google/wiki40b huggingface dataset:
נייט ברקוס

נתן ג'יי "נייט" ברקוס (אנגלית: Nathan Jay "Nate" Berkus; ב-17 בספטמבר 1971 - היום) הוא מעצב פנים יהודי אמריקאי, מחבר ומנחה טלוויזיה. הוא מנהל את חברת העיצוב פנים בשיקגו "Nate Berkus Associates" והיה אורח קבוע בתוכנית אופרה וינפרי כיועץ לעיצוב פנים וכן הפתיע לא פעם חלק מהאורחים בעיצוב פנים של בתיהם. 
התוכנית האישית שלו, התוכנית של נייט ברקוס פורסמה לראשונה לשידור ב-13 בספטמבר 2010, שמייעצת בנושאי עיצוב, תרבות והמלצות לשיפור הבית. תוצר של שיתוף פעולה עם Harpo Productions וSony Pictures Television. התוכנית בוטלה אחרי הסיום של העונה השנייה ב-24 במאי 2012.

חיים אישיים

ברוקס נולד במחוז אורנג' מחוז קליפורניה, וגדל בעיקר במיניאפוליס. הוא יהודי, והומוסקסואל מוצהר שנולד לננסי גולדן, הידועה מהרשתות HGTV ו-DIY, ולמייק מייסד National Sports Collectors Convention.
הוא למד באקדמית קושינג, פנימייה באשבורנם, מסצ'וסטס. הוא החל לעבוד בעיצוב מייד לאחר שעזב את התיכון והתמחה בדומיניק אורינטיס (Dominique Aurientis) שבפריז ובסות'ביס (Sotheby's) בשיקגו. ברוקס סיים לייק-פורסט קולג' בשנת 1994 עם תארים בצרפתית וסוציולוגיה. בשנת 1995 ברוקס הקים את החברה שלו, Nate Berkus Associates בשיקגו.
ברוקס קשור לדייב ברוקס, יזם של קרנות הון בסיכון, לאדריכל בארי ברוקס, לאמן גונתר ברוקס, לג'וש ברוקס מתוכנה לטובת הציבור, למנהל הקזינו אריק דוד ברוקס ולעורך דין מאט ברוקס.

בני זוג ונישואים

בחודש דצמבר 2004 ברוקס ובן זוגו, הצלם פרננדו בנגוג'יה (Bengoechea) היה בחופשה באתר נופש בחוף סרי לנקה כאשר הצונאמי באוקיינוס ​​ההודי של שנת 2004 פגע. ברוקס הופיע בתוכנית של אופרה וינפרי ביום 17 בינואר 2005, כדי לדבר על הסבל הזה והאובדן של בן זוגו. 
אחרי כמעט שנה של היכרויות, ברוקס התארס לירמיהו ברנט באפריל 2013. הם נישאו ב-3 במאי 2014 בניו יורק.
בתחילת 2014, בני הזוג הופיע על מודעות "True Outfitters" לבננת ריפבליק בעיתונים InStyle ורולינג סטון. הניו יורק טיימס ציין שהם היו בני זוג בני אותו מין הראשון שהופיע במודעות למגזינים.

קריירה

בנובמבר 2005 הוצאת הספרים היפריון ספרים הוציאו את ספרו של ברוקס "Home Rules: Transform the Place You Live into a Place You'll Love", מדריך "צעד אחר צעד" לעיצוב בית ודקורציה. בשנת 2005 ברוקס החל למכור את הסחורה שלו Linens 'n Things ברחבי צפון אמריקה. 
ברוקס היה מארח תוכנית הריאליטי Oprah's Big Give שעלתה לראשונה ב-2 במרץ 2008, והסתיימה ב-20 באפריל באותה שנה. ב-13 במאי 2008, הוכרז על ידי רשת ABC כי התוכנית לא תחודש לעונה שנייה.
ב-13 בספטמבר 2010 הופיע לראשונה כמנחה תוכנית משלו.
מוריס פוקס

קורות חיים

בסוף 1898 משפחת פוקס עברה ללונדון, אנגליה. לאחר שסיים את אוניברסיטת לונדון בשנת 1921 היגר פוקס לקנדה בשנת 1923. שנה לאחר מכן סיים פוקס במקום השני באליפות קנדה לשחמט אחרי ג'ון מוריסון.
בשנת 1926 סיים שוב במקום השני. בשנים 1927, 1929, 1931, 1932, 1935, 1938, 1940 ו-1949 זכה באליפות קנדה. פוקס השתתף מספר פעמים גם באליפות הפתוחה של ארצות הברית.
בשנים 1928 ו-1929 ניצח פוקס באליפות מונטריאול. בשנת 1929 סיים במקום החמישי בתחרות בריידלי בארצות הברית (ניצח: אלכסנדר אלכין). בשנת 1930 ניצח באליפות הקיץ במונטריאל. בשנת 1931 סיים במקום ה-12 בתחרות ניו-יורק (ניצח: חוסה ראול קפבלנקה). בשנת 1933 סיים במקום התשיעי באליפות הפתוחה של ארצות הברית (ניצח: ראובן פיין). בשנת 1935 ניצח בתחרות הבזק הראשונה שהתקיימה במונטריאול, את אליפות העיר ואת אליפות קנדה. בשנת 1936 סיים במקום השני בתחרות אליפות קנדה אחרי בוריס בלומין. באליפות הפתוחה של ארצות הברית סיים במקום השני בשלב המוקדם אחרי ארתור דייק ובגמר חלק מקום 8–10 (ניצח: ישראל הורוביץ).
בשנת 1937 סיים פוקס במקום השני באליפות קנדה שהתקיימה בקוויבק (ניצח: בוריס בלומין). פוקס ניצח באליפות קנדה בשנים 1938 ו-1940. ניצחונו האחרון באליפות היה בשנת 1949, כשהקדים את דניאל ינופסקי ופדור בוגאטירצ'וק. בשנת 1945 פוקס ניצח את מוריסון בלוח הראשון בדו-קרב באמצעות הטלגרף בין טורונטו למונטריאול. בשנת 1954 השתתף פוקס בנבחרת האולימפית של קנדה, בלוח המילואים הראשון, באולימפיאדה שהתקיימה באמסטרדם. +5 -2 =1 (+ ניצחונות – הפסדים = תוצאות תיקו). פוקס ניצח את בובי פישר באליפות קנדה הפתוחה שהתקיימה בשנת 1956 במונטריאול.
פוקס היה אמור לקבל תואר אמן בינלאומי על השגיו הרבים, אך מעולם לא הועברה פניה בנושא לפיד"ה].
מצבות צוער

מצבות צוֹעַר הוא כינוי שניתן לכמה עשרות מצבות קבורה יהודיות מתקופת התלמוד שאותרו במחצית הראשונה של המאה העשרים באזור דרום-מזרח ים המלח, כיום בשטח ממלכת ירדן.
המצבות, הכתובות בעברית ובארמית, אותרו בסמוך לעיירה הירדנית א-צאפי, המזוהה עם העיר המקראית צוֹעַר, אשר המשיכה להתקיים גם בתקופת בית שני ובתקופת המשנה והתלמוד.
המצבות כוללות עיטורים של מוטיבים יהודיים בולטים, כגון מנורת שבעת הקנים וארבעת המינים, וייחודיותן בכך שהן מציינות את שנת פטירת המת במניין השנים מחורבן בית המקדש ובמניין שנות השמיטה. ממניין השנים שבכתובות עולה כי זמנן של המצבות הוא בין המאות הרביעית לשישית לספירה.
לאור ריכוז המצבות באזור צוער דווקא, המהווה גבולה הדרום-מזרחי של ארץ ישראל לפי התנ"ך וההלכה היהודית, ולאור הימצאות שמות יהודים שמקורם בערים רחוקות מדרום מזרח לארץ, יש הסבורים כי לאתר קבורה זה הובאו נפטרים או קשישים נוטים למות יהודים מרחבי מואב, אדום וחצי האי ערב, על מנת שיזכו להיקבר באדמת ארץ ישראל. על קהילות יהודיות שהתקיימו לאחר חורבן הבית באזור דרום מואב, ובסביבות צוער בפרט, ניתן ללמוד מארכיון בבתא מנחל חבר וממקורות חז"ל.
לשון הכתובת שעל אחת המצבות היא זו: "תניח נפשהא דשאול בר ... דמית בריש ירח מרחשון משתה קדמיתה דשמטא שנת תלת מא ושתין ורבע שנין לחרבן בית מקדשה שלם". תרגום הכתובת מארמית הוא: "תנוח נפשה של שאול בן ... שמת בראש חודש מרחשון בשנה הראשונה לשמיטה, שנת שלוש מאות ששים וארבע שנים לחורבן בית המקדש, שלום". משמעות הדבר שאותו שאול נפטר בשנת 434 לספירה הנוצרית.
מספר מצבות ממצבות צוער מוצגות כיום באגף לארכאולוגיה שבמוזיאון ישראל בירושלים.
תיוניל כלוריד

ייצור

הייצור של תיוניל כלוריד, מבוסס על הגבה של גופרית תלת-חמצנית (SO₃) עם גופרית דו-כלורית (SCl₂), תוך פליטה של גז גופרית דו-חמצנית (SO₂):
SO₃ + SCl₂ → SOCl₂ + SO₂

שימושים

לתיוניל כלוריד שימושים רבים בתחומי הכימיה, בדגש על תעשיית התרופות, שם הוא משמש כמגיב שמסוגל להמיר קבוצות הידרוקסיל (OH) של כהלים וחומצות קרבוקסיליות לאטום הכלור.
כמו כן, הוא משמש גם כתוסף חשוב באלקטרוליטים של סוללות (כמו סוללת ליתיום תיוניל-כלוריד), והוא משמש גם כחומר מייבש של הידראטים.

כמגיב בסינתזה אורגנית

תיוניל כלוריד הוא מגיב נפוץ מאוד בסינתזה אורגנית, בין היתר בגלל קינטיקת התגובה המהירה והניצולת הגבוהה של תהליך ההתמרה. הניצולות מושגת תודות לפליטת תוצרי הלוואי כגזים (SO₂) שמבעבעים מהתמיסה ובכך מסיטים את שיווי המשקל חזק לכיוון התוצר (עקרון לה-שטלייה).
מנגנון ההתמרה של קבוצת כוהל בקבוצת כלור על ידי תיוניל כלוריד:
בתגובה הכללית, הגיב כהל עם תיוניל כלוריד, לתת אלקיל כלוריד, גופרית דו-חמצנית וחומצת מימן כלורי.
דוגמה למנגנון מפורט (הפעלה של חומצה קרבוקסילית, על ידי הפיכתה לאציל כלוריד):
תיוניל כלוריד משמש כמגיב בהכנת אציל כלוריד (הצורה המופעלת של חומצה קרבוקסילית)
רוסלן ברסקי

קריירה

ברסקי נולד בחולון להורים ממוצא אוקראיני, והחל לשחק כדורגל בקבוצת הילדים של הפועל צפרירים חולון, ממנה עבר למכבי תל אביב. בהמשך שימש ברסקי כקפטן קבוצת הנוער של המועדון, וב-19 באוגוסט 2012 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת, בניצחון 3–0 נגד מכבי נתניה במסגרת גביע הטוטו.
ב-19 בספטמבר 2012 הושאל ברסקי לבני יהודה תל אביב כחלק מעסקת העברתו של חסן אבו זייד למכבי תל אביב. ב-21 באוקטובר 2012 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל, בהפסד 1–2 לבית"ר ירושלים. במהלך העונה סבל ברסקי מפציעה בכף רגלו, בפעם השלישית בקריירה, ועד לסיום העונה ערך חמש הופעות בליגה.
בתחילת עונת 2013/2014 חתם במכבי קביליו יפו מליגה א'. ברסקי סיים את העונה עם 28 משחקים בליגה, אך לא כבש, והקבוצה סיימה את העונה במקום השני.
ב-23 ביוני 2014 חתם בהפועל ירושלים מהליגה הלאומית, ובמדיה ערך 35 הופעות בעונת 2014/2015.
בקיץ 2015 הצטרף לבית"ר תל אביב רמלה מהליגה הלאומית, במסגרת הסכם השאלת שחקנים צעירים בין המועדון לבין מכבי תל אביב. ב-28 בדצמבר 2015 הבקיע את שער הבכורה שלו בקריירה, בתיקו 2–2 נגד הפועל רמת השרון, ובסך הכל שיחק שנתיים במועדון, בהן הבקיע חמישה שערים ב-69 הופעות בליגה הלאומית.
ב-21 ביוני 2017 חזר ברסקי לליגת העל וחתם בהפועל חיפה. ב-9 בספטמבר 2017 הבקיע את שער הבכורה שלו בליגת העל, בניצחון 2–1 נגד בני יהודה. בסך הכל כבש שני שערים ב-34 הופעות בעונת 2017/2018, ובסופה זכה עם הקבוצה בגביע המדינה.
לקראת עונת 2018/2019 חזר ברסקי לסגל מכבי תל אביב, ובישל את שער הניצחון במשחק מול פרנצווארוש במסגרת מוקדמות הליגה האירופית. ב-14 באוגוסט 2018 האריך את חוזהו במכבי תל אביב בארבע שנים נוספות.
הפירמידות של גוימאר

היסטוריית המחקר

במשך זמן רב שררה האמונה שהפירמידות נבנו על ידי איכרים מקומיים שסיקלו אבנים וערמו אותן בקצות שדותיהם. תהליך זה היה מנהג נפוץ באיים הקנריים. דיווחים של המקומיים ותמונות ישנות מראים כי היו פירמידות כאלו במקומות רבים על האי, אך רובן נהרסו משום שהיו חסרות תועלת ובאבן נעשה שימוש כחומר בניין זול. בגוימאר עצמו היו תשע פירמידות שמתוכן נותרו רק שש.
ב-1991 בדק החוקר הנורווגי הנודע תור היירדאל את הפירמידות וגילה כי לא ייתכן שמדובר בערמת אבנים אקראית. כך למשל על האבנים שבצלעות הפירמידה יש סימנים ברורים של סיתות, האדמה שעליה נבנתה הפירמידה עברה לפני כן יישור, ומקורן של האבנים מהן בנויה הפירמידה הוא בסלעי לבה ולא מהשדות הסמוכים. היירדאל גם גילה כי לכיוון שבו בנויות הפירמידות יש משמעות אסטרונומית. ביום של נקודת ההיפוך של הקיץ (היום הארוך ביותר) ניתן לראות שקיעה כפולה מפסגת הפירמידה הגדולה ביותר – השמש שוקעת מאחורי פסגת הר גבוה, עוברת אותה, מופיעה שנית ושוקעת מאחורי הר נוסף פעם שנייה. לכל הפירמידות יש מדרגות בצדן המערבי. בקצה המדרגות ניתן לראות את זריחת השמש בבוקר של נקודת ההיפוך של החורף.
 
עם זאת, היירדאל לא הצליח לגלות את גילן של הפירמידות או לענות על השאלה מי בנה אותן. יש לציין כי הגואנצ'ים (Guanches) – התושבים המקוריים של האיים הקנריים – חיו במערה מתחת לאחת הפירמידות. כמו כן, עד לכיבוש הספרדי במאה ה-15 גוימאר היה משכנו של אחד מעשרת ה"מנסיס" (menceys מלכים) של טנריפה. לפי דיווחו של פליניוס הזקן, האיים הקנריים היו בלתי מיושבים בזמנו של הנו הנווט (בערך 600 לפני הספירה) אך היו בהם הריסות של מבנים גדולים. המקום ממנו באו הגואנצ'ים איננו ברור. המעבר מחוף היבשת הקרוב ביותר, דרום מרוקו, קשה למדי בשל זרמי הים, ונוח יותר להגיע מאירופה ומאזור הים התיכון.
היירדאל פיתח תאוריה לפיה היו האיים הקנריים בסיסים למסחר קדום בין אמריקה לים התיכון. ואכן הנתיב המהיר ביותר בין שני העולמות עובר דרך האיים הקנריים, ואף כריסטופר קולומבוס עשה בו שימוש. ב-1970 היירדאל הראה כי ניתן לשוט מצפון אפריקה לאיים הקריביים בשיטות הספנות הקדומות, כשהפליג ממרוקו לברבדוס על ספינת הפפירוס "רע 2".
בעקבות מאמציו של היירדאל ותמיכה כספית של הנורווגי פרד אולסן נפתח לציבור ב-1998 הפארק האתנולוגי של הפירמידות של גוימאר. הפארק משתרע על שטח של 65,000 מ"ר וכולל מרכז מבקרים שבו תיאור מסעותיו של היירדאל והתאוריות שלו בדבר הפירמידות. שני ביתנים מכילים תצוגות הקשורות להיירדאל ודגמים של ספינותיו ובהם שחזור בגודל מלא של "רע 2".
אוכף אלוזור

גילוי האוכף

האוכף מופה לראשונה בשנת 1980 על ידי סקר בריטי, ומופה בשנית בשנת 2008.

מקור השם

האוכף נקרא על שם המצודה הרומית העתיקה אלוזור (Aluzore) שבדרום בולגריה.
סמינר אור החיים

סמינר אור החיים הוא סמינר בית יעקב לבנות מעדות המזרח בבני ברק. נקרא על שם רבי חיים אבן עטר, הידוע על שם ספרו אור החיים.
הסמינר נוסד בשנת 1953 על ידי הרב משה פרדו והרב רפאל הלל, בעידודם של החזון איש, הרב יעקב ישראל קנייבסקי והרב עזרא עטיה. בתקופה הראשונה שכן במתחם בית הכנסת אור החיים ברחוב רבי עקיבא בבני ברק. כעבור זמן עבר למשכנו הקבוע בקצה הדרומי של העיר, בצמוד למתחם בתי הקברות שומרי שבת ופוניבז'. בין התורמים הגדולים של הסמינר משפחת ציטרון מסן פאולו.
המוסד פועל בתנאי פנימייה ונועד לבנות ממוצא מזרחי ומסורתי מכל הארץ. במשך שנים רבות הוא היה הסמינר החרדי היחיד במרכז הארץ לבנות ספרדיות. לסמינר אלפי בוגרות, רובן נישאו לתלמידי ישיבות והקימו בתים תורניים. 
בשנים הראשונות הושם דגש על מקצועות ההוראה והגננות לצד מקצועות כפיים כגון תפירה. עם השנים הורחבו מסלולי הלימודים והם כוללים תחומים נוספים כמו לימודי הנדסת תוכנה, הנהלת חשבונות, גרפיקה ועוד.
במשך שנים רבות הסמכות הרוחנית העליונה של הסמינר היה הרב חיים גריינימן. בין רבניו ומנהליו לאורך השנים: הרב אליעזר בן דוד, ירחמיאל בויאר, שמואל קרליבך וחיים אטיאס (אביו של אריאל אטיאס). מנהל הסמינר כיום הוא הרב משה מגנוז.
לסמינר אודיטוריום מרווח המשמש מקום לעצרות וכינוסים לנשים בבני ברק.
במקביל לפעילות המוסד לבנות, הקימו מנהלי מוסדות אור החיים בשנות ה-60 ישיבה קטנה וישיבה גדולה בשם "אור התורה", עבור תלמידים בני עדות המזרח מכל הארץ. רבים מתלמידי הישיבה נישאו לבוגרות סמינר אור החיים.
בבעלות מוסדות אור החיים היו שטחים נרחבים במזרח העיר, ובשנות ה-90 נבנתה עליהם שכונת אור החיים.
בין תלמידות הסמינר: הזמרת אתי לוי.
יאבוקה

היסטוריה

העדות הראשונה בכתובים ליישוב במקום היא מ-1385 עת נשלט האזור על ידי ממלכת הונגריה. הכפר הוקם לגדות הנהר טאמיש על ידי דייגים. במאה ה-17 הגיעו לאזור מתיישבים סרבים אשר שינו בהדרגה את המאזן הדמוגרפי. בהמשך, נשלט האזור על ידי האימפריה האוסטרו-הונגרית ולאחר מלחמת העולם הראשונה על ידי ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים אשר שינתה בהמשך את שמה לממלכת יוגוסלביה. במהלך מלחמת העולם השנייה, ב-6 באפריל 1941 פלשה גרמניה הנאצית ליוגוסלביה והכניעה את צבאה תוך ימים אחדים. יוגוסלביה חולקה בין מדינות הציר ואזור יאבוקה נותר בשליטה גרמנית. לאחר המלחמה נכלל האזור בשטח הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה ולאחר פירוק יוגוסלביה, בשטחי סרביה.

גיא ההריגה סטראטישטה

באוגוסט 1941 הוקם מחנה הריכוז טופובסקה שופה ובו נכלאו הגברים מקרב יהדות בלגרד. בין ה-9 ל-11 באוקטובר הוצאו להורג 2,000 יהודים מקרב עצורי טופובסקה שופה וקלאדובו-שאבאץ, ו-200 בני רומה, חלקם בשטחי יאיינצי, באתר סטראטישטה הסמוך ליאבוקה ובקומודראז', זאת בעקבות התקפה של כוחות הפרטיזנים של טיטו בה נהרגו ונפצעו חיילים גרמנים. עוד נרצחו במקום על ידי פולקסדויטשה, יהודים מהבאנאט הסרבי ובלל זה הרוב המוחלט של יהודי פנצ'בו. קיימות גם עדויות על קבורת נשים וילדים מסיימישטה במקום, אך מרבית החוקרים סוברים שהרוב המוחלט של נרצחי סיימישטה נקברו ביאיינצי. בין אפריל ליוני 1944 הוצאו גוויות הנרצחים והנקברים ביאבוקה ונשרפו על ידי הגרמנים. האפר הושלך לנהר הסמוך, וזאת במטרה לטשטש ראיות. ב-1980 הוקם במקום אתר הנצחה לנספים.
שנות ה-80 של המאה ה-13

אירועים בולטים בעולם

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

כלכלה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

מדע וטכנולוגיה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

אישים בולטים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.
חצרים

היסטוריה

הקיבוץ הוקם במוצאי יום כיפור בשנת 1946 על אדמות קלטה כחלק מ־11 הנקודות, על ידי הכשרת הצופים ג'.
לאחר ההקמה התגוררו ביישוב כחמישים איש.
במלחמת העצמאות היה הקבוץ נצור והקשר אתו נשמר באמצעות אלחוט ומטוס אוסטר אוטוקרט שהיה מביא אספקה. עמדה אחת מאותה תקופה עדיין נמצאת בו.
בתחילת שנות החמישים נקלע הקיבוץ למשבר, בשל האדמות עליו ישב אשר נתגלו כמלוחות ולא מתאימות לחקלאות. לאחר דיונים רבים שכללו ניסיונות שכנוע של לוי אשכול שהגיע לקיבוץ, הוחלט להשאר במקום ולשטוף את האדמות. הפרשה ידועה בכינויה "משבר המלח".
במרכז הקיבוץ נמצא בית הביטחון, שהיה מבנה הקבע הראשון בקיבוץ שבנייתו הושלמה במרץ 1947. עשוי קירות בטון בעובי 20 ס"מ. היו בו חרכי ירי והוא נועד לשמש מעוז התגוננות אחרון במקרה של התקפה.
על קיר בית הביטחון נמצא תבליט של משה שלוח (מוסה) שהיה ממקימי חצרים. היה שומר שדות ואיש מודיעין של חטיבת הנגב. באחת מפגישותיו עם מודיע ערבי נורה ממארב ב-24 בספטמבר 1948 ונהרג. קברו היה הראשון בחצרים.
בשנת 2000 הוקמה מחוץ לקיבוץ דרך הפסלים בחצרים על ידי האמנית מרגה פישטיין ובעלה ישראל ומהווה אטרקציה תיירותית למטיילים בסביבה.

כלכלה וחברה

הנהגת הקיבוץ מחולקת להנהלת הקהילה העוסקת בחיי היומיום. לצדה ובאופן נפרד פועלת ההנהלה הכלכלית של הקיבוץ. קיבוץ חצרים נחשב אחד הקיבוצים העשירים בארץ הודות למיזימיו הכלכליים המוצלחים.
בשנת 1965 ייסד הקיבוץ את חברת נטפים יחד עם שמחה בלאס ובנו ישעיהו, ממציאי הטפטפות ויוזמי ההשקיה בטפטוף, שהעבירו לחברה המשותפת את הידע והניסיון שרכשו בייצור ושיווק מערכות השקיה בטפטוף בארץ ובעולם. כיום מהווה הקיבוץ אחד הבעלים של מפעל התעשייה נטפים הנחשב לאחד המפעלים המובילים בארץ ובעולם בתחום מערכות ההשקיה בטפטוף.
ענף עיקרי נוסף בקיבוץ הוא גידול חוחובה, המושקה בטפטוף ממי קולחין של הקיבוץ והבסיס הסמוך, ומשמש לייצור שמן במכון להפקת שמן בקיבוץ. בשנת 1990 החלו בקיבוץ בגידול חוחובה, והקיבוץ מחזיק בבעלות מלאה בחברת חוחובה ישראל. תוצריו של המפעל משווקים ברובם מחוץ לישראל.
נכון לשנת 2017 מחזיק הקיבוץ ב-33% מחברת נגב אקולוגיה, העוסקת בטיפול בפסולת.
הקיבוץ מחזיק בשותפות עם קיבוצים נוספים בעלות על א.ב. מתכננים, אחת מחברות התכנון הגדולות בישראל. בבעלות הקיבוץ ובשטחו נמצא בית הספר נווה במדבר. בבית הספר מתקיים ניסוי בשם מצפון ומצפן. מטרת הניסוי היא לפתח בוגרים שמסוגלים לעשות שינוי בעצמם ובסביבה.
גולן בר לוי

קורות חייו

עם גיוסו לצה"ל התנדב לשייטת 13. בר לוי השלים את הכשרת מסלול הלוחם בקומנדו הימי ויצא לקורס קציני חי"ר. עם תום הקורס שב לשייטת, שם שימש במספר תפקידי פיקוד ביחידה וכן השלים קורס חובלים. בשנים 1997–1996 שימש כמפקד יחידת דובדבן, והוביל אותה בלחימה כנגד הטרור הפלסטיני. לאחר מכן שימש כסגן מפקד השייטת. עם סיום תפקידו עבר בר לוי לחיל החינוך והנוער ושימש במספר תפקידים ובהם מפקד בסיס מחו"ה אלון ומפקד מערך מג"ן. בשנת 2011 השתחרר מצה"ל.
ניקולאוס זימרוק

ניקולאוס זימרוק (בגרמנית: Nikolaus Simrock, ‏ 23 באוגוסט 1751 במיינץ - 12 ביוני 1832 בבון) היה נגן קרן גרמני בחצר הנסיך הבוחר של קלן בבון ומו"ל מוזיקה. הוא היה ידידו של לודוויג ואן בטהובן ומייסד בית ההוצאה למוזיקה נ. זימרוק. זימרוק, "שנהנה מהערכה גבוהה הן כאדם והן כמוזיקאי" שמר על קשר עם בטהובן במהלך שנות ה-90' של המאה ה-18 ונחשב ל"עד מהימן" לשנותיו של בטהובן בבון.

חייו

זימרוק נולד במיינץ וניגן בקרן בקאפלה של צבא צרפת עוד לפני שמלאו לו 16. הוא פנה אל הנסיך הבוחר של קלן, מקסימיליאן פרדריק, בבקשת משרה בתזמורת החצר של בון. הוא החל לעבוד שם באפריל 1775 כ"חצוצרן" במשכורת שנתית של 300 פלורין. בטהובן הצעיר ניגן לאחר זמן באותה תזמורת.                                
זימרוק היה אחד הפילוסופים המפורסמים ביותר של תקופת הנאורות במעון הנסיף הבוחר. כמו עמיתיו פרנץ אנטון ריז וכריסטיאן גוטלוב נפה, נמנה גם הוא על ה" Minervalkirche Stagira",  עמותה של מסדר האילומנטי. לאחר התפרקותו היה חבר מייסד של ה"Lesegesellschaft" (אגודת קריאה) בבון. הוא היה חבר בלשכת הבונים החופשיים "Les Frères courageux", שנוסדה בבון בשנת 1805.         
בשנת 1793 ייסד ניקולאוס זימרוק את בית ההוצאה למוזיקה נ. זימרוק בבון. שניים מפרסומיו המוקדמים הם יצירות של בטהובן, הווריאציות "Das rote Käppchen" של  (WoO 66) ב-1793 ווריאציות על נושא מאת ולדשטיין (WoO 67) ב-1794. אחת הסיבות להצלחת החברה הזאת - נוסף לכישרון העסקי של זימרוק - הייתה הנטייה הפרו-צרפתית שלו, שהשתלמה לאחר תקופת הנסיך הבוחר ב-1794 במהלך הכיבוש המוקדם של בון ועמק הריין על ידי צבאות המהפכה הצרפתית.
בראשית המאה ה-19 היה זימרוק אחד המול"ים החשובים ביותר באירופה להוצאת מוזיקה. בהנהגתו, הוציאה נ. זימרוק מהדורות ראשונות של מוזיקה מאת יוזף היידן, שאותו פגש פנים אל פנים, ולודוויג ואן בטהובן (13 מהדורות ראשונות).
בין המלחינים החשובים שיצירותיהם יצאו לאור לאחר מות זימרוק היו רוברט שומאן, כולל הסימפוניה השלישית שלו, פליקס מנדלסון, כולל האורטוריות שלו, אליהו ו"פאולוס". פריץ זימרוק, נכדו, העביר את המשרד הראשי של בית ההוצאה מבון לברלין בשנת 1870. הוא נודע ביותר בהוצאת יצירותיו של יוהנס ברהמס.

חיים אישיים

זימרוק היה נשוי לפרנציסקה אוטיליה בלאשק ממיינץ והיו להם 13 ילדים. בני המשפחה השפיעו על קרוב ל-200 שנה של היסטוריה תרבותית בחבל הריין. אחד מבניו, פטר יוזף זימרוק, ניהל את עסקי ההוצאה לאור, בן אחר ניהל שנים רבות את מלון "טרירר הוף" בכיכר השוק, שאלכסנדר דיומא האב התארח בו. הבן הצעיר, קרל, היה מו"ל של ספרות גרמנית מתקופות שונות, עד המאה ה-19.
נדרי נישואים

נדרי נישואין הם נדרים שבני זוג אומרים זה לזה במהלך טקס החתונה, בדרך כלל נוצרית.
נוסח הנדרים יכול להשתנות בהתאם למסורת ומנהג. עתים מנוסחים הנדרים באופן חופשי. לעומת זאת, זוגות הנישאים בטקס דתי ינסחו את נדריהם פעמים רבות על פי מסורת דתם. תוכן הנדרים יכול לקחת השראה מפואמות, יצירות מפורסמות וכדומה ומטרתם להצהיר על רגשות, כוונות עתידיות ותקוות לעתידם של חייהם המשותפים של הזוג. הקראת נדרים אלו היא מעשה של ביטוי פומבי לאהבה בין בני הזוג.
אמנון לין

ביוגרפיה

אמנון לין נולד בשם אמנון לנקובסקי לחווה ודודיה (דוד) לנקובסקי (לימים, לין), חברים בתנועת השומר הצעיר וממקימי קיבוץ משמר העמק. הוא למד במוסד החינוכי של הקיבוץ.
היה חבר בתנועת "השומר הצעיר" בין השנים 1940–1942, עת הצטרף לפלמ"ח. בשנת 1945 פגש את רות, בתו של אבא חושי ונשא אותה לאישה.
במלחמת העצמאות השתתף בקרבות לשחרור חיפה, במבצע ברוש בו נפצע, והתנדב אחר כך לחיל הים במסגרתו לחם במבצע חורב. למד משפטים בשלוחה התל אביבית של הפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית וקיבל תואר מוסמך.
בין השנים 1951–1969 היה חבר מפא"י. בעקבות הכרותו עם פעילותו של חותנו חושי לשילוב בני החברה הערבית בהסתדרות, מדיניות אותה קידם לעיתים במועצת פועלי חיפה בניגוד לעמדות הוועד הפועל בתל אביב - נרתם גם לין לקידום הנושא. בשנים 1951–1965, לאחר שחרור מהצבא, מונה לקדם את פעילות ההסתדרות בקרב הציבור הערבי, באמצעות ברית פועלי ארץ ישראל, באזור הגליל המערבי, מחיפה וצפונה. במהלך תקופת כהונתו בתפקיד, התלונן לין כי ראשי המחלקה הערבים ובכירים במפא"י מתנכלים לפעילותו בשל קשריו עם אבא חושי ומדיניות השילוב אותה קידם. בישיבה בה הוחלט על סיום תפקידו נכחו ראשי המחלקה הערבית בהסתדרות - ראובן ברקת ואליהו אגסי, מזכ"ל ההסתדרות מרדכי נמיר, שרי הממשלה פנחס לבון ומשה שרת וראש הממשלה דוד בן-גוריון - שהוביל את הקו שגרס כי יש להפריד את הערבים מפעילותה הכללית של ההסתדרות. לאחר פיטוריו מתפקיד זה המשיך לין את פעילותו במסגרת המחלקה הערבית של ההסתדרות במועצת פועלי חיפה בהנהגתו של חושי. עיקר מאמציו כוונו להשוואת שכרם של הפועלים הערבים לזה של היהודים בעירייה ובמפעלי האזור, במקביל לדרישה ממוסדות ההסתדרות לאפשר את קליטת הפועלים הערבים כחברים שווי זכויות בהסתדרות. בשנים 1965–1969 שימש כראש המחלקה הערבית הארצית.
בשנת 1966 שימש מתאם האגודה היהודית-ערבית בישראל.
לין נכנס לכנסת לראשונה ב-28 בינואר 1967 וכיהן בכנסת השישית מטעם המערך ובכנסת השמינית (1974–1977) מטעם הליכוד. בשנת 1977 הקים את "התנועה למען חיפה והצפון" ואת מפלגת "לעם", אחת הסיעות שייצרו, בהצטרפותן יחד, את תנועת הליכוד, ובמסגרתה נבחר לכנסת התשיעית. בשנת 1982, יחד עם שאר חברי "התנועה למען חיפה והצפון", עזבה סיעתו את הליכוד והצטרפה למפלגת העבודה. לין התנגד להסכם אוסלו וראה בו מספר בעיות, בהן הרעיון שביכולתו של יאסר ערפאת להצהיר על סיום הסכסוך.
בשנת 1978 התמודד על ראשות עיריית חיפה, אולם הפסיד לאריה גוראל.
אחרי שפרש מהפוליטיקה המשיך להתראיין, עסק רבות בחקר הציבור הערבי-ישראלי, והזהיר מפני תהליכי ההקצנה שחלים בחברה.
בכנסת ה-11 שימש יו"ר ועדת המשנה לענייני הממשל האזרחי ביהודה ושומרון.
התגורר בחיפה וקיבל את אות יקיר העיר. היה אב לשני בנים, פרופ׳ שי לין וד״ר רן לין אורולוג, ובת אחת – עו״ד ארנה לין.
נקבר בבית הקברות כפר סמיר. אשתו רות נפטרה ב-20 באפריל 2018 ונטמנה לידו.
תומאס מולקייר

תוֹמאס מוּלְקֵייר (באנגלית: Thomas Mulcair; נולד ב-24 באוקטובר 1954 באוטווה) הוא פוליטיקאי קנדי, חבר מועצת המלוכה של קנדה ובית הנבחרים של קנדה. משנת 2012 ועד ל-2017 הוא היה מנהיג את המפלגה הדמוקרטית החדשה (NPD) שהיא השלישית בגודלה בקנדה. עורך דין במקצועו.

תולדות חייו

נולד בשנת 1954 בעיר הבירה אוטווה לאם מורה ואב שעסק בביטוח, כשני מתוך עשרה ילדים. עוד מילדות ידע גם צרפתית וגם אנגלית. החל ללמוד משפטים בגיל 18 באוניברסיטת מקגיל שבמונטריאול, וסיים בשנת 1977 תואר ראשון במשפט אזרחי ומשפט מקובל. בשנת 1976 החל להיות פעיל באגודת הסטודנטים המקומית. באותה השנה התחתן עם יהודייה. בנוסף על אזרחותו הקנדית, הוא בעל אזרחות צרפתית.
בשנת 1994 התמודד במסגרת המפלגה הליברלית לאספה הלאומית של קוויבק ונבחר פעמיים נוספות בשנים 1998 ו-2003. בפברואר 2007 הכריז כי לא יתמודד לאספה עוד פעם במסגרת מפלגה זו.
לאחר עזיבתו את הפוליטיקה המחוזית, הוא התלבט באיזו מפלגה כדאי לו להיכנס לפוליטיקה הארצית. הוא ניהל מגעים עם שתי המפלגות הגדולות האחרות בקנדה - המפלגה השמרנית והמפלגה הדמוקרטית החדשה. לבסוף, הוא בחר להתמודד עם זו השנייה, לאחר שהמגעים עם המפלגה השמרנית כשלו סביב הסוגיה של פרוטוקול קיוטו. מספר חודשים לאחר מכן הפך לסגן מנהיג המפלגה. בשנת 2011 הפכה המפלגה בפעם הראשונה בהיסטוריה למובילת האופוזיציה, ומולקייר הפך לאחר כמספר חודשים לראש האופוזיציה.
בבחירות הפדרליות שנערכו בשנת 2015 המפלגה איבדה מכוחה וקיבלה כ-44 מושבים, ובכך חזרה להיות השלישית בגודלה בקנדה. לאחר הכישלון בבחירות, נמתחה על מולקייר ביקורת רבה והתקבלה החלטת אי אמון במולקייר ועל קיום בחירות על ראשות המפלגה עד שנת 2018.
בקי שארפ (סרט)

תקציר עלילה

בקי שארפ (מרים הופקינס) אשה אנגלייה צעירה ושאפתנית מצליחה לשרוד בשנים שאחרי תבוסתו של נפוליאון בונפרטה בקרב ווטרלו.
במאמציה להתקדם בחיים היא מצליחה להתחבר למספר ג'נטלמנים כמו המרקיז סטיין (סדריק הרדוויק), ג'וזף סדלי (נייג'ל ברוס), רודון קרולי (אלן מאובריי) וג'ורג' אוסבורן (ג'. פ. האנטלי הבן).
היא עולה לפסגת החברה הבריטית. אולם בחוגים החברתיים בהם היא מסתובבת הוא פוגעת בגבירות כמו ליידי בראקרס (בילי בורק). שארפ מושפלת כשהיא צריכה לשיר לפרנסתה בבתי מרזח, אבל תמיד מצליחה להתאושש.

הפקה

ג'ון היי ויטני וקורנליוס ואנדרבילט ויטני ייסדו את חברת "Pioneer Pictures" כדי להפיק סרטים בצבע. הם חתמו על חוזה להפצת הסרטים עם חברת RKO. אחרי הפקת הסרטים "לה קוקראצ'ה", "בקי שארפ" ו-"Dancing Pirate", הם ייסדו יחד עם דייוויד או. סלזניק את חברת "Selznick International Pictures". שניים מסרטי החברה, "כוכב נולד" ו-"ו"אין דבר קדוש" (שניהם מ-1937) הופקו על ידי סלזניק והופצו על ידי חברת יונייטד ארטיסטס במקום RKO.
לוול שרמן, שהיה הבמאי המקורי של הסרט, חלה בעת שעבד על הסרט "Night Life of the Gods" לפני שהחלו צילומי "בקי שארפ", אבל הוא המשיך לעבוד על הפרויקט. ארבעה שבועות אחרי תחילת ההפקה הוא נפטר מדלקת ריאות.
אחרי מותו של שרמן, הובא רובן ממוליאן להמשיך בבימוי הסרט. ממוליאן לא רצה להשתמש כלל בצילומים של שרמן, והחליט לצלם את כל הסרט מחדש.
"בקי שארפ" היה הסרט באורך מלא הראשון שצולם בטכניקולור בשלושה פסים.

קבלה וביקורת

גרהם גרין כתב בהתלהבות במגזין "The Spectator": "הצבע הוא הכל כאן" ותיאר את השימוש שלו בסרט כ"ניצחון". למרות זאת גרין התלונן שהטכניקולור "עושה שמות בפנים של הנשים", והוא ביקר את הופקינס על "משחק הססני", ולדעתו שיא הסרט בבאת' היה "אבסורדי" ו"טיפשי". עם כל זאת התרשמותו הכללית הייתה שהסרט הוא "תענוג לעיניים".