google/wiki40b huggingface dataset:
Whoami

whoami (אנגלית: Who am I; "מי אני?") היא פקודה במערכות ההפעלה יוניקס ו-Microsoft Windows המדפיסה את שם המשתמש הנוכחי המחובר אל המערכת.
גירסת היוניקס הראשונה פותחה במערכת BSD 2.9, גרסת הגנו נכתבה על ידי ריצ'רד מלינריק כחלק מכלי העזר של הליבה (coreutils). 
פקודה זו הופיעה לראשונה במערכות Windows החל מגרסת Windows Server 2003 באופן רשמי, כמו כן הייתה הפקודה חלק מחבילות עדכונים, שהציעה חברת מיקרוסופט, לגרסאות Windows 2000 - Resource Kit, Windows XP - SP2.

סביבת Unix

השימוש הסטנדרטי בפקודת whoami, בסביבת יוניקס, יתבצע כדלקמן:
# whoami
root
בסביבת יוניקס קיימת פקודה מקבילה, id -un, המבצעת פעולה זהה לזו של whoami ותבוצע כדלקמן: 
# id -un
root

Microsoft Windows

השימוש בפקודת whoami בסביבת חלונות יתבצע בממשק שורת פקודה, כדלקמן:
C:\Users\admin>whoami
workgroup\admin
סמל ברבדוס

סמל ברבדוס אומץ, עם מתן עצמאות לאי בשנת 1966 על פי צו מלכותי של מלכת בריטניה - המלכה אליזבת השנייה. 
מעל שלט האצולה מצוי אגרוף של תושב האיים המחזיק בידו שני מקלות קנה סוכר הדומים בצורתם לצלב אנדרו הקדוש. קני הסוכר מסמלים את חשיבות תעשיית הסוכר לכלכלת ברבדוס, וצורתם מסמלת את יום העצמאות של האי - ביום אנדרו הקדוש.
מגן האבירים בצבע זהב, ועליו שני הפרחים הלאומיים של המדינה - גאוות ברבדוס ועץ תאנה. התומכים הם שקנאי ודג דולפין המייצגים את האי שקנאי ואת התבססות כלכלת האי על ענף הדיג בהתאמה.
מתחת לשלט מצוי מוטו האיים - "גאווה ותעשייה".
כובע מצחייה

כובע מצחייה או כובע בייסבול או כובע שמש הוא כובע עשוי בד, שבצדו הקדמי מצחייה המגנה על הפנים מאור השמש. בזכות תכונתו זו הוא שימושי במיוחד בקיץ. יש החובשים אותו כשהמצחייה דווקא מאחור. וריאציה של כובע מצחייה כוללת גם רצועת בד בחלקו האחורי, המספקת הגנה גם לעורף. 
פעמים רבות נושאים כובעים כאלה סמל, כגון סמל של אגודת ספורט, סמל של תאגיד המחלק כובעים כאלה כפרסומת וכדומה.
מיליונים

עלילה

אחרי פטירת אימו, דמיאן בן ה-7 ומשפחתו עוברים לפרוור במנצ'סטר. דמיאן מתעניין בקדושים הנוצריים ואוהב לצפות ברכבות, כך שהדבר הראשון שהוא עושה הוא לקחת את הארגזים הריקים שנותרו אחרי המעבר ובונה איתם מעין בית קטן אל מול פסי הרכבת שנמצאים במרחק מה מביתו. מספר ימים אחר כך, דמיאן "פוגש" בבית המאולתר שלו קדושה נוצרייה שמתה במאה ה-12. לאחר השיחה עימה עף תיק מהרכבת שעברה, ונוחת על ערימת הקרטונים שדמיאן בנה. דמיאן פותח את התיק ומגלה שיש בפנים מיליוני לירות שטרלינג. גם אחיו הגדול של דמיאן, אנתוני, רואה את התיק וכיוון שבעוד 12 ימים הפאונד יומר לאירו, אנתוני מחליט שחייבים להשקיע אותו. אך דמיאן מאמין כי יש לתרום את הכסף לעניים.
בסופו של דבר, לאחר תרומות מרובות ובזבוזים מועטים, מתגלה האמת: התיק נגנב מרכבת שהתכוונה להעביר את הכסף לממשלה. דמיאן ואנתוני נשלחים לחקירה בחדרו של מנהל בית הספר, אך נחלצים מזה. דמיאן מפקפק במתנה שנפלה אליו מהשמיים. מספר ימים קודם לכן, הגיע אחד הגנבים של הכסף לפרוור ודרש את הכסף, וכעת אותו גנב יודע שכל הכסף נמצא אצל דמיאן ודורש אותו בחזרה. אביו של דמיאן מתיידד עם תורמת גדולה לארגון העוזר למגר את הרעב באתיופיה, אך הם מסרבים לתרום את הכסף כאשר נודע להם שפרצו לביתם. בסופו של דבר מוחלט לתרום את הכסף לילדי אתיופיה, כפי שדמיאן רצה.
בסרט זה דני בויל משלים את החסר מסרטו "טריינספוטינג" שיצא 8 שנים לפני כן, כאשר בסרט זה לא הוזכרה צפיית הרכבות (שכן זהו שם הסרט: Train-Spotting צפיית-רכבות).
כבוד הלבנון

כבוד הלבנון היה כתב עת תורני שנדפס בתור המוסף התורני של עיתון "הלבנון".

היסטוריה

המוסף התורני "כבוד הלבנון" נספח לעיתון "הלבנון" מיד מגליונו הראשון, ונדפס יחד עמו מדי גיליון. הוא ליווה את "הלבנון" לאורך כל שנות קיומו, ונדפס עמו גם בעת גלותו בפריז ובמיינץ.
על דפי "כבוד הלבנון" התנהלו פולמוסים רבניים בהם אחד הפולמוסים המפורסמים ביותר במאה ה-19: פולמוס חידוש עבודת הקורבנות, שראשיתו בהצעת הרב קלישר בספרו דרישת ציון ובתגובת רבי דוד פרידמן ב"כבוד הלבנון" בה עורר רשימת בעיות הלכתיות הכרוכה בחידוש ההקרבה, תגובה שהולידה משא-ומתן ממושך.
ראוי לאזכור בהקשר זה פולמוס שהתנהל בין שלמה זלמן חיים הלברשטם (שזח"ה) שייצג את עמדת תנועת חכמת ישראל ובין הרב יצחק דב במברגר מווירצבורג באשר למידת נאמנותו של שד"ל - שנחשב שמרן מדי בעיני הראשונים וחדשן מדי בעיני השמרנים - לתפיסה המסורתית.

כותבים בולטים

בין כותבי המאמרים ב"כבוד הלבנון" בולטות דמויות תורניות מן היישוב הישן בירושלים, כמו: הרב משה יהודה לייב זילברברג מקוטנא, רבי שמואל סלנט ורבי מאיר אוירבך; והחוקר הרב יהוסף שוורץ. גם אישים בולטים מהאליטה התורנית במזרח אירופה השתתפו בו: רבי חיים ברלין (אז רבה של יליזבטגרד), רבי אלכסנדר משה לפידות מראסיין, רבי צבי הירש קלישר מטורון, רבי אלעזר הלוי איש הורוויץ מווינה, רבי יוסף זכריה שטרן, רבי רפאל נתן נטע רבינוביץ, רבי אליהו גוטמכר מגריידיץ, המלבי"ם, רבי דוד פרידמן מקרלין (אז במוהילב), רבי מרדכי גימפל יפה מרוז'ינוי ורבי עזריאל הילדסהיימר.
התפרסמו בכתב העת גם מחקרים וסקירות של אנשי מחקר יהודים ידועים, בהם: הרב יחיאל מיכל פינס, יעקב ספיר, אליקום כרמולי, אדולף נויבאואר, שניאור זק"ש, אברהם אליהו הרכבי ואברהם ברלינר.
בורסת סאו פאולו

בורסת סאו פאולו (בפורטוגזית: Bovespa או Bolsa de Valores de São Paulo. באנגלית: São Paulo Stock Exchange) היא בורסה לניירות ערך הפועלת בעיר סאו פאולו שבברזיל. 80% מנפח המסחר בשוק ניירות הערך באמריקה הלטינית מתנהל בבורסת סאו פאולו.
ב-8 במאי 2008 התמזגו הבורסה לניירות ערך של סאו פאולו (Bovespa) והבורסה הברזילאית לסחורות ולעסקאות עתידיות (BM&F), ושמן המשותף כעת הוא "BM&F Bovespa".
בורסה זו קשורה לכל בורסות ניירות הערך בברזיל, ביניהן גם הבורסה לניירות ערך של ריו דה ז'ניירו (Boverj), בה נסחרות אגרות חוב ממשלתיות בלבד. האינדקס החשוב במסחר בבורסת סאו פאולו הוא אינדקס iBovespa, המשקלל 50 מניות מובילות. בין חברות מובילות אלה - אמבראר, יצרנית מטוסים ברזילאית, שלישית בגודלה בעולם; ופטרוברז, חברת הנפט הברזילאית, מובילה עולמית בתחום קידוחים עמוקים באוקיינוס, שבסוף שנת 2007 איתרה כיסי נפט נרחבים למול חופי ריו, העשויים להפוך את ברזיל ליצואנית נפט מסדר גודל של סעודיה או ונצואלה.
נכון ל-31 בדצמבר 2011, נסחרו בבורסת סאו פאולו 470 חברות. ב-20 במאי 2008, עם תום יום המסחר, הגיע אינדקס iBovespa לשיא של 73,516 נקודות, עם נפח מסחר של 4.2 מיליארד דולרים, שיא יומי עשירי ברציפות.
הבור (ספר)

מהדורות

מהדורה ראשונה של הספר, שעל עטיפתה נכתב "מהדורה מוקדמת", יצאה לאור ביום פרישתו של גבי אשכנזי מכהונת הרמטכ"ל. מהדורה נוספת, ללא הכיתוב "מהדורה מוקדמת", יצאה לאור כעבור כחודש, ובסופה נוסף מפתח עניינים, וכן נכלל בה טענות חדשות על התנגדותו של יואב גלנט לתוכנית ההשתלטות על ה"מרמרה" ועל רכישת מוצרי מותרות למערך המבצעים המיוחדים.
פעמים רבות לאורך הספר מצוין שמידע מסוים חסר בו, עקב הוראה של הצנזורה הצבאית. לדברי דן מרגלית, הספר יצא באיחור מה, כתוצאה מעיכוב בצנזורה.

תביעת דיבה

ב-6 בינואר 2013 הגיש בועז הרפז תביעת דיבה בסך 2.7 מיליון ש"ח נגד מחברי הספר וההוצאה לאור. בעקבות הליך גישור בין הצדדים ביטל הרפז את תביעתו.
התמונות שבאלבום

רקע

השיר "התמונות שבאלבום" נכלל באלבום של חיים משה, הנושא את שם השיר. באלבום זה שיתף פעולה חיים משה עם היוצרים עוזי חיטמן ואהוד מנור. אריה ברקוביץ עיבד את השיר. סגנון השיר הוא מוזיקה ים תיכונית.
במצעד הפזמונים העברי השנתי של רשת ג' דורג השיר במקום השביעי.

תוכן השיר

השיר עוסק בחד שיח של אזרח לבנו החייל. הדובר פונה בשיר לבנו המשרת בצה"ל, על רקע תמונות ילדות של בנו המופיעות באלבום תמונות.
הדובר מביע את דאגתו ודאגת האם לבנם החייל, ואת התקווה שלא ייפגע באת שירותו הצבאי.
ניסים מור

חייו

מור גדל בקריית גת בן למשפחה בת 11 נפשות. שירת בצה"ל בגדוד 601 של חיל ההנדסה הקרבית. ב-1981 החליט להתגייס למשטרת ישראל והצטרף ליחידת החבלה במרחב יפו. שימש מפקד בית הספר לחבלה, קצין חבלה מרחב ירקון, קצין חבלה מרחב נגב, ראש מדור הדרכה וקצין חבלה מחוז דרום. ב-1997 מונה לקצין אג"ם מרחב לכיש ובתפקידו הבא פיקד על תחנת המשטרה באשדוד. בשנת 2000 מונה למפקד מרחב אילת בדרגת ניצב משנה. שימש במשך שנתיים עוזרו של מפכ"ל המשטרה שלמה אהרונישקי. ב-2002 מונה למפקד מרחב לכיש. באוגוסט 2004 קודם לדרגת תת-ניצב ומונה לראש מטה המפכ"ל משה קראדי.
בתפקידו הבא שימש כסגנו של דודי כהן במחוז מרכז ועם מינויו של כהן למפכ"ל במאי 2007, החליף אותו כמפקד המחוז. במהלך כהונתו כמפקד המחוז בלטו אירועי חטיפת שוטרת מתחנת אשדוד על ידי עבריין נמלט, פרשות רציחותיהם של הילדה רוז פיזם, הילדה נועה גולדרינג ובני משפחת אושרנקו.
במאי 2010 מונה לראש אגף שיטור וביטחון, אגף המבצעים של המשטרה. שנה אחר כך הוחלט כי יקבל לפיקודו גם את אגף קהילה ומשטרה שיאוחד עם אגף המבצעים. במאי 2013 מונה לסגן המפכ"ל.
מור בוגר תואר ראשון במדעי המדינה מאוניברסיטת חיפה, בוגר קורס פיקוד ומטה וקורס בכירים של המשטרה, נשוי ואב לארבעה.

עבירות מין במסגרת תפקידו

בינואר 2015 נחקר במח"ש כחלק מפרשת הניצבים, בחשד שביצע עבירות מין תוך ניצול יחסי מרות ונשלח למעצר בית. מפכ"ל המשטרה הודיע למור על כוונתו לפטרו, בכפוף לשימוע ולאישורו של השר לביטחון הפנים. מור ויתר על השימוע.
ב-3 בנובמבר 2015 הודיעה המחלקה לחקירות שוטרים לניסים מור על כוונה להעמידו לדין על שכסגן המפכ"ל במשטרה, וקודם לכן כמפקד מחוז מרכז, הוא חתר ליצירת קשרים אינטימיים בעלי אופי מיני עם שש שוטרות צעירות ממנו, לרוב בדרגות נמוכות, בתפקידים זוטרים ובחלק מהמקרים בפער גילאים משמעותי ממנו. בספטמבר 2016 הורשע מור, במסגרת הסדר טיעון, בהטרדה מינית ובהפרת אמונים בשלוש פרשות בהן ניצל את רצונן של שוטרות בקרבתו, מתוך תקווה שהדבר יסייע בקידומן במשטרה, לניסיון ליצור אתן קשר אישי, במעשים של הטרדה מינית. באחת הפרשות הוא אף נישק שוטרת בניגוד לרצונה. 
על מור נגזרו ארבעה חודשי מאסר על תנאי, 400 שעות עבודות שירות ופיצוי בסך 30 אלף ש"ח לשלוש המתלוננות. פרקליטות המדינה הגישה ערעור על גזר הדין וביקשה שירצה שישה חודשי עבודות שירות. הערעור נדחה בדעת רוב על ידי בית המשפט המחוזי, אולם בקשת רשות ערעור של המדינה בפני בית המשפט העליון נתקבלה ועונשו של מור הוחמר לארבעה חודשי עבודות שירות. 
ביולי 2019 פסק בית משפט השלום בבאר שבע שמור ישלם פיצוי של 350,000 ש"ח לשוטרת שהטריד.
רפיעה ע'ובאש

רפיעה עובייד ע'ובאש (בערבית: رفيعة غباش ‏ נולדה ב-13 בנובמבר 1956) היא פסיכיאטרית ואפידמיולוגית דובאית, שכיהנה בשנים 2000–2009 כנשיאה של אוניברסיטת המפרץ הפרסי בבחריין. היא גם נשיאת הרשת הערבית לנשים במדע וטכנולוגיה, ארגון שמסייע לנשים להתקדם לתפקידי מנהיגות במדע, ולמשוך יותר נשים לתחום.
עבור עבודתה בקידום השכלתן של נשים ערביות, זכתה ע'ובאש בפרס "הישגים בחינוך של נשים במזרח התיכון" ב-2002.
ע'ובאש למדה לתואר ראשון ברפואה באוניברסיטת קהיר, והמשיכה לדוקטורט בפסיכיאטריה קהילתית ואפידמיולוגית באוניברסיטת לונדון.
יש לה קליניקה פעילה כפסיכיאטרית, ובעבר החזיקה בתפקיד דיקנית הפקולטה לרפואה ושירותי בריאות באוניברסיטת איחוד האמירויות הערביות, עד שנת 2001.
היא כתבה בהרחבה על פסיכיאטריה, ואף זכתה בפרס "רופאי מצוינות" בשנת 2004.
מרון גטנט

קריירה

החל משנת 2013, גטנט מככבת בסדרת הדרמה האתיופית "דנה", בה היא מגלמת כתבת עיתונות בשם הלינה.
גטנט הופיעה בבכורתה הקולנועית הבינלאומית בסרט "דיפרט" ב-2014, בהפקתה של אנג'לינה ג'ולי. בסרט, המבוסס על סיפור אמיתי, היא מגלמת את מאזה אשפאני, עורכת דין אשר נלחמת במסורת הפטריארכלית של "טלפה", או חטיפת נערות לשם נישואים, והאשמת הקורבן המתנגדת.
בספטמבר 2014, בבכורה של הסרט באדיס אבבה, הקרנת הסרט בוטלה בפתאומיות עקב צו בית משפט נגד הצגתו באתיופיה. הבכורה הבינלאומית של הסרט התקיימה בפסטיבל סאנדנס 2014, בו גטנט נכללה ברשימת "10 השחקנים לצפות בהם".

חיים אישיים

גטנט לומדת לתואר שני בפיתוח והאמנויות באוניברסיטת אדיס אבבה. היא נשואה, ולה שני ילדים.
יחיאל ויצמן

ביוגרפיה

יחיאל ויצמן נולד וגדל בפינסק שברוסיה הלבנה, בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית, לעוזר ולרחל לאה (בת מיכאל צ'מרינסקי) ויצמן. כמו שנים עשר אחיו ואחיותיו, קיבל ויצמן חינוך מסורתי וכללי. בבחרותו נסע לגרמניה ולמד אגרונומיה באקדמיה לחקלאות בברלין.
בפינסק היה ממייסדי ארגון ציוני בשם "שורש ציון" שאיגד בתוכו צעירים יהודים בני העיר. בשנת 1912 ביקר לראשונה בארץ ישראל, וכעבור שנה, ב-1913, עלה לארץ והתיישב בה. בשנת 1920 נשא לאשה את יהודית, בת הרופא ד"ר גרשון יצחק קרישבסקי.
בין השנים 1920 - 1928 כיהן בתור סגן מנהל המחלקה לחקלאות ודייג מטעם ממשלת המנדט. לשם כך הוא עבר להתגורר עם משפחתו בעכו שהייתה אז עיר ערבית, ומשפחתו הייתה המשפחה היהודית היחידה בעיר. ויצמן עבד בחוות הניסיונות החקלאית שהוקמה אז בעכו. בתקופת מגוריו בעיר הוא תכנן וטיפח את הגן ששכן סמוך לביתו ובאמצעות קשריו הביא למקום עשרות עצים וצמחים מרחבי האימפריה הבריטית. כיום שוכן במקום כפר הנוער מנוף. הגן העירוני הראשון של עכו, במקום בו שוכן כיום בית הספר לקציני ים עכו, תוכנן והוקם גם הוא על ידי יחיאל ויצמן.
בין השנים 1928 - 1935 מונה למנהל אזור המזרח התיכון של תאגיד "תעשיות כימיות אימפריאליות" (Imperial Chemical Industries,‏ ICI), ובשנת 1935 ייסד והיה שותף לניהול בית החרושת "תובל" בעכו. כעבור תקופה מונה כמפקח על הייעור בצפון הארץ, והיה אחראי על ייעור שטחים נרחבים בהרי הכרמל ובין חיפה לעכו. בין השאר נטע את יער האורנים שבו שוכן כיום הטכניון. באותה תקופה עבר להתגורר עם משפחתו בשכונת הדר הכרמל בחיפה. בביתו בחיפה התגוררה אמו רחל, שבנה חיים ויצמן העלה אותה לארץ בשנת 1921 (נפטרה בשנת 1939).
בשנת 2004 חנכו עיריית חיפה והמועצה לשימור אתרים שלטים על מבנים היסטוריים בחיפה, אחד מהם היה על ביתה של משפחתו של יחיאל ויצמן ברחוב מלצ'ט 4.

גאולת קרקעות

לאחר מלחמת העולם הראשונה החלו גרמנים, תושבי המושבה הגרמנית בחיפה, למכור את אדמותיהם על הכרמל. אפ"ק והכשרת היישוב, באמצעות יחיאל ויצמן וארתור רופין, החלו במאמץ בינלאומי לרכישת השטחים, ולבסוף הצליחו לרכוש את רוב השטחים.
כמו כן היה בין גואלי אדמת תל מונד ונטע בה את פרדסיה הראשונים.

משפחתו

נוסף על אחיו חיים ויצמן, ידועים גם אחיו משה ויצמן, פרופסור לכימיה אורגנית, ואחותיו חיה ויצמן-ליכטנשטיין וגיטה ויצמן, שעלתה לארץ ישראל לפניו. בנו הוא עזר ויצמן. בתו יעל נישאה לאיש הצבא הבריטי אלינגהם והקימה את משפחתה באנגליה.
גיורא לוטן

ד"ר גיורא לוטן (22 במרץ 1902, ברלין, הקיסרות הגרמנית – 1 בינואר 1974, ירושלים) היה משפטן, מנכ"ל המוסד לביטוח לאומי וממייסדי השירותים הסוציאליים בישראל.

חייו

לוטן נולד בשנת 1902 בברלין בירת הקיסרות הגרמנית בשם גאורג לובינסקי (Georg Lubinsky), בן לאליעזר ולאולריקה. למד משפטים באוניברסיטת ברלין ובאוניברסיטת פרנקפורט, ובשנת 1927 קיבל תואר דוקטור למשפטים. התמחה בברלין כעורך דין, וכיהן כשופט נוער ועבודה. נשא לאישה את הילדא (1902–1983), שעבדה בטיפול בילדים במוסדות ילדים. לשניים נולדו שני בנים: מיכאל ויהויקים (יוקי). בשנת 1938 עלה עם משפחתו לארץ ישראל.
בשנים 1939-1948 ניהל את המחלקה הסוציאלית שנוסדה על ידי הנרייטה סאלד. כאשר פרצה מלחמת העולם השנייה, ואחריה במלחמת השחרור, ניהל את האגף למשפחת החייל והנוטר, אשר מלאה את התפקידים המוטלים במדינה ריבונית, על אגף השיקום במשרד הביטחון. אחר-כך היה מנהל במחלקה לביטוח עממי במשרד העבודה. הוא ניהל את קרן ההשוואה למשרתי המילואים. אשתו, הילדא לוטן, הייתה עובדת סוציאלית ופעלה רבות גם כן לפיתוח שירותי הרווחה בישראל. 
כחבר מפא"י היה לוטן פעיל בחוגי המפלגה לענייני עולי מרכז אירופה, ונכנס לפעילות במועצה הארצית לעבודה סוציאלית ובפעילות למען מעפילים, חיילים ומשפחות חיילים. בשנת 1944 נבחר לאספת הנבחרים הרביעית, והיה חבר הוועד הלאומי.
לאחר קום המדינה שימש מנהל המחלקה לביטוח מפני זקנה במשרד העבודה, ומתוקף תפקידו ישב בוועדה הבין-משרדית לתכנון ביטוח סוציאלי ונשלח כנציג ישראל לוועדה הסוציאלית של האו"ם. במסגרת המשרד הופקד על ניהול קרן ההשוואה לתשלום תגמולים למשרתים במילואים. 
עם הקמת המוסד לביטוח לאומי מונה למנכ"ל המוסד ובין השנים 1954–1969 עמד בראשו. בשנים אלו שימש לתקופות קצרות גם מנכ"ל משרדי הסעד והעבודה.
על שמו נקרא רחוב בירושלים, וכן המרכז לתיעוד ע"ש ד"ר גיורא לוטן של המוסד לביטוח לאומי.
שנים רבות פעלה על שמו קרן לתעסוקת פנסיונרים.
בנו יהויקים (נולד ב-1935) הוא כלכלן העוסק בהדרכה חקלאית ובניהול פרויקטים, לשעבר מנכ"ל קרן יק"א בישראל.
האוניברסיטה הלאומית של ג'ובה

מיקום

הקמפוס המרכזי של האוניברסיטה נמצא בג'ובה, עיר הבירה, של דרום סודאן.
לקיחת החוק לידיים

לקיחת החוק לידיים (בלשון הדיבור) או עשיית דין עצמית (בלעז: ויג'ילנטיזם) היא מצב בו אנשים נעדרי סמכויות אכיפה מטעם השלטון עושים פעולות שיש בהן פגיעה באחרים או ברכושם, כנקמה פרטית או כדי להעניש מי שנתפשים בעיניהם כעבריינים. 
מצבים בהם מערכת אכיפת החוק אינה קיימת, אינה יעילה או שמדיניותה אינה עולה בקנה אחד עם שאיפותיהם של קבוצות או של בודדים, עלולים לעורר תסיסה ותרעומת ציבורית; אלו מצידן עלולות להוביל את אותם גורמים בציבור ליטול את החוק לידיהם, כדי להגשים את אידיאל הצדק כפי שהוא נתפס בעיניהם. ניסיונות לנטילת החוק לידיים הובילו לעיתים להתגבשותן של תנועות מהפכניות, שהציבו לעצמן מטרות רחבות יותר של דאגה לצדק חברתי, או למיסודם של ארגונים שונים, ששמו לעצמם למטרה לשמש תחליף למערכות החוק שכשלו - על פי תפישתם - בביצוע תפקידן. כזו הייתה המאפיה הסיציליאנית בראשית דרכה.

בתרבות

המוטיב הכללי של אכיפת החוק או אמות מידה צודקות שלא באמצעות מערכות החוק המקובלות עומד במרכזן של יצירות ספרותיות נודעות דוגמת "מיכאל קולהאס", "הרוזן ממונטה כריסטו", או סרטי קולנוע דוגמת "משאלת מוות" וסרטי ההמשך שנוצרו בעקבות הצלחתו.גם סדרות טלוויזיה דוגמת דקסטר עוסקות בלקיחת החוק לידיים. היעדרה או כישלונה של מערכת החוק במערב הישן של אמריקה יצרה את הרקע להופעת המערבונים, וחלקם מבוססים על מוטיב לקיחת החוק לידיים או מאבקם של אנשי חוק במי שרוצים לקחת את החוק לידיים ולבצע מעשה לינץ'. גם הסרט "הארי המזוהם" וסרטי ההמשך שלו עוסקים באספקטים שונים של לקיחת החוק לידיים, במקרים אלה על ידי שוטרים הפועלים מתוך מערכת האכיפה, אך לא בהתאם לציוויים שלה. בקומיקס, לקיחת החוק לידיים מקובלת בקרב גיבורי-העל והאנטי גיבורים: המעניש, אשר יוצא למסע נקמה באנשי המאפיה; באטמן, נוקם גם הוא אבל על רצח הוריו; יוצא דופן הוא קייסי ג'ונס, אשר שאב את השראתו מסדרות פשע.
הפקולטה להנדסת תעשייה וניהול (הטכניון)

היסטוריה

הפקולטה הוקמה כמחלקה אקדמית נפרדת בטכניון בשנת 1958. המחלקה עוצבה והתפתחה ברוח חזונו של פנחס נאור, דיקן הפקולטה הראשון. נאור הציע לשלב בין תוכניות הלימודים של הנדסת תעשייה המוצעות במסגרת בתי ספר להנדסה ובין תוכניות הלימודים לניהול המוצעות במסגרת בתי ספר למנהל עסקים, והציע להקים פקולטה גדולה ורב-תחומית אשר תכלול מגוון רחב של שטחי מחקר – תכן הנדסי, חקר ביצועים, כלכלה, מדעי ההתנהגות, סטטיסטיקה ועוד. על פי חזונו, בוגרי הפקולטה אמורים להוות עתודה ניהולית עבור התעשייה הישראלית או להשתלב בעולם האקדמי.

תחומי הלימוד בפקולטה

בפקולטה לימודים לתואר ראשון בשלוש מגמות ראשיות, הנדסת תעשייה וניהול, הנדסת נתונים ומידע (ביג דאטה) והנדסת מערכות מידע, וכן שלוש מגמות משנה בהן התמחויות בתורת המשחקים, יזמות וחדשנות וכלכלה.
בתארים מתקדמים (תואר שני ודוקטורט) הפקולטה מציעה מגוון רחב של מסלולי לימוד ומחקר ובהם: הנדסת תעשייה, הנדסת נתונים ומידע, כלכלה, פסיכולוגיה ארגונית וקוגניטיבית, סטטיסטיקה, חקר ביצועים וכן תוכנית מנהל עסקים (MBA).

מבנה הפקולטה

קטע זה אינו מעודכן, ומאז העריכה האחרונה של הערך אירעו מאורעות הדורשים את עדכונו. 
הפקולטה ממוקמת בבניינים בלומפילד וקופר בקריית הטכניון. כיום (2007) מעסיקה הפקולטה 54 חברי סגל, לומדים בה כ-1000 סטודנטים לתואר בוגר אוניברסיטה, וכ-600 סטודנטים במסגרת לימודי מוסמכים.
יצחק אריה ברגר

יצחק אריה ברגר (כ"ט בשבט תרס"ז, 13 בפברואר 1907, – נספה בשואה) היה מורה ומשורר עברי פולני.

ביוגרפיה

יצחק אריה ברגר נולד ב-1907 בעיר הקטנה אוהנוב (Uhnow; היבניב) שבגליציה (לאחר המלחמה בתחומי פולין). הוא נכדו של ר' מרדכי הלבן בנו של יוסל'ה, סנדלר.
גדל באווירה חסידית, למד בישיבות וסיים את לימודיו בסמינר העברי למורים בלבוב.
בשנות ה-30 הצטרף לסגל בית הספר העברי בהורודנקה (שנוסד ב-1907 וחודש ב-1918, לאחר המלחמה; בראשית העשור הורו בו ש"י פנואלי ושמשון מלצר), והיה לאחרון מנהליו.
יצירותיו התפרסמו בעיתונים העבריים של לבוב, ב"דבר" ובמאספים הספרותיים "הכוכב" (תרפ"ד) ו"הסולל".
בשנת תרצ"ד הוציא את קובץ שיריו היחיד, "תבל גוועת".
ב-1935 זכה סיפורו "מסירות נפש" בפרס הראשון בתחרות ספרותית בנושא 'המאורע הנורא ביותר בחיי' מטעם השבועון הספרותי "בדרך" שבעריכת א"ל יעקובוביץ.
בחודש אייר תרצ"ז הוציא כתב עת עברי (גיליון אחד) שחיברו תלמידיו בשם "נִצנים".

תקופה מסוימת יצא בהיבניב שבועון ביידיש ובעברית בכתב יד בשם "אונזער גורל" ('גורלנו'), בעריכתו.
נישא לריבה פליישר.
כשנולדה בתו, החליט לחנך אותה על טהרת עברית, והיא לא ידעה יידיש (שפתם של יהודי מזרח אירופה) כלל.
נספה בשואת יהודי פולין.
בשנת תשנ"ז 1997 ערך ופרסם דוד וינפלד את האנתולוגיה "השירה העברית בפולין בין שתי מלחמות העולם" (ירושלים: מוסד ביאליק), שבה הביא מיצירתם של יוצרים שנשכחו מן הביקורת והמחקר, וצירף להן ביו-ביבליוגרפיה. לדבריו, ברגר, ולצדו יוצרים כמו בר פומרנץ, אברהם דב ורבנר ומלכיאל לוסטרניק, "העמידו בעשרים השנים שבין שתי מלחמות העולם, ובייחוד ב"שנות השלושים הרעות", נוסח מקורי של שירה אקטואלית בעלת מעורבות חברתית"; "לא רק משום חובת הזכרון ההיסטורי ראויה השירה הזאת לעיון ולמחקר, אלא גם בזכות הערכים הפנימיים שלה".
מופע חימום

מופע חימום או הופעת פתיחה היא הופעה בידורית, למשל מוזיקלית או קומית, המוצגת לפני תחילת המופע המרכזי, שלשמו הגיע הקהל. לעיתים נדירות, מופע החימום יוצג שוב בסוף האירוע, לבדו או בשילוב עם המופע המרכזי.
הופעת הפתיחה משמשת ל"חימום" הקהל, והיא מעוררת ומלהיבה אותו לקראת המופע המרכזי.
בהופעות רוק מופע הפתיחה יבוצע לרוב על ידי להקה חדשה בעלת קהל יעד דומה לזה של האומן הראשי. למשל הלהקה קרח תשע שימשה כלהקת חימום בהופעות של להקת מוניקה סקס ושל אביב גפן והתעויוט.
במסעי הופעות ייתכן שייערכו מופעי חימום שונים בחלקים שונים של המסע.
אנדז'יי ויידה

ביוגרפיה

ויידה נולד בסובלקי שבפולין. בנעוריו הצטרף למחתרת הפולנית במהלך מלחמת העולם השנייה ואחרי כן למד ציור וקולנוע. 
סרטיו הראשונים: "דור" (1954), "קנל" (1956) ו"אפר ופנינים" (1958) עסקו בפולין של אחרי המלחמה וזיכו את ויידה בשם בינלאומי והביאו אותו להתנגשות ראשונה עם הממשל הפולני, שעיכב את הוצאתו של "אפר ופנינים" משום שתיאר התנקשות בראש מחוז קומוניסטי. הסרטים גם הפכו את השחקן זביגנייב קובלסקי, המזכיר במראהו בסרט את ג'יימס דין, לכוכב. 
ויידה המשיך ביצירת סרטים ביקורתיים. בסרטו "ליידי מקבת הסיבירית" (בעקבות "ליידי מקבת ממחוז מצנסק" של ניקולאי לשקוב) ובסרטים "אפר" (1965) ו"שערי גן עדן" (1967) עסק בבזבוז שבמלחמה. 
בשנות השבעים הביא למסך כמה מהיצירות הספרותיות הבולטות של פולין באותן שנים. הוא זכה לפרסום רב בזכות שני הסרטים האפיים שלו, "איש השיש" (1976) ו"איש הברזל" (1981) שבחנו בעין ביקורתית את ההתנגשות בין הפרט למדינה בפולין של אחרי המלחמה. 
סרטים אלו הקנו לויידה פרסום נוסף, והפכו אותו בעיני רבים ליוצר הבולט בפולין באותן שנים. ויידה גם החל יוצר מחוץ למולדתו, עם סרטים כמו "דנטון" (1983) ו"אחוזי דיבוק" (1987) בצרפת ו"אהבה בגרמניה" (1983) בגרמנית. בשנת 1990 הוא ביים סרט "קורצ'ק" (הפקה של יאנוש מורגנשטרן, ניצול שואה שהיה עוזר במאי בתחילת הקריירה של ויידה).
בשנת 1989 נבחר ויידה כמועמד מטעם סולידריות לפרלמנט הפולני. 
ב-1998 זכה בפרס אריה הזהב על מפעל חיים.
הנערים

דמויות בדויות

על פי הפרק האחרון בסדרה, הדמות של סימון נוצרה בהשראת חוקרי השב"כ שחקרו את הרוצחים. הדמות של הפסיכיאטרית ד"ר דבורה סגל נוצרה בהשראת פסיכיאטרים שטיפלו באבישי אלבז וביוסף חיים בן דוד.
בשל היותם של שניים מן הרוצחים קטינים בעת ביצוע הרצח, נאסר שמם לפרסום. על כן דמויות הקטינים הרוצחים קיבלו את השמות הבדויים אבישי אלבז וינון אדרי.

תקציר העלילה

הסדרה מציגה את אירוע חטיפתם ורציחתם שלושת הנערים בידי מחבלים פלסטינים מתנועת החמאס. בעקבות כך, כפעולת תגמול, נחטף ונרצח מוחמד אבו ח'דיר. את המעשה הזה מבצע גבר יהודי ישראלי יחד עם שני אחייניו הקטינים. הסדרה מתמקדת בחקירת רציחתו של אבו ח'דיר, התמודדותה של משפחתו עם מותו והמתח שהתעורר בין יהודים לערבים בירושלים לאחר מכן.

הפקה

באוקטובר 2016 הודיעה רשת HBO כי תפיק סדרה על רצח שלושת הנערים יחד עם קשת אינטרנשיונל. הסדרה צולמה בישראל. יוצרי הסדרה הם היוצרים הישראלים חגי לוי, יוסף סידר ותאופיק אבו ואיל.
אף שההפקה היא אמריקאית, השחקנים בסדרה מדברים בשפתן המקורית של הדמויות: עברית וערבית. זו הסדרה השנייה בלבד ברשת HBO שאינה באנגלית.

ביקורות

בקרב המבקרים הסדרה התקבלה בחיוב וזכתה לתשבחות. באתר דירוג וביקורת הסדרות והסרטים האמריקאי Rotten Tomatoes זכתה הסדרה לביקורת חיובית בקרב 92% מהמבקרים. באתר זה הסדרה הוגדרה כ"מאתגרת ומעוררת מחשבה המציגה טרגדיה הלקוחה מהמציאות בעדינות ובחמלה".

מחלוקת ציבורית

עם שידור פרקיה הראשונים הסדרה עוררה מחלוקת בציבור הישראלי.
120 משפחות שכולות פנו במכתב לרשת HBO בטענה כי בסדרה הטרור היהודי מוצג כשווה ערך לטרור הפלסטיני. המשפחות דרשו כי תוצג כתובית שמבהירה כי מבחינה מספרית הטרור הפלסטיני משמעותי בהרבה מזה היהודי, אך הם נענו בשלילה מצד הרשת שהשיבה: "מדיניותנו לשדר את התוכנית בדיוק כפי שצוות הקריאייטיב הכין".
ברשתות החברתית פורסמו פוסטים שעסקו בסדרה. חלקם כללו ביקורת עניינית על תוכנה, הן חיובית והן שלילית, אך היו בהם גם דברי הסתה נגד יוצריה. בין המבקרים את הסדרה היו גם יאיר נתניהו, שכינה את הסדרה "ביזיון ופיגוע הסברתי", והסופרת גלית דיסטל-אטבריאן, שכינתה את הסדרה "מגה פיגוע אסטרטגי למדינת ישראל". מנגד, העיתונאי והסופר יאיר שלג כתב: "למיטב התרשמותי, הסדרה בשום אופן איננה אנטי-ישראלית".
ראש הממשלה בנימין נתניהו תיאר את הסדרה כסדרה אנטישמית ש"מוציאה שם רע ושקרי לישראל". הוא שילב ביקורת זו במאבקו בערוץ קשת 12, המפרסם מידע מודלף על חקירותיו כחשוד בעבירות פליליות, וקרא להחרים את הערוץ, על-מנת לפגוע באחוזי הצפייה בו.
בריאיון אמר חגי לוי, במאי הסדרה, כי איננו שלם עם הפרק הראשון בסדרה, אך "אני עומד מאחוריו גם אם הוא פרק פצוע ופגום... ואולי גם טעינו".  באותה כתבה מועלית ההשערה שחלק מהתגובות השליליות לסדרה נבעו מכך שהודעת HBO ב-2016 וכן יחסי הציבור שקדמו לשידור הסדרה יצרו ציפייה לסדרה שתעסוק ב"רצח שלושת הנערים". אבל עם שידור הסדרה התברר שמדובר בסדרה העוסקת ברצח מוחמד אבו ח'דיר, מה שעורר אכזבה וכעס אצל חלק מהצופים הישראלים. 
קרני זיו, ראש מחלקת הדרמה של "שידורי קשת", פרסמה פוסט תמיכה ביוצרי הסדרה בדף הפייסבוק שלה.
מיזונו

היסטוריה

בשנת 1906 האחים ריאצ'י וריזו מיזונו פתחו באוסקה חברה בשם האחים מיזונו בע"מ שהייתה למעשה חנות שבה הם מכרו ציוד ספורט מערבי כגון כדורי וכפפות בייסבול, ובשנה שלאחר מכן החלו למכור גם ביגוד ספורט. בשנת 1913 הם החלו לייצר את הכדורים והכפפות בעצמם. ב-1933 הם הציגו את מקל הגולף הראשון מתוצרת יפנית. ב-1935 אולם תצוגת ציוד הגולף שלהם היה הגדול בעולם. ב-1961 הוקם בלוס אנג'לס מפעל הייצור הראשון של החברה בארצות הברית. 
בשנים שלאחר מכן חתמה מיזונו על חוזי חסות עם ספורטאים, קבוצות ונבחרות בולטות כגון קארל לואיס, נבחרת ניו זילנד ברוגבי, סן פרנסיסקו 49', ג'ו מונטנה, איוון לנדל ועוד.
בנוסף ליפן וארצות הברית, לחברה מפעלים גם בגרמניה, סין, צרפת, סקוטלנד והונג קונג
החברה מייצרת מקלות גולף שמשמשים גם לשחקני גולף מקצוענים. בין השאר, טייגר וודס השתמש במקל גולף של מיזונו מאז היותו במכללה ועד לאחר שזכה בטורניר המקצועני הראשון שלו ב-1997.