודד ים נודעה לשמצה. בטרם החל פעילותו בפורט רויאל, הוא פעל כפריבטיר בבאהיה, ברזיל. לאחר שהוביל מרד על ספינה בלב ים, אימץ לעצמו אורח חיים של שודד ים. בהרפתקאתו הראשונה, הוא השתלט על אוניה שנשאה אוצר רב והביאהּ בבטחה לג'מייקה. בסופו של דבר, לכדו אותו הספרדים והוא נשלח לעמוד לדין בספרד, אך הוא הצליח להמלט, כשעל ראשו מרחפים איומי נקם מצד רודפיו. במהרה, חזר ברזיליאנו לסורו. הוא רכש מעמיתו פרנסואה ל'אולונה (François l'Olonnais) ספינה חדשה. מאוחר יותר, שיתף פעולה בהפלגותיו של סר הנרי מורגן ושל אחרים.
בהיותו בגילופין, נהג ברזיליאנו לפרוק את עולו ללא מעצורים ולאיים על כל אדם שלא ניאות לשתות עמו. הוא אף צלה בשיפודי עץ, בעודם בחיים, שני חוואים ספרדים, לאחר שאלה סירבו למסור לו את חזיריהם.

בתרבות הפופולרית

רוק ברזיליאנו הוא אחד משודדי הים המופיעים במשחק המחשב "שודדי הים של סיד מאייר" משנת 2004.
עג'לון

היסטוריה

במחוז קיימים יערות וטירות אשר נבנו על ידי סלאח א-דין להגן על האזור בתקופת מסעי הצלב. מצודת עג'לון נבנתה במחוז בידי האיובים במאה ה-12 והורחבה במאה ה-13 בידי הממלוכים.
מרטין פיירו

מרטין פיירו (Martín Fierro) היא פואמה אפית של הארגנטינאי חוסה הרננדס. הפואמה המקורית, "הגאוצ'ו מרטין פיירו" (El gaucho Martín Fierro) שהתפרסמה ב-1872, והמשכה, "חזרתו של מרטין פיירו" (La vuelta de Martín Fierro) שהתפרסם ב-1879, זכו לפופולריות רבה עם צאתן ונחשבות עד היום לקלאסיקות הראשונות של הספרות הארגנטינאית.
חורחה לואיס בורחס פרסם קובץ מאמרים מפורסם על הספר.
הפואמה תורגמה לעברית על ידי נפתלי הריברטו הבר.
Aquí me pongo a cantar,

al compás de la vigüela 

que al hombre que lo desvela 

una pena estrordinaria, 

como la ave solitaria

con el cantar se consuela.
הנני עומד בזאת לשיר

למקצב הגיטרה,

מכיוון שזה שמדיר שינה מעיניו

צער נורא,

כמו העוף הבודד

מוצא נחמה בשירה.
— חוסה הרננדס - הבית הראשון ממרטין פיירו בשפת המקור ובתרגום חופשי לעברית

עלילה

מרטין פיירו, גיבור הפואמה, הוא גאוצ'ו עני מהפמפס שמגויס נגד רצונו לצבא ונשלח למוצב גבול שמגן מפני התקפות האינדיאנים בתקופת שלטונו של הנשיא סרמיינטו. עד מהרה הוא עורק מתפקידו וחוזר לחווה הישנה, שם הוא מגלה שמשפחתו והחווה עצמה נעלמו כלא היו. הוא יוצא לנדודים, שבמהלכם הוא נקלע (או נכנס במתכוון) לדו-קרב ויוצא כשידו על העליונה. הוא הופך לפושע נמלט, מתחבר לקצין אחר שעורק בהשראתו, ומוצא מקלט אצל האינדיאנים.
בפואמה השנייה פיירו מגלה שהחיים אצל האינדיאנים אינם פשוטים; הוא מתקבל בחשדנות, ולמעשה מוחזק אצלם כשבוי. הוא עד למגפה שפוקדת את השבט, ובה מת חברו. מאוחר יותר הוא מציל משביה אישה שהואשמה בכישוף ועוזב את חברת האינדיאנים. אז הוא פוגש את שני בניו. הפואמה מסתיימת במעין תחרות שירה בין פיירו לפייטן שפגש, כאשר בסוף התחרות מתברר שהפייטן הוא אחיו של יריבו בדו-קרב.
צייר אכילס

"צייר אכילס" (באנגלית: Achilles Painter) הוא כינוייו של אמן קרמיקה יווני שהפעיל סדנת קרמיקה בתקופה שבין 460 לפנה"ס ל-420 לפנה"ס. 
את הכינוי טבע החוקר הסקוטי ג'ון ביזלי (John Beazley), בעקבות תיאורו של אכילס על גבי כד אמפורה בסגנון הדמות האדומה הנמצא במוזיאון הוותיקן. על פי ניתוח סגנוני מניחים חוקרים כי צייר זה קיבל את הכשרתו אצל "הצייר מברלין" (Berlin Painter), שפעל ככל הנראה בין השנים 490-460 לפנה"ס. החוקרים זיהו כשלוש מאות פריטים קרמיים המיוחסים לסדנה זו. כלים אלו מצוירים בשלוש הטכניקות העיקריות של ציור כדים בתקופה - "דמות אדומה", "דמות שחורה" ו-"רקע לבן".
הפריטים המוקדמים מן הסדנה מאופיינים בשימוש בטכניקת הדמות האדומה על רקע שחור וביצירת קומפוזיציה מאוזנת המורכבת משתי דמויות. יצירות אלו השרישו את ההנחה כי אלו הן היצירות ה"קלאסיות" ביותר מן התקופה הקלאסית באומנות היוונית המאה ה-5 לפנה"ס. עוד ידועה קבוצה גדולה של כדי לקיתוס (Lekythos), כדוגמת "כד המוזה", שנוצרו החל ממחצית המאה ה-5 לפנה"ס. כדים אלו נושאים עיטורים לצד כמות גדולה של כתובות יווניות עיטוריות (Kalos inscription).
סשימונו

סשימונו הם דגלים קטנים שנלבשו על ידי לוחמים יפניים במהלך קרבות על מנת שיזהו אילו חיילים שייכים לכוחות הלוחמים, וזאת על מנת שייפגעו אויביו של אותו חייל ולא כוחותיו. את הדגלים לבשו הן החיילים הפשוטים - האשיגארו, הן חיילי העילית - הסמוראים, ולעיתים אף הפרשים.
הדגלים היו נפוצים בתקופת מלחמת האזרחים של יפן שהחלה באמצע תקופת אשיקאגה ונמשכה עד לתקופת אזוצ'י-מומויאמה (החל מאמצע המאה ה-15 ועד ראשית המאה ה-17).
הדגלים נתלו ממסגרת בצורת "ר" אשר חוברה לשריון של הלוחם, ונעשו ממשי או עור.
העיטורים על הסשימונו היו בדרך כלל ציורים של צורות גאומטריות פשוטות, ולעיתים אותיות המהוות סימן לשמו של השבט הלוחם או למנהיגו של השבט.
WAF

WAF (ראשי תיבות של: Web application firewall) היא מערכת הכוללת חומת אש (Firewall) לאפליקציות מקוונות, המסננת, מציגה, וחוסמת תשדורת HTTP אל יישום אינטרנט וממנו.
WAF שונה מחומת אש רגילה בכך שהוא מסוגל לסנן תוכן ספציפי של יישומי אינטרנט בזמן שחומות אש רגילה משמשת כשער בטיחות בין שרתים. באמצעות בדיקת תנועת ה-HTTP, ניתן למנוע התקפות הנובעות מפגמי אבטחה של יישומי אינטרנט, כגון הזרקת SQL או XSS.
עם החברות המפתחות WAF נמנות F5, פורטינט ואימפרבה הישראלית.
משה אהרונוב

משה אהרונוב (נולד ב-1980) הוא כנר וויולן ישראלי.

ביוגרפיה

אהרונוב הוא בוגר בית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה באוניברסיטת תל אביב, שם למד אצל אירה סבטלובה. בהמשך יצא ללמוד באוניברסיטה לאמנויות בברלין, תחילה אצל פרופסור רפאל אולג ולאחר מכן, כתלמידה של אווה מרטין הייברג.
בשירותו הצבאי כמוזיקאי מצטיין ניגן אהרונוב ברביעיית המיתרים של חיל החינוך והנוער וכן היה חבר ברביעיית גרטלר של האקדמיה למוזיקה בתל אביב. עם שתיהן הופיע בארץ ובחו"ל, בין השאר בפסטיבל קול המוסיקה בגליל העליון, וכן הקליט לרדיו ולטלוויזיה. אהרונוב היה כנר ראשי בתזמורת הסימפונית של בית הספר למוזיקה בוכמן-מהטה והופיע עמה כסולן. עם אנסמבל קפריזמה, ביצע קונצ'רטי לכינור של מלחינים ישראלים צעירים וכיום הוא חבר באנסמבל מיתר, בקאמרטה הישראלית ירושלים ובשלישיית פלורנטין.
משה אהרונוב מכהן בתפקיד ראש מגמת מוזיקה קלאסית בבית הספר התיכון לאמנויות תלמה ילין שבגבעתיים.
כמו כן הוא זכה במלגות קרן התרבות אמריקה-ישראל.
אנדריה ארטוקוביץ'

אנדריה ארטוקוביץ' (בקרואטית: Andrija Artuković‏; 29 בנובמבר 1899- 16 בינואר 1988), פושע מלחמה קרואטי, חבר בארגון הפשיסטי הקרואטי "אוסטאשה", שר הפנים במדינת קרואטיה העצמאית, בתקופת מלחמת העולם השנייה.

לפני מלחמת-העולם השנייה

ארטוקוביץ' נולד ב-29 בנובמבר 1899 בקלובוק, בוסניה-הרצגובינה, שהייתה חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית והתחנך במנזר הפרציסקני "שירוקי ברייג". מגיל צעיר היה פעיל ב-"תנועת הזכויות הקרואטית" שהפכה לימים לתנועת האוסטאשה המהפכנית, שדגלה בבדלנות ולאומנות קרואטית. בשנות ה-30 השתתף בהתקוממות באזור הרי ולביט. הגם שניסיון המרי כשל, ארטוקוביץ' נמלט ממעצר ויצא לגלות במדינות השכנות (איטליה או הונגריה) בעקבות מנהיג התנועה אנטה פאבליץ', נעשה מקורב אליו עד מאוד, ושותף לדעותיו.

מלחמת-העולם השנייה: שר-הפנים בקרואטיה העצמאית

לארטוקוביץ', שכונה "הימלר של הבלקנים", היה חלק מרכזי בהקמת מחנות ריכוז והשמדה על אדמת קרואטיה. הכינוי ניתן לו לא רק בגלל בכירות-מעמדו במשטר, אלא גם בגלל מעורבותו הערה בנושאי ההשמדה על הפכים הקטנים ביותר. כשר-הפנים עיגן את הקמתם בחוק, וניסח את ההוראות התחיקתיות שלפיהן שולחו יהודים, צוענים וסרבים למחנות אלו. הוא ביקר בכמה ממחנות אלו, בייחוד ביאסנובאץ, לא אחת. ניצולת המחנה, מילקה זאביצ'יץ', זכרה את ביקורו במחנה ב-23 בספטמבר 1944, כאשר ישב עם המפקד דינקו שאקיץ', וצפה בגופות, אשר נתלו זה-מכבר, של ד"ר מארין יורצ'ב, אשתו, שגופתה נמשכה משערותיה אל הגרדום כשנפלה ממנו, ועוד אי-אלו אזרחים ואסירים. היא אמרה כי "זכור לי היטב, שארטוקוביץ' אכל שניצל מטוגן ובשר אדום כשצפה בגופות מתנדנדות מבעד לחלון. שלושתם צחקו ודיברו על משהו".

האיש השני בקרואטיה העצמאית

מעמדו של ארטוקוביץ' בהיררכיה האוסטאשית תמיד היה בכיר, אך לא תמיד ישב הוא לבטח במקום השני לפאבליץ', כפי שנטען לעיתים. למעשה, היה המקום הזה לכתחילה שייך לסלאבקו קווטרניק, הדומובארבניק (שר-הצבא). סלאבקו היה ידידו של פאבליץ' וזה ששב לפניו לזאגרב, תיווך בינו לבין הנאצים, והכריז בשמו ברדיו בעיר על הקמת מדינת קרואטיה העצמאית. קווטרניק גם היה קשור בנישואים עם בתו של הוגה התנועה, וחונכו של פאבליץ', יוסיפ פרנק (שמוצאו היה יהודי). בנו של קווטרניק מנישואים אלו היה אאוגן קווטרניק שנתמנה לראש שירות הביטחון העממי של האוסטאשה (Ustaska Narodzna Sluzba, UNS), שהייתה גוף בעל סמכות בלתי-מוגבלת, שפיקח גם השלטון. אאוגן, כאביו, היה גם איש אמונם של הנאצים, ומעמדו גדל כל כך, שעבר את אביו ואף איים על פאבליץ' עצמו. לאור פלוגתא בין פאבליץ' ואאוגן ביחס למפלת סטלינגראד (פאבליץ' חשש מהפסד הציר ולכן היסס להשמיד יהודים, ואאוגן ראה בזאת סיבה להחיש את ההשמדה), ניצל ארטוקוביץ' את ההזדמנות ושכנע את פאבליץ' לגרש את הקווטרניקים, וכך הפך לאיש השני בכוחו בקרואטיה, ולסגנו של פאבליץ'.

לאחר מלחמת-העולם השנייה

בתום המלחמה ברח לארצות הברית, הוסגר ליוגוסלביה באמצע שנות השמונים ונידון למוות ב-14 באפריל 1986 על פשעי מלחמה; הוא מת מוות טבעי בכלא ב-16 בינואר 1988.
טומי עמנואל

חייו

עמנואל נולד במדינת ניו סאות' ויילס באוסטרליה למשפחה מוזיקלית אשר היוותה גם להקה נודדת. הוא החל לנגן בגיטרה בגיל 4 ולמרות היותו חסר השכלה מוזיקלית רשמית, שנים רבות מילדותו עברו בסבבי הופעות באוסטרליה כחלק מהלהקה המשפחתית בהם פיתח את סגנונו הייחודי. ב-1966, עם פטירתו של אביו, התפרקה הלהקה ועמנואל החל ללמד נגינה בגיטרה.
פריצתו לתודעה הציבורית הייתה בזכות זכייתו במספר רב של תחרויות כשרונות צעירים. עד מהרה חזר להופיע, הפעם עם אחיו פיל בלהקה "גולדראש". במהלך שנות השבעים והשמונים המשיך להופיע כחלק מהרכבים או כנגן עבור אמני סולו ולאחר מכן הכריז על קריירת סולו. 
במסגרת הקריירה המוזיקלית שלו, הוציא עמנואל 18 אלבומים. הישגיו המוזיקליים זיכו אותו בהכרה רבה בקרב קהל הנגנים וקהל חובבי המוזיקה כאחד. הופעותיו מתאפיינות בחופשיות והנאה גלויה של טומי עצמו מהנגינה שלו. רוב הקטעים שהוא מנגן אינם קטעי מקור אלא עיבודים ייחודיים לקטעים מוכרים מתחום הפופ או הבלוז והקאנטרי, אשר מדגישים את טכניקת הנגינה הווירטואוזית של עמנואל.
חובת דיווח על עבירה בקטין או בחסר ישע

חובת דיווח על עבירה בקטין או בחסר ישע נקבעה בשנת 1989 (תש"ן) בתיקון מס' 26 לחוק העונשין בסעיף 368ד, המחייב דיווח על פגיעה בחסר ישע.
בתיקון הנ"ל נוסף לחוק סימן ו'1: פגיעה בקטינים ובחסרי ישע לחוק העונשין (שבו סעיפים 368א-368ה), שהוא חקיקה מרכזית להגנה על קטינים וחסרי ישע ומניעת התעללות או פגיעה בהם. עד לתיקון זה לא הייתה חובה לדווח על פגיעה בקטין או בחסר ישע על ידי האחראים עליו.

סעיף 368ד

בחובת הדיווח על פי חוק העונשין, סעיף 368ד, קיימת התייחסות לארבעה סוגי שונים של חובת הדיווח, והחמרה בדרגת הענישה בהתאם לסוג:
1. חובת דיווח המחייבת את האזרח - 
"היה לאדם יסוד סביר לחשוב כי זה מקרוב נעברה עבירה בקטין או בחסר ישע בידי האחראי עליו, חובה על האדם לדווח על כך בהקדם האפשרי לפקיד סעד או למשטרה; העובר על הוראה זו, דינו - מאסר שלושה חדשים" (חוק העונשין, סעיף 368ד(א))
2. חובת דיווח המחייבת נושאי תפקיד -   
"רופא, אחות, עובד חינוך, עובד סוציאלי, עובד שירותי רווחה, שוטר, פסיכולוג, קרימינולוג או עוסק במקצוע פרה-רפואי, וכן מנהל או איש צוות במעון או במוסד שבו נמצא קטין או חסר ישע - שעקב עיסוקם במקצועם או בתפקידם היה להם יסוד סביר לחשוב כי נעברה עבירה בקטין או חסר ישע בידי אחראי עליו - חובה עליהם לדווח על כך בהקדם האפשרי לפקיד סעד או למשטרה; העובר על הוראה זו, דינו - מאסר ששה חדשים" (חוק העונשין, סעיף 368ד(ב))
להבדיל מחובתו של האזרח, המחויב בדיווח אם היה לו יסוד לחשוב כי זה מקרוב נעברה עבירה, הרי שלגבי האדם נושא התפקיד, החוק מחייבו בדיווח אפילו אם נעברה עבירה בקטין בעבר הרחוק. ההצדקה לכך היא, מאחר שנושא העבירה עשוי להיות מועלה דווקא בגלל מערכת היחסים המיוחדת שבין נושא המשרה לבין הקטין או חסר הישע, במסגרת התפקיד.
3. חובת דיווח המחייבת את האחראי על הקטין או על חסר הישע -
"היה לאחראי על קטין או חסר ישע יסוד סביר לחשוב כי אחראי אחר על קטין או חסר ישע עבר בו עבירה, חובה עליו לדווח על כך בהקדם האפשרי לפקיד סעד או למשטרה; העובר על הוראה זו, דינו - מאסר ששה חדשים." (חוק העונשין, סעיף 368ד(ג))
4. חובת דיווח מיוחדת המחייבת מנהל או איש צוות במסגרת חינוכית או טיפולית אחרת - 
"נעברה בקטין או בחסר ישע הנמצא במעון, במוסד או במסגרת חינוכית או טיפולית אחרת, עבירת מין לפי סעיפים 345 עד 348, או עבירה של גרימת חבלה חמורה לפי סעיף 368ב(ב) או עבירת התעללות לפי סעיף 368ג, חובה על מנהל או איש צוות במקום כאמור, לדווח על כך בהקדם האפשרי לפקיד סעד או למשטרה; העובר על הוראה זו, דינו - מאסר שישה חדשים" (חוק העונשין, סעיף 368ד(ד))
בעוד חובתו של נושא משרה רגיל, כוללת דיווח על עבירות שביצע האחראי על הקטין או על חסר הישע, הרי שהחובה לפי סעיף 368 ד' (ד) רחבה יותר, ומוסיפה גם חובת דיווח לגבי עבירות שלא נעברו דווקא בידי האחראי על הקטין: עבירות מין, גרימת חבלה חמורה או עבירת התעללות. כלומר חובת הדיווח היא גם כאשר  אחר (לדוגמה חניך אחר) במוסד פגע בחסר הישע. ההיגיון שמאחורי הטלת אחריות נוספת זאת היא שהמסגרת החינוכית או הטיפולית שבה נמצא הקטין מהווה מעין תחליף לבית, ומנהל או איש צוות במסגרת כזאת הם למעשה מעין "הורה, או "בן משפחה" לאותו קטין או חסר ישע, ומכאן הרחבת אחריותם.
מסילת השומרון

היסטוריה

סלילת מסילת השומרון החלה בשנת 1912, כ-7 שנים לאחר חנוכת מסילת העמק, ומטרתה הייתה לחבר את ירושלים למסילה החיג'אזית. המסילה נבנתה באותו רוחב של המסילה החיג'אזית - 105 ס"מ בתכנונו ובפיקוחו של המהנדס הגרמני היינריך אוגוסט מייסנר שהיה הממונה על הקמת רשת הרכבות באימפריה העות'מאנית ועמד גם מאחורי הקמת רכבת העמק. בשנת 1913 נחנך הקטע הראשון של המסילה בין עפולה וג'נין, אך בעיות כספיות שהועצמו על ידי לחץ של ממשלת צרפת למנוע את הקמת הקו כדי למנוע תחרות עם קו יפו - ירושלים שהיה בבעלות חברה צרפתית הביא לכך שהעבודות התקדמו בעצלתיים ועד פרוץ מלחמת העולם הראשונה נסללו מעפולה כ-40 קילומטר בלבד שחצו את עמק דותן והגיעו לאזור הרכסים הגבוהים של צפון השומרון עד סמוך לכפר סילת א-ד'אהר.
בעקבות מלחמת העולם הראשונה נוצר צורך בקו אספקה לכיוון החזית בחצי האי סיני ותעלת סואץ לשם כך חודשו בינואר 1915 העבודות על המסילה, שכללו חציבה של מנהרת רמין שאפשרה למסילה להגיע אל אגן הניקוז של נחל שכם עד תחנת הרכבת מסעודיה. קטע זה הוא באורך 10 ק"מ. באביב 1915 נסלל הקטע באורך 12 ק"מ ממסעודיה לשכם. במסעודיה התפצלה המסילה לאורך נחל שכם עד טולכרם ומשם בקיץ 1915 נסלל הקטע באורך 80 ק"מ ללוד. באוקטובר 1915 הגיעה המסילה לבאר שבע. משם המשיכו עבודות הסלילה דרומה דרך ניצנה אל תוך חצי האי סיני עד קוסיימה, שם הופסקו העבודות בעקבות כיבוש עזה בידי הבריטים.
בקטע הדרך שבין סילת א-ד'אהר דרך מסעודיה ועד שכם עוברת המסילה באזור הררי. התוואי ארוך ומפותל ועובר בוואדיות סביב ההרים כדי לשמור על שיפועים מתונים. במסגרת העבודות על תוואי המסילה נחצבו בחלק זה של התוואי מבתרים רבים בהרים כדי למנוע פיתולים חדים. כיום חלק מהתוואי משמש את תושבי האזור: בין הכפרים בזאריה לרמין נסלל קטע של התוואי וכן בין שבי שומרון לעצירה א-שמאליה משמש קטע מהתוואי כציר העלייה להר עיבל.
לאחר כיבוש ארץ ישראל בידי הבריטים, הורחבה המסילה המזרחית לרוחב התקני והוארכה צפונה עד לחיפה, שם שבה והתחברה לרכבת העמק. בשל כך איבדה מסילת השומרון את חשיבותה ותפעולה הפך מורכב יותר מכיוון שרוחב המסילה נותר 105 ס"מ. שירות הרכבות בין טול כרם, שכם ועפולה נמשך במהלך שנות ה-20, אך בשנות ה-30 הוא צומצם בהדרגה (ב־1932 נסגר הקו עפולה-שכם, אך הקו שכם-טול כרם המשיך בפעולתו) עד להפסקתו המוחלטת בזמן המרד הערבי הגדול סביב 1938. ב-1940, בזמן מלחמת העולם השנייה נעשה שימוש נוסף במסילת השומרון לצרכים צבאיים אך עם תום המלחמה נסגרה המסילה סופית ולא נעשה בה עוד שימוש.
עם השנים פורקו הפסים ונבנו על תוואי המסילה בתים, בעיקר באזור ג'נין וטול כרם. כיום נשארו לאורך התוואי שרידי הסוללה, גשרונים וחלק ממבני התחנות - תחנת ג'נין נהרסה במהלך מבצע חומת מגן, שרידי התחנות של שכם, טול כרם ומסעודיה קיימים עד היום, כאשר בתחנת הרכבת של מסעודיה (סבסטיה) נעשה הניסיון הראשון לחידוש מפעל ההתיישבות היהודי אחרי מלחמת ששת הימים. מנהרת רמין עדיין קיימת וניתן לעבור דרכה ברגל וברכב.
אלינער ברזקי

אלינֹעַר קוֹמיסָר-בַּרזָקִי (נולדה ב-1941 בחיפה) היא אדריכלית ומתכננת ערים ישראלית, פרופסור אמריטה באוניברסיטת תל אביב וממייסדי בית הספר לאדריכלות באוניברסיטה. היא מתמחה בתכנון עירוני ובסוגיות אורבניות בין-תחומיות.
בין השנים 1967 ל-1970 השלימה את לימודי התואר הראשון באדריכלות בבית הספר לארכיטקטורה באוניברסיטת ז'נבה בשווייץ. בשנת 1973 החלה ללמוד לתואר D.E.A במכון ללימודים אורבניים בסורבון, אותו סיימה בשנת 1976. בין השנים 1975 ל-1976 לימדה בסורבון.
בין השנים 1977 ל-1989 שימשה ברזקי כמתכננת מחוז ירושלים במשרד הבינוי והשיכון. משנת 1989 עד לשנת 1994 שימשה כמהנדסת העיר של ירושלים. הקימה את בית-הספר לאדריכלות באוניברסיטת תל אביב, ועמדה בראשו במשך עשר שנים.
ברזקי היא חברת המועצה הארצית לתכנון ולבנייה ומשמשת כיו"ר עמותת עיר עמים. היא גם משמשת כחברה בוועדת השיפוט לבניית המבנה החדש של הספרייה הלאומית.