ריצ'רד ורניק

קריירה

ורניק החל את לימודיו המוזיקה בנגינת פסנתר בגיל 11. המורה שלו לתאוריה של המוזיקה בבית הספר התיכון שם לב ליכולותיו והציג אותו לפני אירווינג פיין, שהיה אז פרופסור להלחנה באוניברסיטת הרווארד. ורניק המשיך את לימודיו לתואר ראשון אצל פיין באוניברסיטת ברנדייס. בברנדייס למד ורניק גם אצל הרולד שפירו, ארתור ויקטור ברגר ולאונרד ברנשטיין. לימודיו בטנגלווד כללו עבודת הלחנה אצל ארנסט טוך, אהרון קופלנד ובוריס בלכר וניצוח אצל לאונרד ברנשטיין וסימור ליפקין. ורניק למד גם במיסל קולג' אצל לאון קירשנר.+
במהלך שנות ה-50' וה-60' של המאה ה-20, עבד ורניק כמלחין לתיאטרון, סרטים, טלוויזיה ומחול. תפוקתו בתקופה זו כוללת את פסקול הסרט לקומדיה הקצרה "קערת דובדבנים"
ורניק הקדיש חלק גדול מן הקריירה שלו להוראה, כפרופסור להלחנה באוניברסיטת ניו יורק (SUNY) בבאפאלו, בשנים 1964–1965 ובאוניברסיטת שיקגו בשנים 1965–1968. אבל תקופת עבודתו הארוכה ביותר הייתה באוניברסיטת פנסילבניה, מ-1968 עד 1996. דייוויד פטריק סטרנס מן ה"פילדלפיה אינקוויירר" רואה את תקופת עבודתו של ורניק באוניברסיטת פנסילבניה, כמייצגת את פסגת השפעתו כמלחין, כחלק מ"טריאומווירט" ההלחנה האוניברסיטאי (ורניק, ג'ורג' קראמב וג'ורג' רוכברג).
בשנת 1983 בחר ריקרדו מוטי בוורניק לכהן כיועץ למוזיקה חדשה לתזמורת פילדלפיה. תפקידו כיועץ היה לסייע למוטי בזיהוי יצירות חדשות לביצוע בתזמורת פילדלפיה, בדגש מוצהר על מלחינים אמריקאים.
ורניק זכה בפרס פוליצר למוזיקה לשנת 1977 על יצירתו Visions of Terror and Wonder ("חזיונות אימה ופליאה"). בוא זכה בפרסי פרידהיים של מרכז קנדי, בשנת 1986 על הקונצ'רטו לכינור שלו (מקום ראשון, יחד עם ברנרד רנדס, ב-1991 (מקום ראשון, על רביעיית מיתרים מס' 4), ו-1992 (מקום שני, על קונצ'רטו לפסנתר). כמו כן קיבל מענקים מקרן פורד, קרן גוגנהיים וקרן נאומבורג.
ורניק חי בעיבורי פילדלפיה עם אשתו, נגנית הבסון ביא ורניק. בנו, אדם ורניק, הוא מלחין תיאטרון, שזכה בכמה פרסי הלן הייס. גם בנו השני, לו ורניק, הוא מוזיקאי.

סגנון הלחנה

ורניק מתאר את סגנונו ככזה, המשתדל למצוא מכנה משותף עם הקהל:
ציפייתי היא, שאינני יורד בכתיבתי אל קהל המאזינים, אבל גם אינני כותב מעל ראשיהם. אינני כותב לקהל נבער מדעת ואינני כותב לקהל שהוא טכנית בעל השכלה מוזיקלית, אלא אני כותב לקהל, שאני מניח כי יש לו ניסיון בהאזנה למוזיקה והוא מוכן לבוא לקראתי לפחות עד חצי הדרך. אם כן, אבוא אני לקראתו ואפגוש בו בחצי הדרך.
בתור שכזה, מבקרים מגדירים לעיתים את סגנונו כנגיש יותר למאזין, בייחוד בהשוואה למלחינים מחמירים יותר בסריאליזם מן המאה ה-20. בתקופה מאוחרת יותר, מכל מקום, שמו כמה מבקרים דגש על המאפיינים המודרניסטים של סגנונו, וכינו אותו "מוצב מודרניסטי בפני מגמות עכשוויות לעבר מוזיקה מוחה יותר לאוזניים."
ניתוח הרמוני של המוזיקה של ורניק מביא למחשבה, שסגנונו מתייחס להרמוניה טונאלית, אבל מבוסס בדרך כלל על תאים קבועים של מרווחים. הוא משתמש מדי פעם ברצפים של שנים-עשר טונים ובהיפוכיהם השונים, אבל הטכניקה הזאת איננה מגדירה בהכרח את מכלול יצירתו. ורניק גם מרבה להשתמש בטכניקות קונטרפונקטיות, בייחוד ברביעיות המיתרים שלו.
ביצירות ווקאליות ותוכניתיות, בחירת הטקסטים של ורניק משקפת לא אחת מסר אידאולוגי. "קדיש רקוויאם" מתאבל על "קורבנות הודו-סין," בהתייחסו הן למלחמת וייטנאם והן לאלימות הקשורה אליה בכל האזור. בדומה לכך, פרק הסיום של ה"דואו לצ'לו ופסנתר" שלו הוא יד זיכרון לאסון התאומים ב-11 בספטמבר 2001. אחדות מיצירותיו, בייחוד "קדיש רקוויאם" ו"חזיונות אימה ופליאה", משלבות טקסטים דתיים ממסורות שונות.
בין המבצעים שוורניק מרבה לעבוד עמם רביעיית ג'וליארד, רביעיית אמרסון, דייוויד סטארובין, מסטיסלב רוסטרופוביץ', ז'אן דה גטאני, למברט אורקיס וגרגורי פולקרסון.

יצירותיו

רוב יצירותיו של ורניק יצאו לאור בהוצאת תאודור פרסר רוב כתבי היד שלו שמורים באוספים המיוחדים של ספריית ואן פלט באוניברסיטת פנסילבניה. האוסף מכיל גם פרטיטורות מסומנות מביצועי הבכורה של יצירות מלחינים אחרים שוורניק ניצח עליהן.