פיניקית

פיניקית (𐤃𐤁𐤓𐤉𐤌 𐤊𐤍𐤏𐤍𐤉𐤌‎  "דברים כנענים") היא שם כולל למשפחת ניבים כנעניים שדוברו במהלך האלף ה-1 לפנה"ס לאורך אזורי החוף של כנען, מארוד שבצפון ועד יפו ודור שבדרום, ובייחוד בערים צור, צידון וגבל, כמו גם באזורים מסוימים בקפריסין ובאנטוליה. בעקבות הקולוניזציה הפיניקית התפשטה השפה מערבה לאזורי החוף בצפון אפריקה, למלטה, לסיציליה, לסרדיניה ולקורסיקה, ושם התפתחו הניבים הפוניים והנאו-פוניים, שמקורם בפיניקית.

המקורות

חקר הפיניקית מבוסס בעיקרו על אוסף מצומצם של כתובות, שרובן בעלות אופי רשמי או דתי, ועל תעתיקים מעטים לאכדית, ליוונית וללטינית. הכתובות הקדומות ביותר ששרדו נתגלו בעיר גבל, והן מתוארכות למאה ה-10 לפנה"ס לערך. בערים צור וצידון נתגלה אוסף אחר של כתובות, המתוארכות ברובן למאות ה-5–2 לפנה"ס. לשונן של כתובות צור וצידון מוגדרת במחקר כפיניקית ה"סטנדרטית". היא נבדלת במובנים מסוימים מלשון כתובות גבל, אך במקרים רבים קשה לקבוע אם ההבדלים הם  ניביים או שהם נעוצים בפערי הזמן. 
חלק ניכר מן הכתובות הפיניקיות נתגלו בקולוניות הפיניקיות שבמערב הים התיכון. כתובות אלה, שהקדומות שבהן מתוארכות למאה ה-3 לפנה"ס, משקפות דיאלקט מערבי ומאוחר יחסית של השפה הפיניקית, שנהוג לכנותו "פונית". הוא נבדל מן הפיניקית הסטנדרטית בצורת הכתב ובנורמות האורתוגרפיות שנהגו בו ואף במאפיינים פונולוגיים ודקדוקיים מסוימים, וניכרת בו לעיתים גם השפעתן של השפות הילידיות באזור. 
הכתובות המתוארכות לתקופה שאחרי נפילת קרתגו (146 לפנה"ס) מכונות "הכתובות הנאו-פוניות", והן משקפות התפתחות נוספת של השפה ושל מערכת הכתב. גלגול מאוחר זה של הפיניקית שרד בצפון אפריקה עד פלישת הונדלים בסביבות המאה ה-5 לספירה. רובן המוחלט של הכתובות הנאו-פוניות הן כתובות הקדשה קצרות, וחלקן כתובות במלואן בתעתיק לאותיות רומיות או יווניות.
מקור נוסף המשמש לשחזור ההגייה הפיניקית הוא המחזה "פוינולוס" ("הפוני הקטן") שחיבר המחזאי הרומי פלאוטוס בסוף המאה ה-2 לספירה. המחזה, הכתוב לטינית, כולל פסקה רציפה וארוכה למדי בפונית בתעתיק לאותיות רומיות וכן כמה מילים וביטויים פוניים המפוזרים לאורך הטקסט. בתהליך המסירה של הטקסט שיבשו המעתיקים את החלקים הפוניים באופן ניכר, מאחר שלא הבינו אותם. אולם חוקרים מודרניים הוכיחו שהטקסט שנכלל במחזה אכן משקף ניב פיניקי כלשהו והציעו תיקונים שונים לטקסט המשובש. מכיוון שהטקסט כפי שנמסר משובש מאוד, והתיקונים אינם מקובלים על כלל החוקרים, ראוי להתייחס בזהירות לשחזורים המבוססים על התעתיקים במחזה.

סיווג גנטי

הפיניקית שייכת לענף הצפון-מערבי של השפות השמיות, ומתועדות בה התכונות האופייניות לענף זה, בראש ובראשונה המעתק ‏w‏>y בתחילת מילה. לדוגמה, המילה "ירח" (במקור warḫu*) נכתבת בפיניקית ביו"ד, כמו בעברית. 
בתוך הענף הצפון-מערבי משתייכת הפיניקית למשפחת השפות הכנעניות, והיא חושפת זיקה לשונית עמוקה ללשון מכתבי אל-עמארנה, לעברית המקראית ולמואבית. בדומה לשפות כנעניות אחרות, חל בה המעתק הכנעני, והיא כוללת את תווית היידוע התחילית 'ה' ואת הכינוי הפרוד למדבר 'אנכ'. הדמיון בין הפיניקית, ובייחוד הפיניקית הגבלית, לבין העברית המקראית בא לידי ביטוי באוצר המילים, בדקדוק ובמבנים התחביריים המשותפים לשתי השפות.

מערכת הכתב

פיניקית נכתבה באלפבית פיניקי, שמקורו בכתב הכנעני הקדום. הפיניקים היו ככל הנראה הראשונים שעשו שימוש נרחב בכתב זה, שהוא המקור לרוב מוחלט מן הכתבים האלפביתיים המודרניים. 
בניגוד לעברית המקראית ולארמית, שהתמלאו בהדרגה במרוצת האלף הראשון לפנה"ס, הכתיב הפיניקי הוא כתיב חסר במובהק, שאינו כולל שימוש באמות קריאה, אף לא בסופי מילים. רק במסגרת הפונית, בסביבות המאה השלישית לפנה"ס, נעשה לראשונה שימוש בלתי עקבי באות אל"ף לציון תנועות סופיות ובאות יו"ד לציון תנועות i ארוכות. סימון שיטתי יותר של תנועות באמות קריאה מתועד רק בשלב מאוחר מאוד, בכתובות הנאו-פוניות.

העיצורים

הפיניקית קיימה 22 פונמות עיצוריות: /ʔ/, /b/, /g/, /d/, /h/, /w/, /z/, /ḥ/, /ṭ/, /j/, /k/, /l/, /m/, /n/, /s/, /ʕ/, /p/, /ṣ/, /q/, /r/, /š/, /t/.
מצאי העיצורים הפיניקי קרוב מאוד למצאי העיצורים בעברית המקראית, למעט מספר הבדלים. העיצור הפרוטו-שמי ś (המסומן בעברית בשי"ן שמאלית) נעתק בפיניקית כבר בשלב קדום ל- š (שי"ן ימנית). בעברית המקראית הוא השתמר כעיצור מובחן, והזדהה רק בשלב מאוחר יותר עם s בהשפעת הארמית. לעומת זאת, בעברית השומרונית נהגית כל שי"ן שמאלית כשי"ן ימנית, בדומה לפיניקית.
העיצורים הפרוטו-שמיים ḫ ו-ġ, שהשתמרו בעברית לכל הפחות עד המאה הרביעית לפנה"ס, נעתקו בפיניקית כבר בשלב מוקדם ל- ḥ (בכתב: ח) ול- ʕ (בכתב: ע) בהתאמה, כפי שניתן ללמוד מן הכתב, שאינו מבחין בין שני העיצורים.

התנועות

כיוון שהכתיב הפיניקי הוא כתיב חסר, ידיעותינו בדבר מערכת התנועות הפיניקית מוגבלות מאוד. ההשערות מבוססות בעיקרן על השוואה לניבים כנעניים אחרים, על תעתיקים של שמות פרטיים ועל עדויות מכתובות נאו-פוניות מאוחרות, שכתובות בכתיב מלא. 
משערים שהפיניקית קיימה שלוש תנועות קצרות /a/, /i/ ו- /u/ וחמש תנועות ארוכות - /ā/, /ī/, /ū/, /ē/, /ō/. שתי התנועות האחרונות, /ē/ ו- /ō/, מקורן בכיווצי הדיפתונגים /ay/ ו- /aw/. כיווצים אלה התרחשו ככל הנראה בפיניקית מוקדם מבעברית המקראית, שכן גם בכתובות הפיניקיות הקדומות ביותר אין זכר לקיומם של דיפתונגים. כך, למשל, כנגד הכתיב העברי "בית" מצוי בפיניקית הכתיב "בת": "בת ז בני יחמלך" (=את הבית הזה בנה יחמלך, KAI 4:1). 
בפיניקית התרחש ללא ספק המעתק הכנעני, כפי שניתן ללמוד מתעתיקים לשמות פרטיים. יתר על כן, המעתק של ‏ā>‏ō בהברה מוטעמת נמשך זמן רב יותר בפיניקית מבניבים כנעניים אחרים וחל לא רק על תנועת ā ארוכה מיסודה, אלא גם על תנועות a קצרות שהתארכו. כך, למשל, תנועת ה-a בצורת הפועל קָטַל נעתקה ל- ο, כפי שניתן ללמוד מתעתיקים כגון malok (=מָלַךְ), samō (=שָׁמַע). בשלב כלשהו, ככל הנראה רק בפונית או בפיניקית המאוחרת, נעתקו תנועות ō ארוכות ל-ū. כתוצאה מכך, תנועות ā ארוכות שנעתקו ל- ō במסגרת המעתק הכנעני נתגלגלו ל- ū. למשל, המילה מָקוֹם מופיעה במחזה "פוינולוס" בתעתיק macum, שמעיד על התהליך maqām>*maqōm>maqūm*. המעתק ‏ō>‏ū התרחש גם במילים שלא הושפעו מן המעתק הכנעני, אך הייתה בהן ō ארוכה בהברה מוטעמת, למשל ‏μουθ‏ (mūt, =מָוֶת, maut>*mōt>mūt*).

נראה כי תנועות [a] קצרות בהברה סגורה בוצעו לעיתים כ-[œ] 
 (תנועה אמצעית, בין a ל-e). כך עולה, למשל, מן התעתיקים האכדיים למילה "בעל", שבהם הצורה הרווחת יותר "bal" מתחלפת לעיתים ב- "bil".
תנועת [i] קצרה הייתה קרובה כנראה בהגייתה ל-[e], כפי שניתן ללמוד מן התעתיקים היווניים μελκ (melk=מֶלֶךְ, בפיניקית נהגה במקור מִלְכְּ) ו-γερ (ger=גֵר), המופיעים לעיתים קרובות יותר מן התעתיקים הנדירים μιλκ (milk) ו-γιρ (gir).

כינויי הזיקה

כינוי הזיקה הרווח בפיניקית סטנדרטית הוא אש (ʔιš*), המקביל ל-ש' הזיקה העברית בתוספת אל"ף פרוסתטית.

בגבלית משמש גם הכינוי ז (zu*), המקביל לכינוי הזיקה "זוּ" המתועד אף הוא במקרא: "עַם זוּ קָנִיתָ" ( שמ' טו טז).

מערכת הפועל

כמו העברית המקראית, מקיימת מערכת הפועל הפיניקית אבחנות של זמן/אספקט ואבחנות של מודוס. 

בפיניקית קיימים שלושה מודוסים: אינדיקטיבי, לא-אינדיקטיבי וציווי. כמו בעברית, גם בפיניקית היטשטשה האבחנה בין המודוס האינדיקטיבי ללא-אינדיקטיבי במרבית הצורות, אך בניגוד לעברית, קיימה הפיניקית אבחנה סדירה בין שתי הצורות בנטיית הנוכחים והנסתרים. סיומת הנוכחים והנסתרים במודוס האינדיקטיבי היא ūn- ("-נ" בכתב) ואילו במודוס הלא-אינדיקטיבי הסיומת היא ū- (‏"ø" ‏ בכתב). גם במקרא מתועדות צורות יִקְטֹל בנו"ן סופית, המקבילות לצורות האינדיקטיביות בפיניקית (למשל, "יִרְגָּזוּן", שמ' טו יד), אך הללו מופיעות רק ברבדים הארכאיים של המקרא ואינן נבדלות בהוראתן מהצורות המסתיימות בתנועה.

תווית היידוע

תווית היידוע בפיניקית הייתה ה (ha*) והצטרפה לתחילת השם שאותו היא מיידעת. העדות הראשונה לשימוש בתווית היידוע בפיניקית מצויה בטקסט מגבל המתוארך למאה ה-10 לפנה"ס לערך: "כל מפלת הבתם אל" (=כל חורבות הבתים האלה, KAI 4:2), אך השימוש בה נותר בלתי סדיר גם ברבדים המאוחרים של השפה. 

בפונית ה-h של התווית לא נהגתה עוד, והיא בוטאה כתנועה בלבד או כתנועה שלפניה סותם סדקי (ʔ). הכתיבים הפוניים שכוללים ה"א הם ככל הנראה כתיבים היסטוריים.

תווית המושא

תווית המושא הפיניקית היא אית (ʔiyat*), והיא משמשת לפני שמות מיודעים ומקבילה לתווית העברית "אֵת" ולתווית הארמית "ית". בניגוד לעברית, שבה הזדהתה תווית המושא "את" (בנטייה אוֹתוֹ) עם מילת היחס "את" (בנטייה אִתּוֹ), הפיניקית שימרה את האבחנה בין שתי המיליות. כנגד תווית המושא "אית" כתובה מילת היחס "את" (שהוראתה "עם", "מ-" או "ל-") בלא יו"ד. עם זאת, בפונית כבר התערערה האבחנה בין שתי הצורות, ובנאו-פונית מתועדים התעתיקים et ו- ‏yth‏ (=ʔæt*), שמעידים על נשילת ה- y. 

בכתובות הפיניקיות הקדומות ביותר (כתובות מלכי גבל וכתובת כילמווה) טרם מופיעה תווית המושא, וייתכן שהדבר מעיד כי בתקופה זו טרם נשלו בפיניקית סיומות היחסה.

מילות השלילה

מילת השלילה הנפוצה ביותר בפיניקית היא בל, לדוגמה: "מלך גבר על יאדי ובל פעל" (=גָבָּר מָלַךְ עַל יאדי וְלֹא עָשָׂה [דבר], KAI 24:2). לצדה משמשות גם המילית אי ("אל יבקש בן מנם ך אי שם בן מנם", = אל יבקש בו מאומה, כי לא שמו בו מאומה, KAI 14:4-5) והמילית אבל, שמורכבת משתי המיליות הקודמות ("ואם אבל תשת שם אתך", =ואם לא תשים את שמי אתך, KAI 10:13). המילה "לא" אינה מתועדת בפיניקית. 

מילת השלילה בציווי ובמשפטי משאלה היא אל כמו בעברית ("אל אל תפתח עלתי ואל תרגזן", =אל, אל תפתח את ארון קבורתי ואל תרגיזני,13:3-4 KAI).

כתובת הסרקופג של תבנת

אנך תבנת כהן עשתרת מלך צדנם בן
אשמנעזר כהן עשתרת מלך צדנם שכב בארן ז.
מי את כל אדם אש תפק אית הארן ז.
אל אל תפתח עלתי ואל תרגזן
ך אי ארלן כסף, אי לן חרץ וכל מנם משד.
בלת אנך שכב בארן ז.
אל אל תפתח עלתי ואל תרגזן
ך תעבת עשתרת הדבר הא.
ואם פתח תפתח עלתי ורגז תרגזן
אל יכן לך זרע בחים תחת שמש ומשכב את רפאם.
תרגום לעברית
אנכי תבנת כהן עשתרת מלך הצידונים בן
אשמנעזר כהן עשתורת מלך הצידונים שוכב בארון הזה.
מי אתה כל אדם, אשר תעלה את הארון הזה.
אל, אל תפתח עליתי ואל תרגיזני
כי אין אתי כסף, אין אתי זהב וכל כלים לשוד.
בלתי אנכי שוכב בארון הזה.
אל תפתח עליתי ואל תרגיזני כי תעבת עשתרת הדבר ההוא.
ואם תפתח עליתי ורגז תרגיזני
אל יהיה לך זרע בחיים תחת שמש ומשכב רפאים.