google/wiki40b huggingface dataset:
רוסריו קסטיאנוס

חייה

רוסריו קסטיאנוס נולדה במקסיקו סיטי. היא גדלה בחווה של משפחתה המצויה בקומיטאן במדינת צ'יאפס. בילדותה היא התוודעה אל מצוקת עובדי החווה של הוריה אשר היו ילידים, בנוסף חוותה אירוע טראומתי מעצב - עת מגדת עתידות בישרה לאימה שאחד משני ילדיה ימות במהרה ותגובת האם הייתה: "רק שזה לא יהיה הבן!" בשנת 1940 בעקבות הרפורמה האגררית אשר ביצע נשיא מקסיקו לאסרו קארדנאס, התרוששה משפחתה ונאלצה לנטוש את החווה בקומיטאן ולעבור אל מקסיקו סיטי. ב-1941 התייתמה קסטיאנוס מהוריה והחלה לפרנס את עצמה. היא סיימה את לימודיה באוניברסיטה האוטונומית הלאומית של מקסיקו (היא למדה פילוסופיה וספרות) לאחר מכן היא השתלמה באסתטיקה באוניברסיטת מדריד.

פעילותה

בשנים 1956–1957 ניהלה קסטיאנוס את תיאטרון גיניול אשר במקסיקו ואחר כך שימשה כעורכת טקסטים במכון הלאומי לחקר הילידים במקסיקו, למרבה האירוניה את אותו מכון יסד נשיא מקסיקו לאסרו קארדנאס והמכון נבנה על האדמה בו הייתה מצויה פעם החווה של הוריה.
יחד עם עבודת המחקר בנושא תרבות הילידים, קסטיאנוס גם כתבה טור שבועי עבור העיתון היומי המקסיקני אקסלסיור. ולאחר מכן שימשה כמנהלת כללית של מחלקת העיתונות וההסברה באוניברסיטה הלאומית של מקסיקו.
בשנים 1966–1967 הוזמנה הסופרת להרצות על הספרות הלטינו-אמריקנית באוניברסיטאות ויסקונסין, אינדיאנה וקולורדו אשר בארצות הברית. כשחזרה אל מקסיקו החלה להרצות בנושא הספרות הלטינו-אמריקנית גם באוניברסיטת מקסיקו ובשנת 1971 עברה להתגורר בישראל ולשמש כשגרירת מקסיקו בישראל. ב-7 באוגוסט 1974 נמצאה רוסריו קסטיאנוס חסרת חיים בדירתה בתל אביב, הסיבה הייתה כנראה התחשמלות, היו מספר עדויות של מכריה אשר סברו שמדובר היה בהתאבדות אך עדויות אלה מעולם לא הוכחו.
יונה גורן

יונה גורן (במקור: Jona Gerstenhaber), ‏(7 בפברואר 1921 - 26 בדצמבר 1996) היה עורך דין, פעיל בלשכת עורכי הדין בישראל, חבר מועצת העיר אשקלון ופעיל טבעוני וחברתי.

ביוגרפיה

יונה גורן נולד ב-7 בפברואר 1921 בעיירה דליטין בגליציה המזרחית שבפולין. בספטמבר 1935 עלה עם משפחתו לארץ ישראל, בה התגוררו בתל אביב. בנובמבר 1947 נישא לחנה (לבית אחבר), ולזוג נולדו שישה ילדים.
בסוף שנת 1947, ערב מלחמת העצמאות, גויס לתפקיד אלחוטאי בחיל האוויר לאור הידע שרכש קודם לכן בטלגרפיה ומורס מתוקף עבודתו בדואר פלשתינה א"י. פעמיים כיהן כחבר הוועד המרכזי של לשכת עורכי הדין ופעמיים כחבר המועצה הארצית של הלשכה. בשנת 1953 עבר לאשקלון, שם עבד, ומילא שורה של תפקידים ציבוריים. בשנת 1953 סיים את לימודיו במחזור הראשון של הפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים, ובשנת 1955 הוסמך כעורך דין מטעם לשכת עורכי הדין בישראל. 
נפטר בט"ז בטבת תשנ"ז, 26 בדצמבר 1996 בהיותו כבן 75 שנים.

פעילותו

היה חבר מועצת העיר אשקלון, כיהן כיו"ר החוג לתרבות וחברה במשך 15 שנים, שימש יו"ר האגודה לשיקום האסיר והעבריין באזור הדרום, יו"ר ועדת הערעורים של מס רכוש וקרן פיצויים רחובות, יו"ר ארגון יוצאי פולין באשקלון, מרכז הוועדה לעידוד התיירות באשקלון. היה חבר העמותה של שוחרי בית החולים ברזילי באשקלון. כיהן כיו"ר ועדת יקיר אשקלון. היה משתתף קבוע בשבועון "סקופ דרום".
היה חבר הוועד המרכזי של תנועת הצמחונים והטבעונים בישראל ושליח תנועת הצמחונים בקונגרסים בינלאומיים. יזם והקים את המרכז הטבעוני הגדול ביותר בישראל (מלון "איתני הטבע").
היה חבר מועדון "רוטרי", חבר "בני ברית" ו"הבונים החופשיים". היה פעיל באגודת אל סם, שופט בבתי הדין המשמעתיים של עורכי הדין, יזם של קופת גמ"ח וסעד לנזקקים, חבר בהנהלת האגודה לטיפוח תרבות וחברה של יהודי תימן בישראל ויו"ר האגודה לגרי-צדק.

מורשת

על שמו נקרא רחוב "יונה גורן" באשקלון.
קמפוס הנמל

קמפוס הנמל הוא מתחם אקדמי, שהוקם במסגרת תוכנית לשיקום אזור העיר התחתית בחיפה.
קמפוס הנמל הוא חלק מתוכנית לחידוש פני העיר התחתית של חיפה, בסמוך לקריית הממשלה, היכל המשפט ונמל חיפה. במסגרת התוכנית משמשים מבנים משוקמים כאכסניה למוסדות להשכלה גבוהה וכמעונות סטודנטים. באופן זה, מתממשת אחת ממטרותיו של קמפוס הנמל - לתת מענה לצורכי הסטודנטים הרבים שלומדים בחיפה.
כחלק מתכנון עתידי של המתחם, אמור רחוב שער פלמר להפוך בחלקו למדרחוב שיהיה למעשה הלב של הקמפוס כולו, המחבר בין צידו המערבי והמזרחי. נכון לשנת 2011, קמפוס הנמל כולל מבנים של המרכז האקדמי כרמל, המכללה לעיצוב "תילתן" ושל אוניברסיטת חיפה (שרוב מכריע של חוגיה פועלים בקמפוס הר הכרמל), וכן מעונות סטודנטים.
מאז 2009, נערכים בקמפוס הנמל בחודשי הקיץ אירועי "קלבת שבת" (השם הוא שיבוש מכוון של "קבלת שבת"). מדובר באירועי חוצות ומופעי תרבות הפתוחים לקהל הרחב, אותם עורכת עיריית חיפה בימי שישי בשעות אחר-הצהרים ומופיעים בהם אמנים שונים. אירועים אלה זוכים בדרך כלל לקהל רב.
באמצע אוגוסט 2009 פורסם כי עיריית חיפה אישרה להקים במתחם גם בניין מגורים רב-קומות.
ינון (שם פרטי)

יִנּוֹן הוא שם פרטי יהודי. על פי מסורת חז"ל, אחד מארבעת שמותיו האפשריים של המשיח. מקור השם בספר תהילים: "יְהִי שְׁמוֹ לְעוֹלָם, לִפְנֵי-שֶׁמֶשׁ ינין (קרי:יִנּוֹן) שְׁמוֹ"" (ספר תהלים, פרק ע"ב, פסוק י"ז)

משמעות השם

משמעות הפסוק על פי הקשרו היא ברכה כי שמו של המלך בו עוסק המזמור "ינון כמו שמש" אך המילה ינון כשלעצמה היא מילה יחידאית והוראתה קשה. לפי רש"י, ינון משמעותו "ימשול ויגדל". לפי פירוש רד"ק ינון הוא מלשון נין, בעתיד נפעל - יִנּוֹן - יזכר, יתקיים. בלשון המקרא נין שימש לציון צאצאיו של אדם.
בכתובת אזתוד (Azitawada) "סוכן הדננים" מן המאה ה-9 לפנה"ס שנתגלתה בכמה נוסחים ובשפות שונות (פיניקית ונאו-חתית) באזור טורקיה של היום, נמצאה כתובה גם השורה הבאה: "אפס שם אזתוד יכון לעולם כמו שם שמש וירח". מציאותו של משפט כה דומה במבנהו, תוכנו וההקשר בו הוא נתון בתקופה קרובה לזו של חיבור המזמור (וייתכן שאף מוקדמת לו) ובשפה כה קרובה לעברית, הובילה לטענות אצל חוקרים כי המילה "ינון" בתהילים ע"ב אינה אלא שיבוש הצורה שנמצאה בכתובת הפיניקית וקיימת גם בעברית המקראית - יכון. אם כי תאוריה זו אינה מתיישבת עם העובדה כי המילה הכתובה (כתיב) בפסוק היא ״ינין״ ורק האופן בו היא נקראת (קרי) הוא ״ינון״.

ייחוס השם למשיח

בגמרא מופיע שתלמידי רבי ינאי היו אומרים ששמו של המשיח ינון, שם הדומה לשם רבם ינאי (סנהדרין צח ב). הפיוט "עת שערי רצון להפתח" מסתיים במשפט האופטימי, שעליו חוזר הקהל לאחר החזן: "וֶאֱמֹר לְצִיּוֹן בָּא זְמַן הַיְשׁוּעָה יִנּוֹן וְאֵלִיָּה אֲנִי שׁוֹלֵחַ."
על פי הקבלה], ינון מיוחס למשיח משום שהוא הכפלה בעשר (ספירת מלכות) של השם המפורש:
י'ה'ו'ה / י'נ'ו'ן - ה = 5 בגימטריה, נ = 50, מכאן שי'ה'ו'ה בכתר = י'נ'ו'ן במלכות.

שימוש בשם

אין עדויות לשימוש בשם בעת העתיקה וימי הביניים, ונראה שהשם נכנס לשימוש בין היהודים רק במאות האחרונות. השם הפך נפוץ בין יהודי תימן בתקופה שסביב הקמת מדינת ישראל ועלייתם אליה.
שאול יהלום

ביוגרפיה

יהלום נולד בתל אביב. למד בבית הספר התיכון צייטלין. בין השנים 1966–1969 שירת בצה"ל כחייל בשירות סדיר וכקצין במילואים (דרגת סגן). לאחר שירות הצבאי למד יהלום באוניברסיטת בר-אילן במקצועות חינוך וכלכלה. עם סיום לימודיו החל לעבוד כעיתונאי.

כחבר כנסת

בשנת 1987 החל לכהן כמזכיר המדיני של תנועת המפד"ל, תפקיד שהחזיק עד לשנת 1995. בשנת 1992 נבחר לכנסת ה-13, במהלכה שימש כיושב-ראש ועדת המשנה לחינוך המיוחד, וכחבר בוועדות החינוך, התרבות והספורט, הוועדה לענייני ביקורת המדינה והוועדה לנושאי הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו. בכנסת ה-14 כיהן כיושב ראש ועדת חוקה, חוק ומשפט וחבר בוועדת החוץ והביטחון. במהלך הכנסת ה-14, בשנת 1998, מונה יהלום לשר התחבורה. בכנסת ה-15 היה יהלום חבר בוועדת הכנסת ובוועדת חוקה, חוק ומשפט, ושימש כסגן שר החינוך.
יהלום נחשב לאחד מחברי הכנסת הפעילים ביותר. במושב הקיץ של הכנסת בשנת 2005 הוא הגיש למעלה מ-100 הצעות חוק, הצליח להעביר 12 מהן, ונבחר לח"כ המצטיין בידי כתבי הכנסת יחד עם יו"ר ועדת חוקה, חוק ומשפט, ח"כ מיכאל איתן. בשנת 2005 שימש יהלום כיושב ראש ועדת העבודה, הרווחה והבריאות. את הכנסת ה-16 סיים כ"אלוף החקיקה" עם 16 חוקים שהעביר בקריאה שלישית, אחד יותר מעמיתתו לסיעה גילה פינקלשטיין. בין היתר העביר את חוק שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות, חוק המתות חסד, חוק כתוביות לחרשים בשידורי טלוויזיה, חוק הסדרי תנועה מיוחדים בקרבת בתי ספר, חוק סיוע לנפגעי פעולות איבה ועוד.
בבחירות שנערכו לכנסת ה-17 קיבלה מפלגת האיחוד הלאומי- מפד"ל תשעה מנדטים ובכך הסתיימה כהונתו של יהלום, שהוצב במקום ה-11, כחבר כנסת.

לאחר כהונתו כחבר כנסת

יהלום ידוע בפעילותו הרבה למען הנכים וזכה מהם להוקרה רבה על תרומתו, במרכזה שני החוקים (חוק הנגישות וחוק שוויון ההזדמנויות) שהעביר למען הנכים ובעלי המוגבלויות. בעקבות פעילותו הודיע ארגון מטה הנכים על תמיכה ברשימת האיחוד הלאומי-מפד"ל בבחירות לכנסת ה-17.
בשנת 2008 החל יהלום לערוך את עלון השבת השבועי "מצב הרוח" (החליף את מוטי זפט) המחולק במאות בתי כנסת מידי שבת בכל רחבי הארץ. במדורו השבועי בעלון הוא מבקר מסעדות. יהלום עוסק רבות בתחום האוכל הכשר, ומארגן מדי שנה יריד לאוכל כשר.
כיום, משמש כחבר בוועד המנהל של אוניברסיטת אריאל, כיו"ר קרן הפנסיה הוותיקה "גלעד", כדירקטור מטעם הציבור בחברות אפריקה ישראל מגורים של לב לבייב ושמן תעשיות של התעשיין החרדי חיים פינק (שם החליף ח"כ אחר לשעבר מהמפד"ל, נחום לנגנטל), כיו"ר הוצאת הספרים מורשת השייכת להפועל המזרחי וכמרצה לסירוגין בענייני דת ומדינה במכללת אורות.
ליהלום תואר בוגר אוניברסיטה בכלכלה מאוניברסיטת בר-אילן ומוסמך אוניברסיטה בחינוך מאוניברסיטת אריאל.
נתן מילשטיין

חייו

נתן מילשטיין נולד באודסה. בילדותו אילצה אותו אמו לקבל שיעורי כינור כדי למנוע אותו ממעשי שובבות. כילד, למד אצל פיוטר סטוליארסקי (שהיה גם מורו של דוד אויסטרך). כאשר היה בן 11, הזמין אותו ליאופולד אאואר להימנות עם תלמידיו בקונסרבטוריון של סנקט פטרבורג. הוא היה אחרון תלמידיו של אאואר שעסק בנגינה באופן פעיל.
כאשר נסע אאואר לנורווגיה בשנת 1917, חזר מילשטיין לאודסה. בשנת 1921 יצא לקייב, שם פגש את הפסנתרן ולדימיר הורוביץ. השניים ניגנו בצוותא ונקשרה ביניהם ידידות אמיצה. בשנת 1925 יצאו יחד למסע קונצרטים במערב אירופה. בערך באותה תקופה נעשה מילשטיין לתלמידו של אז'ן איזאיי למשך כמה חודשים. 
מילשטיין הופיע לראשונה בארצות הברית בשנת 1929, עם לאופולד סטוקובסקי ותזמורת פילדלפיה. בסופו של דבר השתקע בניו יורק, אם כי יצא שוב ושוב לסיורי הופעות ברחבי אירופה.
מילשטיין נודע בעיקר בפרשנויותיו לסונאטות ללא ליווי של באך וליצירות מן התקופה הרומנטית. עוד נודע בקריירה הארוכה שלו: הוא המשיך להופיע בפומבי עד אמצע שנות ה-80 לחייו, ופרש רק לאחר שידו נשברה.
מילשטיין היה גם מעבד ומלחין, שעיבד יצירות רבות לכינור וכתב קדנצות משלו לקונצ'רטי רבים. אחד מעיבודיו הנודעים ביותר הוא "פגניניאנה".
הוא קיבל פרס גראמי בשנת 1975 ואת אות לגיון הכבוד מממשלת צרפת בשנת 1968.
נתן מילשטיין נפטר בלונדון עשרה ימים לפני יום הולדתו ה-89.
דוד יפית

ביוגרפיה

דוד יפית נולד בריגה, שאז הייתה שייכת לאימפריה הרוסית כדוד יוּפִיס ובמהלך שנות ה-30 למד בבית הספר היהודי היהודי בעירו. בהמשך, רכש השכלה כמהנדס. יפית היה חבר בתנועת בית"ר ובין 1933 ל-1934 כיהן כקצין ומפקד תא בית"ר בריגה. במסגרת תפקידו טיפל יפית במתן סרטיפיקטים לארץ ישראל. לפי חלק מהמקורות, בהמשך, ועד לכיבוש הסובייטי של לטביה כיהן כסגנו של נציב בית"ר בלטביה דוד ורהפטיג.
לאחר כיבוש לטביה בידי הצבא האדום הפך יפית למבוקש על ידי הנ.ק.ו.ד. על רקע פעילותו הציונית. ב-1941 לאחר כיבוש האזור על ידי הנאצים, נמלט דוד יפית לאוזבקיסטן וב-1946 שב לריגה. ב-1951 נעצר יפית על ידי הק.ג.ב. בחשד לפעילות ציונית ולימוד השפה העברית. הוא נשפט ונדון ל-10 שנות מאסר בגולאג סמוך לעיר וורקוטה אשר מצויה בימינו בשטח רפובליקת קומי, אך ב-1954 זכה לחנינה ושוחרר.
לאחר שחרורו המשיך בפעילות ציונית חשאית. בנו, דב יפית שבת שביתת שבת מול בניין הסובייט העליון במחאה על אי מתן היתרי העלייה. ב-1971 קיבל דוד יפית היתר יציאה ובאפריל עלה לישראל. ובהמשך השתתף בוועידת בריסל ממנה יצא קול קורא למנהיגי ברית המועצות להתיר את העלייה לישראל. ב-1974 נבחר לסגן יושב ראש התאחדות עולי ברית המועצות. בהמשך, כיהן כממלא מקום ההתאחדות והיווה אופוזיציה ליושב הראש יוסף תקוע איש מפלגת העבודה. עוד פעל במסגרת המועצה הציבורית למען יהודי ברית המועצות לתמיכה ביוזמת תיקון ג'קסון-ואניק במטרה ללחוץ על ברית המועצות לאשר יציאת יהודים מתחומה.
הוא נחשב אחד מפעילי העלייה הבולטים ומתח לא פעם ביקורת על תהליך קליטתם של עולי ברית המועצות בישראל והיחס אליהם. במהלך שנות ה-70 וה-80 כיהן גם כיושב ראש המועצה הציבורית למען יהודי ברית המועצות.
דוד יפית ניהל תוכניות לימוד מקצועיות במכון לחינוך טכנולוגי בחולון והמשיך בפעילות ציבורית למען אסירי ציון בברית המועצות. הוא הלך לעולמו באזור ב-2000 והוא בן 87 שנים.
פולוניה

פולוניה (בפולנית: Polonia) הוא שמה של פולין בשפה הלטינית. בפולנית בת ימינו מתייחס המושג לפזורה הפולנית ולאנשים בעלי מוצא פולני החיים מחוץ לפולין.
כ-15 עד 20 מיליון איש ממוצא פולני חיים כיום מחוץ לגבולות פולין, אחת הפזורות הגדולות ביותר בעולם. לעובדה זו מספר סיבות, בין השאר שינויי גבולות מדיניים, הגירה כפוייה והגירה כתוצאה מסיבות פוליטיות וכלכליות. אוכלוסיות גדולות של בעלי מוצא פולני נמצאות כיום בגרמניה, צרפת, מספר מדינות אירופיות אחרות, ארצות הברית, קנדה, ברזיל ובמדינות נוספות באמריקה וכן בישראל.
רבים מאזרחי פולין שהיגרו אל מחוץ למדינה בראשית המאה העשרים היו יהודים.
מרקם פויקוליטי

מרקם פויקוליטי הוא מרקם של סלעי יסוד המתאפיין בגבישים גדולים המכילים גבישים קטנים יותר של מינרלים אחרים המפוזרים בחוסר סדר בתוכם. בסלעים פויקוליטיים הגביש הקטן המוכל בגביש הגדול יותר קרוי "צ'אדאקריסט" (chadacryst) והפנוקריסט מכונה "אויקוקריסט" (oikocryst). הדרך הטובה ביותר לצפות במרקם פויקוליטי היא באמצעות שקף פטרוגרפי.
בחלק מהסלעים נראה כאילו יש למינרלים נטייה להימנע מלעטוף מינרלים אחרים. מצב זה מתרחש ברבים מסלעי הגברו, האפליט והגרניט. הגרגירים שוכנים זה בצד זה כאשר פאות הגבישים של המינרלים המאוחרים יותר מותכים או מותאמים למבנה הגבישי המושלם יותר של המינרלים המוקדמים יותר.
כאשר הגבישים הקטנים האידומורפים שנוצרו קודם מפוזרים בחוסר סדר בתוך הגבישים המאוחרים הגדולים יותר, המבנה מכונה "פויקוליטי". מקור המונח מיוונית עתיקה "פויקילוס" (ποικίλος – "מפוזר").
"פויקיובלסט" (poikioblast) הוא גביש גדול המכיל גבישים קטנים יותר של מינרלים אחרים בסלעים מותמרים.

מרקם אופיטי

וריאציה של מרקם פויקוליטי המכונה "מרקם אויפטי" (ophitic מיוונית "אבן הנחש") הוא מרקם אופייני נפוץ לסלעי דיאבז רבים, שבהם גבישים גדולים של אוגיט עוטפים רצועות קטנות יותר של פצלת השדה מסוג פלגיוקלז. ביוטיט והורנבלנדה עוטפים את פצלת השדה לעיתים קרובות במרקם אופיטי. נפוצים פחות הם גבישים של תחמוצות ברזל וטיטניט. בפרידוטיט המבנה המכונה "מבריק-מנומר" (lustre-mottled) נובע מפירוקסן או הורנבלנדה העוטפים אוליבין באותה צורה. במקרים אלו אין קשר קריסטלוגרפי בין שני המינרלים (העוטף והנעטף).
טיילר האניקט

קריירה

האניקט למד בבית הספר התיכון שבשכונת סילמר (Sylmar) בלוס אנג'לס שבקליפורניה, שבה גדל. הוא החל את קריירת המשחק שלו בליגת המכללות, כששיחק במדי אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס. בעונתו הראשונה הוביל את הקבוצה בריבאונדים למשחק. בעונתו השנייה במדי קבוצת האוניברסיטה נבחר לחמישיית ליגת Pac-10, שבה חברה אוניברסיטת קליפורניה, לאחר שקלע 12.8 נקודות למשחק והוביל את הליגה בחסימות, עם 2.1 למשחק.
הוא נבחר בדראפט ה-NBA ב-2011 על ידי סקרמנטו קינגס, ושיחק את משחקו הראשון ב-NBA ב-31 בדצמבר 2011 כשקלע 2 נקודות ב-4 דקות. ב-1 בינואר 2012 צורף לקבוצת רינו ביגהורנס מליגת הפיתוח. ב-20 בפברואר 2013 עבר לצד תומאס רובינסון ופרנסיסקו גרסיה בטרייד ליוסטון רוקטס, תמורת פטריק פטרסון, טוני דאגלאס וקול אולדריץ'.
בשנת 2013 חתם האניקט בעירוני נס ציונה מליגת העל הישראלית בכדורסל למשך עונה אחת.
בעונת 2014 חתם בחימקי מוסקבה מהליגה המאוחדת של VTB וזכה עמה באליפות היורוקאפ בעונת 2015. הוא שיחק ברוסיה עד עונת 2016, ובעונת 2016/2017 שיחק באנאדולו אפס הטורקית. לקראת עונת 2017/2018 חזר לשחק במדי חימקי מוסקבה והעפיל איתה לגמר הליגה, אך שוב הקבוצה הפסידה לצסק"א וסיימה כסגנית האלופה.

מותו

בליל 6 ביולי 2018 התקשרה אמו של האניקט למוקד 911 וטענה כי בנה אינו מתנהג כרגיל. כשהמשטרה הגיעה הם מצאו את האניקט כשהוא מתבצר בכניסה לביתו בשרמן אוקס. על פי הדיווחים האניקט ירה לעבר השוטרים, אך לטענת אמו, הוא נתקף בהלה מהגעתם של השוטרים וירה באוויר. לאחר מספר שעות של מצור, פרצה יחידת ה-SWAT לביתו ומצאה אותו ללא רוח חיים. בעקבות דו"ח נתיחה שלאחר המוות פורסם כי המוות אירע כתוצאה מהתאבדות.
מרגרט מדנמרק, מלכת סקוטלנד

איי אורקני

קבוצות בדלניות באיי אורקני פנו לדנמרק ולנורווגיה בבקשה לשלם את הנדוניה של מרגרט, ובכך להשיב את האיים לשליטת דנמרק או נורווגיה, ולהוציאן מהממלכה המאוחדת (או להפרידם מסקוטלנד במקרה שזו תנסה להתנתק מהממלכה המאוחדת).
איזלר סולומון

חייו

סולומון נולד בסיינט פול, מינסוטה. בשנת 1936 החל לנצח על התזמורת הסימפונית של אילינוי ובמשרה זו כיהן עד 1941. באילינוי ניצח בהופעות בכורה על יותר מ-150 יצירות אמריקאיות. בשנים הבאות היה מנהל מוזיקלי של התזמורת הפילהרמונית של קולומבוס, אוהיו (1941 - 1949) ושל התזמורת הסימפונית של אינדיאנפוליס (1956 - 1976). כמנצח אורח הופיע סולומון עם תזמורת פילדלפיה, התזמורת הסימפונית של שיקגו, התזמורת הפילהרמונית הישראלית והפילהרמונית של אוניברסיטת אינדיאנה. הקריירה שלו נקטעה בבת אחת בגלל אירוע מוחי, שפקד אותו בשנת 1976.
סולומון הוציא כמה וכמה הקלטות משובחות, ביניהן הקלטת ביצוע הבכורה העולמי של הקונצ'רטו השני לכינור של מקס ברוך, עם התזמורת הסימפונית של RCA ויקטור ויאשה חפץ כסולן בשנת 1954.
משה מושקוביץ

תולדות חייו

משה מושקו מושקוביץ נולד בשנת 1925 בצ'כוסלובקיה, ועלה לארץ ישראל עם הוריו בגיל 10. למד בבית הספר החקלאי מקווה ישראל והקים עם חבריו את הגרעין הקיבוצי משואות, שבשנת 1945 היווה את הבסיס להקמת קיבוץ משואות יצחק בגוש עציון.
בין השנים 1947 ל-1949 היה בשליחות מטעם הקיבוץ הדתי במחנות המעצר בקפריסין, במטרה לסייע למעפילים בארגון חייהם במחנות ולהכין אותם לקראת העלייה לארץ ישראל .
משנת 1952 ועד 1979 שימש ראש המועצה האזורית שפיר, במסגרת זו יזם את הקמת הישיבה התיכונית אור עציון ומוסדות חינוך נוספים. 
לאחר מלחמת ששת הימים פעל רבות ליישובו של גוש עציון. הקים את היישוב הקהילתי אלון שבות, ורתם את הרבנים יהודה עמיטל ואהרן ליכטנשטיין לייסוד ישיבת הר עציון ביישוב החדש. בתחילת שנות ה-80 הקים את היישוב אפרת ושימש במשך למעלה מארבע שנים ראש היישוב וראש המועצה הראשון. 
חבר הוועד המנהל של אוניברסיטת בר-אילן, ויו"ר עמותת מכללת שערי משפט. עד היום הוא יו"ר וועד ההנהלה של ישיבת הר עציון.
ביום ירושלים תשס"ח הוענק למושקוביץ פרס מוסקוביץ' לציונות. בנימוקי ועדת הפרס נאמר כי הפרס הוענק
"על למעלה משישים שנות מעורבות, מחויבות ומנהיגות בתחומי החינוך, החברה וההתיישבות; על חלקו האישי בהקמת יישובים ומוסדות השכלה, חינוך ותורה, בכל רחבי הארץ; על חזון התיישבות המחודשת בגוש עציון, לאחר מלחמת ששת הימים ועל הגשמתו של החזון, ביסוד יישובי הגוש, ישיבת הר-עציון והעיר אפרת".
עמרי מניב

ביוגרפיה

מניב נולד ב-1983 בחיפה כצעיר מבין שלושת האחים במשפחתו. אביו, שמואל, נולד בקיבוץ רמת הכובש ובעל תואר ד"ר בפיזיקה. אמו ענת עסקה בחינוך.
מניב למד בבית הספר התיכון "חוגים". שירת בצה"ל כלוחם בחיל התותחנים ובחיל ההנדסה. הוא בוגר האוניברסיטה העברית בפסיכולוגיה ובכלכלה.
את דרכו העיתונאית החל מניב בעיתון הסטודנטים "פי האתון". בשנת 2008 החל לעבוד ככתב פלילים בעיתון כל העיר של רשת שוקן בירושלים.
בין השנים 2008–2011, עבד ככתב במקומון "זמן ירושלים" תחילה ככתב מגזין ולאחר מכן ככתב מוניציפלי וכעורך החדשות.
בגיל 28 התחיל מניב לעבוד בעיתון "מעריב", שם שימש ככתב חינוך עד שנת 2013.
במרץ 2013 הצטרף לחדשות עשר ככתב אזור ירושלים ושימש בתפקיד זה במהלך שני גלי טרור. באוגוסט 2013 עוכב מניב לחקירה על ידי הצבא הבריטי, בעקבות כניסתו לבסיס בריטי בעיר אקרוטירי בקפריסין, במטרה לסקר את מוכנות הצבא הבריטי לתקיפה בסוריה. הציוד שנשא איתו מניב הוחרם, ורק לאחר יצירת קשר עם חדשות עשר ואנשי קשר נוספים, הוא שוחרר.
בשנת 2014 החל לשמש במקביל גם ככתב החינוך של הערוץ, תחום שאותו הוא מסקר עד היום. בשנת 2015, ביום הבחירות, הוזמן מניב לראיין את ראש הממשלה בנימין נתניהו במעונו. לאחר הגיעו למקום סולק על ידי ניר חפץ, יועץ התקשורת דאז של נתניהו, במסגרת מפגן חרם כלפי ערוץ עשר.
בשנת 2016 שודר בערוץ עשר סרטו "חרם", על התפשטות תנועת החרם נגד ישראל מאירופה לארצות הברית.
באותה שנה מונה לראש דסק התחקירים של מהדורת החדשות. בין היתר פרסם בפרסום ראשוני טענות להטרדות מיניות, להדרת נשים והתבטאויות שנויות במחלוקת של רבני מכינות קדם צבאיות. באחת מהן הציג קטע מדבריו של הרב אסף נאומברג ממכינת עצם, שכלל דברים קשים כנגד חילונים, תוך השמטת המקומות בהם הובהר שאין מדובר בעמדתו אלא בהצגה מכוונת של עמדה לעומתית לצורך התמודדות עימה. לאחר פרסום ההקשר המקורי כתב התנצלות בטוויטר. יום למחרת הוצא מניב לחופשה עד לבירור העניין.
מניב גרוש ללא ילדים. הוא מתגורר בתל אביב.
אחוזות החוף

היסטוריה והווה

החברה נוסדה בשנת 1960 כחברה פרטית; לאחר מכן הייתה לחברה ממשלתית ועירונית, ובשנות ה-80 הפכה לחברה בבעלות עירונית מלאה. ייעודה המקורי היה פיתוח אזור העסקים של מנשייה ופיתוח הכביש המהיר לאורך חוף תל אביב – תוכנית שיישומה בוצע באופן חלקי בלבד.
החברה מופקדת על כמאה חניונים, ועוסקת בהקמת חניונים תת-קרקעיים ברחבי העיר. חניוני אחוזות החוף הם חלק ממערך החנייה העירוני והם משמשים בין השאר חניוני לילה חינם לתושבי האזור, חנייה מוזלת לתושבי העיר ובמספר חניונים מחוץ למרכז העיר הם משמשים חניוני "חנה וסע" מוזלים או ללא תשלום.
עוד עוסקת החברה בהקמת מעגלי תנועה ברחבי העיר, בסלילת נתיבים לאופניים ובהקמה ותפעול של שילוט הכוונה אלקטרוני לחניונים. חברת אחוזות החוף מעורבת בפרויקטים נוספים, ובהם הקמתם של חניונים תל-קרקעיים במתחם הבימה ובמתחם גבעון שברחוב הארבעה, ופיתוח ושימור מתחם שרונה.
הפעמון הגדול של בורדו

הפעמון הגדול של בורדו (בצרפתית: Grosse cloche de Bordeaux) הוא מגדל פעמונים בעיר בורדו שבצרפת, שהיה בעבר חלק מבניין העירייה. המגדל היה לאחד האלמנטים המזוהים עם העיר, והוא מופיע בסמל העיר.

היסטוריה

המגדל נבנה במאה ה-15 על הריסותיו של שער העיר סנט-אלואה שהוקם במאה ה-13. 
הפעמון שהוצב בו שימש את פרנסי העיר שצלצלו בו כדי להודיע על תחילת הקציר, אך גם כדי להתריע מפני שריפות. הוא התחבב כל כך על תושבי העיר, עד כי לאחר שהתקוממו נגד המלך אנרי השני ב-1548, הדרך בה בחר להענישם הייתה ליטול את הפעמון. הפעמון הוחזר רק ב-1561.
ב-1567 נוסף שעון מעל לשער שבתחתית המגדל. הוא הוחלף בשעון חדש ב-1759, הניצב בו גם כיום.
בשל משקלו הכבד של הפעמון, והחשש שתנודות רבות מדי עלולות להביא לקריסתו, כיום מצלצלים בו רק באירועים מיוחדים. מדי שנה מצלצלים בו ב-11 בנובמבר, בשעה 11:00 בבוקר, לציון המועד בו הסתיימה מלחמת העולם הראשונה. בנוסף, צלצלו בפעמון יום הניצחון במלחמת העולם השנייה, ב-8 במאי 1945 ובעת ביקורו בעיר של שארל דה גול ב-10 באפריל 1961.

מבנה

המגדל כולל שני צריחים מעוגלים המתנשאים לגובה של 40 מטרים, המחוברים ביניהם בצריח מרכזי שבראשו אריה. מזהב. בתחילה כלל המבנה ארבעה צריחים, אך רק שניים מהם נותרו. בסמל העיר בורדו מופיעים כל ארבעת הצריחים. הפעמון הנוכחי הותקן ב-1775. גובהו והיקפו 2 מטרים, ומשקלו 7,800 ק"ג. הוא ניצב מעל מרפסת ובה מעקה ברזל מעוטר, ומעליו שני גרגוילים.
לואיס פאלאו

השתתפות באולימפיאדות

פאלאו ייצג את ארגנטינה בשלוש אולימפיאדות:
במסגרת אולימפיאדת השחמט 1924 האולימפיאדה הבלתי הרשמית הראשונה, הגיע פאלאו למקום השביעי באליפות העולם הראשונה לחובבים שהתקיימה בפריז עם 3.5 נקודות (ניצח: הרמניס מטיסונס (5.5) ולמקום השני הגיע פריציס אפשניק עם 5 נקודות).  בשני השלבים צבר   +5 –4 =4 (+ ניצחונות – הפסדים = תוצאות תיקו)
באולימפיאדת השחמט 1927, האולימפיאדה הראשונה שהתקיימה בלונדון,  בלוח הרביעי  השיג תוצאה של +7 -4 =4   
באולימפיאדת השחמט 1928, האולימפיאדה השנייה שהתקיימה בהאג,  בלוח השלישי השיג תוצאה של +9 -5 =2
עוצבת אדום

היסטוריה

עוצבת אדום הוקמה בשנת 1979. ב-28 בפברואר 2007 הוקמה בעוצבה חטיבה מרחבית חדשה המכונה חטיבת שגיא. ב-2 ביוני 2011 הוקמה בעוצבה חטיבה מרחבית חדשה המכונה חטיבת הערבה ונסגרה ביוני 2016, בדצמבר 2012 הוקמה בעוצבה חטיבה מרחבית נוספת, המכונה חטיבת יואב (לשעבר חטיבת אילת). בנובמבר 2018 נסגרה חטיבת שגיא ובמקומה הוקמה חטיבה מרחבית סדירה חדשה - חטיבת פארן.
מארה תקלה היימנות, קיסר אתיופיה

מארה תקלה היימנות היה קיסר אתיופיה ומייסד שושלת זאגווה. רשימות מלכים מתייחסות לקיסר זה בשם מארה וחלק בשם תקלה היימנות.
מארה נולד במחוז לסתה, שהיה מרכז כוחו. בתחילה מארה היה גנרל של המלך האקסומי  דיל נהואד, בתו של דיל נהואד מאסובה ווארק נישאה למארה והוא מיצדו הפיל חותנו וייסד את שושלת זאגווה.
ישנו תיאור ברשומות היסטוריות לתחלופת מכתבים בין קיסר זה לבין פטריארך אלכסנדריה ג'ון החמישי, שדרש מינוי אבונה חדש לכנסייה האתיופית, החוקר כונטי רוסיני כותב שהסיבה הממשית שהקיסר דרש אבונה חדש הוא על מנת לחזק את שלטונו לאחר הפלת מלכי אקסום. שטח הממלכה של היה קטן וכלל חלקים מהמחוזות לסתה, וג, תיגראי וחלק מצפון באגמדיר.
הגביע השווייצרי

היסטוריה

טורניר הגביע השווייצרי נוסד רשמית ב-1925, לאחר שמהדורות מוקדמות של מפעל גביע בשווייץ החלו עוד ב-1909. מחזיקת הגביע הראשונה לעונת 1925/1926 הייתה גראסהופרס ציריך, שיאנית הזכיות במפעל.
הגמר היחיד שלא הגיע לסיומו התרחש ב-1967, והפגיש בין פ.צ. בזל ללוזאן. בדקה ה-88, במצב של שוויון 1-1, שרק שופט המשחק, בהחלטה גבולית, לפנדל לטובת בזל. כיבוש הפנדל העלה את בזל ליתרון 2-1, וכמחאה על החלטת השופט התיישבו שחקני לוזאן על כר הדשא וסירבו להמשיך במשחק. בסופו של דבר החליט השופט להפסיק את המשחק, ולוזאן ספגה הפסד טכני של 3-0.
הישג ייחודי בהיסטוריה של הגביע השווייצרי שייך לקבוצת פ.צ. סיון. הקבוצה שיחקה ב-13 משחקי גמר, הראשון שבהם ב-1965, וניצחה בכל 13 המשחקים. סיון היא הקבוצה היחידה בכדורגל העולמי עם מאה אחוזי הצלחה לאחר 13 משחקי גמר גביע.

שיטת המפעל

הגביע השווייצרי, בדומה למפעלי גביע אחרים, מנוהל בשיטת נוק-אאוט במשחק בודד לאורך כל שלביו, מהמוקדמות ועד לשלב הגמר. במידה והמשחק מסתיים בשוויון, הוא עובר להכרעה בהארכה. במידה וגם ההארכה מסתיימת בשוויון, ההכרעה תושג בדו-קרב בעיטות עונשין. 
במפעל משתתפות כל קבוצות הכדורגל הרשומות בשווייץ, למעט קבוצות הכדורגל מליכטנשטיין, שמשחקות בליגות השווייצריות אך אינן רשאיות להשתתף שכן הן משחקות בגביע ליכטנשטיין. המפעל מתחיל בסיבובי מוקדמות בהן משתתפות קבוצות הליגה השלישית ומטה. 
השלב הסופי של הטורניר מורכב מחמישה שלבים. בסיבוב הראשון, מצטרפות קבוצות הליגה הבכירה וליגת המשנה לעולות משלב המוקדמות, ובסך הכל משתתפות בו 64 קבוצות. בשלב זה, קבוצות שתי הליגות הבכירות נחשבות למדורגות ואינן יכולות להיפגש.
המנצחות בסיבוב הראשון עולות לשלב שמינית הגמר, בו נחשבות רק קבוצות הליגה הבכירה למדורגות שאינן יכולות להיפגש ביניהן. המפעל ממשיך בהכרעה במשחק אחד עד לגמר.
החל מהסיבוב הראשון ועד לשלב רבע הגמר, במידה והקבוצות הנפגשות ביניהן לא משחקות באותה הליגה, יתרון הביתיות יינתן לקבוצה מהליגה הנמוכה יותר.