google/wiki40b huggingface dataset:
אימפולס טראקר

היסטוריה

את התוכנה פיתח ג'פרי לים בין השנים 1995 עד 1997, כתוכנה וחינמית. התוכנה יוצרת מוזיקה על ידי שימוש בצלילים דגומים ("sample") שמושמעים בגובה צליל שונה וכך אפשר ליצור הדמיה כאילו מדובר בסינטיסייזר אמיתי שמפיק צלילים.
הוא הפסיק את הפיתוח לאחר שקבוצה של ישראלים הפיצה בחינם גרסה מתקדמת של התוכנה שבעבורה דרש תשלום. האימפולס טראקר הייתה מבוססת על טראקר מוקדם יותר בשם Scream Tracker. החידוש המשמעותי של אימפולס טראקר היה השימוש בNNA - New Note Action כלומר האפשרות לקבוע באיזה אופן יושמע תו חדש לעומת התו הקודם (בScream Tracker כל תו קטע למעשה את התו הקודם= Cut). באימפולס אפשר להחליט האם רוצים שתו חדש יקטע/יפסיק את הקודם Cut, תו ישן יוחלף בתו חדש Fade "עמעום", או שהתו החדש יגרום לתו הקודם ל"השתחרר" Off = כלומר ה"אצבע" תורם מהמקלדת (ואז הצליל המוזיקלי יעבור לשלב הRelease במעטפת העוצמה). מעטפת העוצמה Envelope היא אפשרות לתת קצת "צבע" לגוון המוזיקלי את הדגימה. דגימת סאונד פשוטה יכולה לקבל עוצמות שונות על ידי שרטוט גרף שיתאר את העוצמה ביחס לזמן. כך אפשר להלביש עוצמה או Pan (באלאנס) - היחס בין רמקול ימין לרמקול שמאל בסטריאו, או לחלופין "Pitch" גובה - צלילים בתדירות גבוהה בסקאלה או נמוכה. שלב הRelease הוא למעשה השלב האחרון בגרף שממנו והלאה דגימת הקול הולכת ונעשית חלשה= "עמעום" (השלב הראשון הוא "התקף"- לאחריו "דעיכה"- אחר כך "המשכיות", ולבסוף "שחרור" Attack-Decay-Sustain-Release).
כמו עורכי מודולים אחרים, גם האימפולס טראקר מארגן מוזיקה ברשת של ערוצים (Channels). כל אחד מן הערוצים תומך בהוראות הפעלה והפסקת תווים בדומה למערכת MIDI. המודולים של אימפולס טראקר ממשתמשים בקבצים בעלי סיום it., שהיא ייחודית לאימפולס טראקר. קובצי it. נחשבים למתקדמים יותר מקבצי MOD או S3M. הם כוללים איכות דגימה גבוהה יותר ואפקטים אחרים.
חרטה (סרט)

עלילה

העלילה מתרחשת בעיירה גאורגית טיפוסית (ללא מאפיינים של מיקום ספציפי). ראש העיר המנוח שזה עתה נקבר מוצא מדי לילה מקברו. בסופו של דבר נלכדת מחללת הקבר. ועלילת הסרט מגוללת את סיפורה במשפט שנערך לה. במהלך המשפט נחשפים כל מעלליו של ואלראם אראוידזה (ראש העיר המנוח), אכזריותו, והסבל שגרם למשפחתה ולאחרים.
מעבר לדרמה הפוליטית מבוסס הסרט על השירים הקשים לתרגום של וז'ה פשבלה, אך הם לא מפריעים למהלך התקין של העלילה. השמעת השירים של פשבלה מוסיפה נופך אלגורי נוסף.
דמותו של ואלראם יכולה להיות של סטלין, היטלר (שפמו הוא ממש כמו של היטלר), מוסוליני או כל רודן אחר. גם שם משפחתו ארוידזה לא קיים בגאורגיה, ומשמעותה אף אחד (אראוי בגאורגית פירושה אף אחד).
זהו סרט על הברוטאליות והטרור ועל יושרם וגבורתם של המתנגדים להם על החטא ועל עונשו על העוון והחרטה. העלילה מתרחשת אמנם בגאורגיה אך יכולה לקרות בכל מקום בו מחוללים ערכי החוק והאנושיות, בו הוקעות פומביות ואימה הופכים למצב חברתי קבוע.
— תנגיז אבולדזה
במקור הסרט אמור היה להיות סרט טלוויזיוני אך הוא הפך לסרט באורך מלא. הסרט הושלם בשנת 1984, אבל נאסר לפרסום על ידי השלטונות הסובייטים במשך שנתיים. הוא הותר להקרנה רק ב-1987 בימי הגלסנוסט של מיכאיל גורבצ'וב.
הסרט זכה בשלושה פרסים בפסטיבל קאן, ביניהם פרס חבר השופטים. הסרט זכה באוסקר "הסרט הזר הטוב ביותר" בשנת 1987, ובשנת 1988 זכה ב"פרס לנין".
נקש-י רוסתם

נקש-י-רוסתם (בפרסית: نقش رستم‎‎,‏ Naqŝe Rostam) הוא אתר ארכאולוגי הנמצא במחוז פארס באיראן. הוא נודע בעיקר בקבר דריווש הראשון וקברי חמשת מלכים נוספים, ומבנה קובייתי מתקופת הממלכה האחמנית ובתבליטי סלע מתקופת האימפריה הסאסאנית. מיקומו כחמישה קילומטרים מהעיר פרספוליס, והוא מזוהה כנראה עם יישוב עתיק בשם Nupistaš . הקברים והתבליטים נבנו או נחצבו לתוך מצוקים של סלעי אבן חול שמתרוממים מעל פני הקרקע. מובנו של השם בפרסית הוא תמונתו של רוסתם והוא מתייחס לתבליט מהתקופה הססאנית שעל פי האמונה העממית מייצג את סיפורו של רוסתם, אחד מגדולי הגיבורים בתרבות הפרסית. שעלילותיו מסופרות באפוס הפרסי מהמאה ה-10, בשם שאהנאמה.

התקופה הקדם-אחמנית

המקום שמש כנראה כאתר בעל חשיבות טקסית כל שהיא עוד בתקופות קדומות יותר, כפי שהוכיחה משלחת הארכאולוגים בראשותו של אריך שמידט, שעסקה בחפירות במקום.
בחפירות נחשפו שרידי תבליט ובהם דמות נמוכה עם מצנפת וראש אישה עטור בכתר מוראלי. דמויות אלו כוסו על ידי תבליט מאוחר יותר מתקופת השליט בהראם השני (293 –276) לפנה"ס, שמפאר את שלטונו. כיון שהתבליט הקדום היה גדול יותר נשארו ממנו שרידים בצדי התבליט מתקופתו של בהראם השני. על פי שרידים אלה, אפשר לשייך במידת גדולה של ביטחון את התבליט לזמנה של ממלכת עילם. מה שברור מעבר לכל ספק הוא שהמקום שמש כאתר בעל חשיבות דתית משמעותית עוד לפני התקופה האחמאית. ייתכן שבתקופה העילמית היה במקום מעין או נחל שזרם כנראה גם בתקופה הססאנית. תומך בהשערה זו הוא מאגר מים מאותן התקופות, שחצוב 50 מטרים מערבה מקיר התבליט.

ארכיטקטורת הקברים

הקברים חצובים בגובה ניכר מעל פני השטח. הם ידועים בכינויים כ"צלבים הפרסיים" בשל צורת צלב של חזית הקבר. הפתח לקברים הוא באמצעיתו של הצלב, שממנו מגיעים לחדר שבו נמצא הסרקופג .
 חזית הקבר מראיה כחזיתו של ארמון בעל עמודים מרובי צורות. דגם זה זהה למבנה ארמונו של דריווש הראשון
שהיה קיים בפרסופוליס, והקורה האופקית היא כנראה העתק של הכניסה לאותו ארמון.
 על צורה זו, נח כס המלכות שצורתו ספסל מאורך שנתמך על ידי 30 דמויות, שמייצגות את המחוזות של האימפריה ובהתאם לכך כל דמות לבושה בסגנון אותו אזור ונושאת כל נשק.
 ממעל, דמות המלך, מזבח האש וסמלים שמימיים. המלך עומד על במה מדורגת כשהוא אוחז בידו הימנית קשת וידו השמאלית מושטת מעלה לעבר דמות מכונפת, אהורה מזדא, ישות אלוהית של הדת האיראנית העתיקה שמסמלת את אל האור והחכמה.
רק בקברו של דריווש הראשון ישנם בחזית שני לוחות גדולים בכתב יתדות המפארים אותו ואת שלטונו. הלוח הימני מסומן DNa והאחר DNb והם כתובים בשלוש שפות, DNa כתוב בפרסית עתיקה, עילמית ובבלית. DNb כתוב באכדית במקום בבלית. כל הקברים האחדים חסרים כל כיתוב שהוא.
בניגוד לארכיטקטורה החיצונית המעוטרת, התכנון הפנימי הוא פשוט וחסר קישוטים. בפרוזדור ארוך שעובר במקביל לשטח החיצוני, נפתחות שלש דלתות המובילות כל אחת לחדר קבורה בעל קמרון חביתי שבו קבר מכוסה לוח אבן. קבריהם של שאר המלכים דומה מאד למבנה קברו דריווש הראשון.

חפירות ארכאולוגיות

בשנת 1923 חפרה במקום משלחת בראשותו של הארכאולוג הגרמני ארנסט הרצפלד
חלק גדול ממצאי החפירות אלו מוצגים כיום בארכיונים של גלריית פריר וגלריית ארתור מ. סקלר. בנוסף לנקש-י-רוסתם חפרו אנשי צוות זה במקומות נוספים באירן ובמזרח הקרוב הארכיונים כוללים למעלה מ-30,000 רשומות שרטוטים וצילומים ממקומות שונים.
כמה שנים לאחר מכן, בין השנים 1936 עד 1939, עבדה במקום משלחת נוספת מטעם המכון האוריינטלי של אוניברסיטת שיקגו, בראשותו של פרופ' אריך שמידט. המשלחת פרסמה ממצאים מפורטים מחפירות אלו.
דארטמות' קולג'

היסטוריה

הקולג' הוקם בשנת 1769 על ידי אליעזר וילוק. כיום, בנוסף ללימודים לתואר ראשון, יש בדארטמות' בתי ספר לתארים מתקדמים במנהל עסקים, רפואה והנדסה, כמו גם 18 תוכניות לתארים מתקדמים במדעים ובאמנויות. למעשה, דארטמות' היא אוניברסיטה לכל דבר ולא קולג' (התואר "קולג'" משמש בארצות הברית לתיאור בתי ספר לתואר ראשון, או בתי ספר שהם חלק מאוניברסיטה). התואר קולג' נשמר בשם האוניברסיטה על-מנת לבטא את מרכזיות בית הספר לתואר ראשון שבאוניברסיטה, כמו גם מהחשיבות המיוחסת להחלטת בית המשפט העליון של ארצות הברית משנת 1819 בפסק דין קולג' דארטמות' נגד וודוארד בעניינה של האוניברסיטה. באותה תקופה ניסו בית המחוקקים של ניו המפשיר ומושל ניו המפשייר להפוך את דארטמות' לאוניברסיטה ציבורית (ואף הקימו מוסד בשם "דארטמות' יונברסיטי" שהיה אמור להחליף את הקולג'). הם שינו את חוקת האוניברסיטה, הגדילו את מספר חברי הדירקטוריון וצרפו אליו אנשים חיצוניים מבין אנשיהם שבסנאט מדינת ניו המפשייר. הנהלת הקולג' התנגדה ודניאל ובסטר, בוגר האוניברסיטה ושהיה אז בראשית דרכו המשפטית והפוליטית, ייצג באופן מבריק את הקולג', ובית המשפט פסק לטובתו וביטל את ניסיון ההשתלטות.
ב-1972, בתקופת נשיאותו של המתמטיקאי ממוצא יהודי הונגרי ג'ון קמני,  התחיל הקולג' לקבל ללימודים סדירים סטודנטיות (עד אז רק גברים התקבלו).
ועידת קונסטנץ

ועידת קונסטנץ הייתה ועידה אקומנית של הכנסייה הקתולית, שהתנהלה בעיר קונסטנץ בין השנים 1414–1418.
ועידת קונסטנץ כונסה על ידי זיגמונד, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, תומך של האנטי-אפיפיור יוחנן העשרים ושלושה שזה עתה נבחר בפיזה. הוועידה קיבלה את פרישתו של האפיפיור גרגוריוס השנים עשר, דנה בפיצול שחל בכנסייה כתוצאה מבחירת יותר מאפיפיור אחד (באביניון נבחר ה(אנטי)אפיפיור בנדיקטוס השלושה עשר), שפטה את יאן הוס, בחרה את האפיפיור מרטינוס החמישי והדיחה את יתר האפיפיורים והטוענים לאפיפיורות - ובכך סיימה את הקרע המערבי.
מצעד חג ההודיה של מייסיס

מצעד חג ההודיה של מייסיס בניו יורק הוא אחד המצעדים הגדולים ביותר בעולם ומאורגן על ידי רשת חנויות הכולבו מייסיס. תהלוכה זו, יחד עם תהלוכת חג ההודיה בדטרויט הן תהלוכות חג ההודיה הוותיקות ביותר בארצות הברית, ומתקיימות מאז 1924. התהלוכה מתקיימת בחג ההודיה במנהטן במשך שלוש שעות מ-9 בבוקר ועד 12 בצהריים לפי אזור הזמן המזרחי, והיא משודרת בטלוויזיה ב-NBC מאז 1952. 
מצעד חג ההודיה השנתי התחיל בניוארק בניו ג'רזי על ידי לואיס במברגר בחנות במברגרס, והועתק לניו יורק על ידי רשת מייסיס. בניו יורק עובדי מייסיס צעדו בבגדים ססגוניים לחנות הדגל של מייסיס ברחוב 34. במצעד נערכו הופעות של להקות, והוצגו חיות שנשאלו מגן החיות בסנטרל פארק. בסיום המצעד, במה שהפך למסורת, מקבלים את סנטה קלאוס בכיכר הראלד. המצעד הראשון זכה להצלחה, וצפו בו קהל של למעלה מ-250 אלף איש. בעקבות הצלחתו החליטה מייסיס לקיים את המצעד מדי שנה. במהלך שנות ה-30 גבר העניין במצעד, כשבשנת 1933 השתתף בו קהל של למעלה ממיליון איש.
בין שנות ה-70 של המאה ה-19 לשנות ה-20 של המאה ה-20 ילדים בניו יורק לקחו חלק במצעד רגמפין שבו ערכו משחקים דמויי "תעלול או ממתק". עם הזמן דחק מצעד חג ההודיה של מייסיס את המנהג, כשמצעד רגמפין האחרון התקיים ב-1956.
במהלך מלחמת העולם השנייה בין השנים 1942 ל-1944 לא התקיים המצעד, וב-1945 חזר לפעול. המצעד זכה לתהודה לאומית לאחר שהופיע בסרט נס ברחוב 34.
מחוז חוף (משטרה)

מחוז חוף הוא אחד ממחוזות הפיקוד במשטרת ישראל.
המחוז הוקם ביולי 2011 בעקבות יישום תוכנית המשטרה לחלוקת המחוז הצפוני לשני מחוזות נפרדים. למפקד המחוז הראשון מונה ניצב חגי דותן. מאז פיטוריו של דותן ב-2015, מילא את מקום מפקד המחוז ניצב זהר דביר, מפקד מחוז צפון. בדצמבר 2017 מונה פרץ עמר למפקד המחוז.
מחוז החוף קיבל את השליטה על האזור המאוכלס לאורך הים התיכון מחדרה שבדרום ועד לראש הנקרה בצפון, וכן את האחריות על אזור ואדי ערה. היחידה המרכזית של מרחב חוף הפכה ליחידה המרכזית של המחוז, וכן נקבע שיעברו אליו מיחידת להב 433, שוטרי זרוע "סער" שפורקה.
מטה המחוז שוכן ביחד עם תחנת חיפה ברח' נתן אלבז 1 חיפה.
בלוודיר (אשר)

תיאור היצירה

במרכז היצירה מוצג מבנה תלת-קומתי, הנראה במבט ראשון כמבנה רגיל. שתי הקומות העליונות הן מרפסות פתוחות; רצפת הקומה השלישית ותקרתה נתמכות על ידי עמודים. במבט ראשון נראים כל עמודי הקומה השנייה כשווים באורכם, אולם למעשה העמודים בקדמת המבנה תומכים את חלקו האחורי של המבנה, והעמודים בחלקו האחורי של המבנה תומכים את קדמת המבנה, פרדוקס זה מאפשר לסולם הנמצא באמצע הקומה השנייה להימצא מחוץ לקומה השלישית.
לרגלי המבנה נראה אדם היושב על ספסל ומחזיק בידו קובייה בלתי אפשרית במציאות, שנבנתה על פי תרשים של קוביית נקר שנמצא לרגליו. הקומה הראשונה של המבנה היא למעשה כלא שבחלונו ניתן לראות ראש של אדם. סורגי החלון, בדומה לעמודי המבנה, מסודרים בצורה שאינה אפשרית במציאות.
על מדרגות המבנה ניצבת אישה המבוססת על דמות מתוך לוח הגיהנום (הלוח הימני) של הטריפטיכון של הירונימוס בוש "גן התענוגות הארציים".
בעולם תלת ממדי לא ייתכן קיום בו זמני של חזית ואחור, ולכן אי אפשר לציירם. אולם אפשר בהחלט לצייר עצם שבמבט ממעל ובמבט מתחת נראות בו מציאויות שונות. הנער היושב על הספסל מחזיק בידו קובייה אבסורדית ממש באותה מידה... דומה כי אינו ער לעובדה כי מרפסת התצפית שמאחוריו בנויה, אף היא, באותו סגנון לא אפשרי. על רצפת המשטח התחתון, כלומר בתוך המבנה, ניצב סולם ועליו מטפסים שני בני אדם. אך לכשיגיעו קומה אחת גבוה יותר, הם שוב יימצאו תחת כיפת השמים... האם ייפלא איפוא שאיש מן החבורה הזו אינו מוטרד מגורלו של האסיר בצינוק, התוחב ראשו בעד סורגים ומבכה על מר גורלו?
— מ.ק. אשר, עבודות גראפיות, בנדיקט טאשן וסטימצקי בע"מ, 1994
ז'אן רישאפור

חייו

קרוב לוודאי שרישאפור נולד במחוז אֵנוֹ (Hainaut), ושפת אמו הייתה ככל הנראה צרפתית. ייתכן שלמד אצל ז'וסקן דה פרה, אם כי הראיות לכך נסיבתיות. רישאפור כיהן כמנצח מקהלה בקתדרלת סינְט רוֹמְבּאוּט במכלן בשנים 1507 עד 1509, ובכנסיית סן ז'יל בברוז' בשנים 1542 עד 1547 - מידע המשאיר פער זמנים עצום ברשומות פעילותו. בזמן מן הזמנים במהלך תקופה זו עמד בקשר עם הקאפלה המלכותית הצרפתית, כיון שיש לו יצירות שנכתבו לאירועים רשמיים הקשורים ללואי השנים-עשר, ויש ראיה מסוימת לשהותו בבריסל בשנת 1531 בשירות מריה מהונגריה, מושלת ארצות השפלה, שהייתה אז יורשת העצר. 
מבחינה מוזיקלית, רישאפור ייצג את הדור הראשון שאחרי ז'וסקן, שלסגנונו היה נאמן מבחינות רבות. בחלק מן המוזיקה עשה שימוש בקטעים מיצירותיו של ז'וסקן כמחוות הוקרה. הטכניקות ששימשו את רישאפור טיפוסיות לתקופתו, כגון פוליפוניה חלקה ואימיטציה מקול לקול, אך הוא נתן דעתו למעלה מן המקובל לבהירות הטקסט במוזיקה שכתב, כדי שמילותיו תהיינה מובנות.
רישאפור כתב ב-1532 רקוויאם לשישה קולות, שהקדיש לזכר ז'וסקן דה פרה, מיסות, מוטטים, כמה מגניפיקטים, שני מוטטים חילוניים ושאנסונים.
בילוהירסק

היסטוריה

נוסדה בשם קרסו-בזאר, שפירושו בטטרית "השוק על הנהר השחור". לראשונה נזכרת במאה ה-13. שימשה כמרכז סחר חשוב בין גזלב (יבפטוריה) לקפה (פאודוסיה). בתקופת ח'אנות קרים שימשה כנחלתם של משפחת שירין. הקוזקים של זפורוז'יה ערכו מתקפות על העיר בשנים 1624, 1628, 1630 ו־1675.
לאחר שבחצ'יסראי, בירת ח'אנות קרים נהרסה בידי הצבא הרוסי ב־1736 החאן פטיך גיריי עבר לקרוסו-בזאר, אך גם זו לא עמדה בפני הרוסים ונהרסה שנה לאחר מכן. לאחר צירוף קרים לרוסיה ב-1783 העיר אבדה מחשביבותה, אך נשארה מרכזם של הטטרים ושל הקרימצ'קים. הרב חיים חזקיהו מדיני קבע בה את מושבו כרב קהילת הקרימצ'קים ב-1866 בעיר, למרות שמבחינה אדמיניסטרטיבית חשיבותה של סימפרופול באותה תקופה הייתה גדולה יותר מאשר של קרסו.
ב־1941 נכבשה על ידי הגרמנים, שלא נגעו בקראים, אך כילו את רובה של קהילת הקרימצ'קים. האקציה התרחשה ב־18 בינואר 1942, בה הגרמנים חיסלו 2000 איש מהקהילה. עד ל־18 במאי 1944 כשהטטרים של קרים גורשו על ידי סטלין לקזחסטן הייתה אחת משלושת המרכזים לקהילתם במקביל לבחצ'יסראי ואלושטה. לאחר פירוק ברית המועצות הטטרים התחילו לחזור למולדתם ולדרוש את השבת הרכוש הגזול.
נכון לשנת 2008 מתגורר בקרסו-בזאר רק קרימצ'אקי אחד.
יאן מסריק

קורות חיים

נולד בפראג ב-1886. בנם של תומאס מסריק ושארלוט גאריג . התחנך בפראג ובארצות הברית ולחם בשורות הצבא האוסטרו-הונגרי במהלך מלחמת העולם הראשונה. לאחר המלחמה, הצטרף לשירות הדיפלומטי ובשנים 1919-1922 עבד מטעם משרד החוץ הצ'כי בארצות הברית. ב-1921 התמנה למזכירו של שר החוץ הצ'כי, אדוארד בנש. משנת 1925 היה ציר צ'כוסלובקיה בלונדון. הוא התפטר במחאה על הסכם מינכן. ב-1940 עם הקמת הממשלה הצ'כוסלובקית הגולה מונה לשר החוץ שלה. משנת 1941 היה סגן ראש ממשלה בממשלה הגולה של אדוארד בנש. 
אחרי מלחמת העולם השנייה חזר לצ'כוסלובקיה, וכיהן כשר חוץ בממשלתו של קלמנט גוטוולד הקומוניסט, שכללה גם מפלגות לא קומוניסטיות. מסריק המשיך לכהן בתפקידו גם כאשר התפטרו מרבית השרים הלא-קומוניסטיים בפברואר 1948, בתקוות שווא לכינונן של בחירות חדשות. 
שבועות אחדים לאחר מכן הושלך מהחלון על ידי סוכני האנ קה וה דה, שהציגו את מותו כהתאבדות. חקירה מ-2004 הוכיחה שמדובר ברצח.
בעקבות אביו, שהיה ידיד העם היהודי ויצא כנגד אנטישמיות במדינתו, נחשב אף הוא לידיד הציונות והעם היהודי.
בית בובות (צעצוע)

בית בובות הוא צעצוע המשוחק בדרך-כלל על ידי ילדות בגילאי 3–7.
זהו בית מיניאטורי נטול חזית, כאשר לכל חדר שלושה קירות באופן המאפשר משחק.
ישנם סוגים שונים של בתי בובות. בתי הבובות עשויים בעיקר מפלסטיק או עץ.

אביזרים נלווים

בית הבובות מגיע בדרך כלל יחד עם בובות ורהיטים בגודל תואם. הוא יכול גם להכיל חפצים ביתיים ממוזערים כמו ספרים, כלי אוכל ועוד.

היסטוריה

בית הבובות הומצא במאה ה-17 בגרמניה כמשחק לילדי עשירים היות שהוא נבנה ביד באופן קפדני ביותר, לעיתים אף כהעתק מיניאטורי של הבית בו חיה המשפחה.
בצל ירוק 80

בצל ירוק 80 הייתה להקה ישראלית שפעלה במשך שנתיים. הלהקה הוקמה במחווה ללהקות הצבאיות, וללהקת בצל ירוק המקורית משנות החמישים. חברי הלהקה היו: גני תמיר, יובל נדב, רחלי חיים, מאיר סויסה, אבי דור, דני שגב, ורדה גורן, יואב שמר ודני בלפולסקי.

אודות

בשנת 1978 פירק הרמטכ"ל רפאל איתן את הלהקות הצבאיות. במחשבה שהציבור הישראלי עדיין מעוניין לקבל בידור במתוכנת הלהקות הצבאיות שהוא הכיר, יזם המפיק דודו אלהרר הקמת להקה המורכבת מיוצאי הלהקות הצבאיות.
המופע "הלהקה האחרונה" עלה בשנת 1980 בהפקתו של אברהם דשא (פשנל) בבימויו של דני ליטאי. הלהקה הופיעה בפסטיבל הזמר המזרחי בשנת 1980 עם השיר "יא סאלאם" בהלחנת חבר הלהקה מאיר סויסה למילים של יורם טהרלב. הלהקה השתתפה גם בתחרות השירוויזיון השנייה עם השיר "סוף טוב" שכתבה לאה לופנפלד והלחינה נורית הירש. בין שיריה המוכרים "אהבת ציון" למילים של יורם טהרלב וללחן של יאיר רוזנבלום ושיר הזיכרון "אסיף", למילים של איתמר פרת וללחן של נעמי שמר, שאותו מבצעות בנות הלהקה גני תמיר ויובל נדב (חיימוביץ').
קומייאס

היסטוריה

בני אדם חיו באזור כבר בתקופה הנאוליתית. במערות שבסביבה נמצאו ציורים מתקופה זו ושרידים אחרים. באזור נמצאו גם שרידים מתקופת הברונזה. השרידים מהתקופה הרומית הם דלים ונראה שלא היה במקום יישוב רומי.
היישוב הנוכחי התחיל להתפתח בסביבות המאה ה-10 או ה-11, הוא מוזכר בכתובים לראשונה במאה ה-11.
הבסיס הכלכלי העיקרי של העיירה היה הדייג. בניית נמל דייגים החלה בתחילת המאה ה-17. באותה תקופה עסקו בני קומייאס בעיקר בציד לווייתנים, שהיו נפוצים במפרץ ביסקאיה במאות שעברו. במאה ה-19, עם התדלדלות אוכלוסיית הלווייתנים, עברו לדיג סרדינים, מקרלים ודגי בוניטו. התפתחות תעשיית התיירות החלה כבר באמצע המאה ה-19 ובהמשך הפכה היא לבסיס הכלכלי העיקרי של קומייאס.
ב-1871 שב לקומייאס בן העיירה אנטוניו לופס אי לופס (Antonio López y López) שהתעשר בעסקי ספנות בקובה וקיבל ממלך ספרד אלפונסו ה-12 את התואר המרקיז של קומייאס. ביוזמתו הוקמה האוניברסיטה האפיפיורית של קומייאס (Universidad Pontificia Comillas). הייתה לו גם תרומה משמעותית להתפתחות התיירות בכך שהזמין את המלך לבקר בקומייאס ואף לקיים בה ישיבה של מועצת השרים. לקראת הביקור הזמין לופס אי לופס לקומייאס מברצלונה קבוצה של ארכיטקטים מודרניסטיים ובראשם אנטוני גאודי ואלה הקימו מספר מבנים בעיירה.
פרשת שופטים

הפטרה

ההפטרה של פרשת שופטים היא הרביעית בסדרת הפטרות שבע דנחמתא. מפטירים בספר ישעיהו, מפרק נ"א, פסוק י"ב ("אָנֹכִי אָנֹכִי") עד פרק נ"ב, פסוק י"ב.
במנהג איטליה שיש רק שלש הפטרות דנחמה, מפטירים מספר שמואל א', פרק ח', פסוק א' ("ויהי כאשר זקן") עד פרק ח', פסוק כ"ב.
ג'יימס טיסו

קורות חיים

טיסו נולד בנאנט שבצרפת. בשנת 1856 החל את לימודיו בבית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות (École des Beaux-Arts) בפריז, ולמד תחת ז'אן-איפוליט פלנדרן ולואי למות'. במהלך לימודיו התחבר עם אדגר דגה ועם ג'יימס מקניל ויסלר.
בשנת 1859 הציג טיסו לראשונה את יצירותיו במסגרת סלון פריז: שני דיוקנאות נשים ושלוש יצירות המציגות סצנות מתוך פאוסט. 
בשנות ה-60 של המאה ה-19 החל טיסו לצייר דיוקנאות נשים בסגנון "ג'פונזי" (סגנון בהשפעת האמנות היפנית, בדומה לקלוד מונה ואלפרד סטיבנס).
טיסו השתתף בלוחמה במסגרת מלחמת צרפת-פרוסיה ולאחר מכן לחם במסגרת הקומונה הפריזאית. לאחר תבוסת הקומונה בשנת 1871 עבר ללונדון, והחל לעבוד כקריקטוריסט עבור מגזין ואניטי פייר (כתב עת, 1868), וכן הציג מיצירותיו במסגרת האקדמיה המלכותית. 
בשנת 1874 אדגר דגה הציע לטיסו להשתתף בתערוכת האימפרסיוניסטית שאירגן, אולם טיסו סירב. באותה שנה הצטרף לאדואר מאנה והשניים ביקרו בוונציה שבאיטליה.
בשנת 1875 פגש טיסו את הגברת קייתלין ניוטון שהפכה להיות ידידתו ודוגמנית ברבות מיצירותיו. בשנת 1876 עברה ניוטון להתגורר בביתו של טיסו, ביער סנט ג'ון שבלונדון, והתגוררה בביתו עד מותה משחפת בשנת 1882.
לאחר מותה של ניוטון שב טיסו לפריז והציג בשנת 1885 בגאלרי סדלמייר (Galerie Sedelmeyer). ‏ חמש עשרה היצירות שהציג, שכונו "נשות פריז" (La Femme à Paris) היו שונות בסגנונן מסגנון היצירות שצייר בלונדון.
באמצע שנות ה-80 של המאה ה-19, התגברה אמונתו הדתית של טיסו בעקבות חוויה דתית שעבר בעת ביקור בכנסיית סן סולפיס, והחל מתקופה זו צייר אך ורק ציורים ואיורים של התנ"ך והברית החדשה. טיסו ביקר במזרח התיכון בשנים 1886, 1889 ו-1896 וצייר סידרה של 350 איורים המתארים את חייו של ישו. איורים אלה הוצגו בפריז (בשנים 1894–1895), בלונדון (1896) ובניו יורק (1898–1899). בשנת 1900 נקנו האיורים על ידי מוזיאון ברוקלין.
בשנותיו האחרונות צייר טיסו סידרה של ציורים העוסקים באירועים מהתנ"ך. 80 מיצירות אלה הוצגו בפריז בשנת 1901.
טיסו מת בדו שבצרפת בשנת 1902 בעת שביקר בשאטו דה בואיון (Château de Buillon), אחוזה אותה ירש מאביו בשנת 1888.
רות כהנוב

רות כהנוב היא דיפלומטית ישראלית, שכיהנה כשגרירת ישראל ביפן.

ביוגרפיה

כהנוב סיימה לימודים לתואר ראשון בלימודי מזרח אסיה באוניברסיטה העברית בירושלים ולימודי אסיה באוניברסיטת הונג קונג. הצטרפה לסגל משרד החוץ ומילאה בו תפקידים שונים ובהם סגנית שגריר ישראל בסין בעת ייסוד היחסים עם מדינה זו, ראש משרד הייצוג הלא-רשמי של ישראל בטייוואן, ממלאת מקום הקונסול הכללי בהונג קונג ושגרירת ישראל בניו זילנד ושגרירה לא תושבת למספר מדינות איים באוקיינוס השקט. לאחר מכן כיהנה כסמנכ”ל משרד החוץ לענייני אסיה והפסיפיק.
בינואר 2013 אישרה הממשלה את מינויה של כהנוב לשגרירת ישראל ביפן, והיא החלה בתפקידה באוגוסט אותה שנה. בשנת 2017 סיימה את כהונתה ביפן. הוחלפה על ידי יפה בן ארי.
באפריל 2018 נבחרה להדליק משואה ביום העצמאות ה-70 למדינת ישראל כנציגת המרכז לשיתוף פעולה בינלאומי במשרד החוץ.
יצחק גולברי

ביוגרפיה

יצחק גולברי נולד במעברה בקדימה כבנם השלישי של רבקה ושל פייזולה (יוחנן) גולברי, עולים מאיראן. הוא אחד מעשרה אחים ואחיות, אחת מהן, שרה, נפטרה בילדותה ולאחר שבני המשפחה קיבלו צו גיוס על שמה עלה חשד שהיא נחטפה. אחיו דוד, יעקב ומשה ייסדו את רשת האופנה המצליחה "גולברי" ואת רשת הקוסמטיקה והטואלטיקה "סקארה".
גולברי למד בבית הספר הטכני של חיל האוויר ולאחר מכן התגייס לצה"ל והיה שליש צבאי ביחידת הנ"מ. הוא שירת במילואים כקצין נפגעים בדרגת סרן. בתחילת שנות השמונים הצטרף למפלגת העבודה, ובשנת 1982 נבחר מטעמה לראשונה למועצת היישוב קדימה, בה הוא מכהן ברציפות מאז. במקביל היה פעיל בהסתדרות ושנים 1985-1996 כיהן כיו"ר מועצת הפועלים קדימה והשרון. 
בשנת 1987 התמנה לסגן ראש המועצה וכיהן בתפקיד זה עד 1996. בשנת 1998 התמודד לראשונה מטעמה לראשות מועצת קדימה ולאחר הבחירות, במקביל לחברותו במועצת היישוב, היה נציג ציבור בבית הדין האזורי לעבודה.
בשנת 2003 התמודד לראשות היישוב המאוחד קדימה-צורן וניצח עם 44% מקולות הבוחרים. כראש מועצה הוביל את האיחוד בין שני היישובים, הבריא את תקציב המועצה שהיה בגירעון של 30 מיליון שקלים וזכה על כך בפרס הניהול של משרד הפנים. בתקופת כהונתו הוקם בית ספר תיכון ביישוב, הוקמה שכונת רמת אמיר ביישוב צורן והחלו עבודות להקמת אזור תעשייה ביישוב. 
בבחירות 2008 ניצח גולברי שנית ושב לכהן כראש המועצה. בנוסף שימש בשנים 2008-2011 כיו"ר תאגיד הביוב "קולחי השרון" ובשנים 2008-2013 כיו"ר ועדת הביקורת במרכז לשלטון מקומי. בבחירות 2013 הפסיד והוחלף על ידי שביט מס.
בשנת 2018 הודיע שיתמודד שוב על ראשות המועצה בבחירות הצפויות בסוף 2018.
משמש בנוסף כנשיא העמותה הארצית לניתוחי עמוד שדרה.
נשוי לעורכת הדין תמי גולברי והם הורים לשלושה ילדים.
חי בן אחיטוב

חי בן אחיטוב (בערבית: حيي بن أخطب, בתעתיק מדויק: חיי בן אח'טב), ממנהיגי שבט בני נדיר לפני קרב ח'ייבר שנערך בינם לבין אנשיו של מוחמד בשנת 628 לספירה. בשנים שלפני הגעתו של מוחמד היה ממנהיגי שבט בני נדיר.

קורות חיים

חי היה נשוי לברה בת שמואל בן עדיה ולהם ילדה אחת: צפיה.
כאשר גדודיו של מוחמד הקיפו את שכונת היהודים הנותרים ביתריב, הורה מוחמד על אנשיו להוציאו ואת בנו איתם להורג.
גם בעלה של בתו צפיה, כנאנה בן אלרביע, נרצח בעינויים בשל סירובו לספר על מקום המסתור של אוצרות יהודי ח'יבר. את תיאור העינויים שעבר מוצאים בספרות החדית' (סירת אבן-הישאם, 2:515): 
מוחמד הורה על זוביר בן אל-עוואם: "ענהו עד שיחשוף מקום האוצרות"; על כן לקח זוביר ברזלים והתיכם, ושפך על חזהו של כנאנה עד שגסס. לאחר מכן לקחהו אל מוחמד בן מסלמה אשר ערף את ראשו.