מלחמת צרפת–פרוסיה

רקע היסטורי

צרפת של שנות השישים של המאה התשע עשרה הייתה תחת שלטונו של הקיסר לואי נפוליאון, המכונה נפוליאון השלישי. שלטון זה הלך והתרופף ויחד עמו מרצו ובריאותו של הקיסר. המרץ האדיר שהשקיע הקיסר במדיניות החוץ, שהביא בתחילה לניצחון במלחמת קרים, הופנה עתה כלפי סכסוכים שלצרפת לא היה כל סיכוי לנצח בהם, כגון הניסיון הכושל ליצור אימפריה צרפתית בראשות קיסר בובה במקסיקו, וניסיונות להתערב באיחודה של איטליה. מבחינה פנימית היה השלטון בלתי פופולרי, ודיכא את חירויות האזרח, על אף שבשנותיו האחרונות ניתן לאופוזיציה להשמיע את קולה.
מנגד החל כוח חדש להשמיע את קולו בענייניה של אירופה. הייתה זו פרוסיה בראשותו של "קאנצלר הברזל" אוטו פון ביסמרק. ביסמרק, גאון במדיניות חוץ וחסיד של תפיסת ה"ריאל פוליטיק", פעל במלוא המרץ לאיחודה של גרמניה תחת שלטונו של בית הוהנצולרן הפרוסי. ברור היה שבמקרה זה תאבד צרפת את ההגמוניה שלה באירופה, ולפיכך, כך ידע ביסמרק, על איחודה של גרמניה לעבור דרך פריז.

סכסוך הירושה בספרד

עילתה המיידית של המלחמה הייתה סכסוך בנוגע לכס המלוכה הספרדי. בספטמבר 1868 נמלטה איזבלה מלכת ספרד מכיסאה, בעקבות המהפכה המהוללת, ובמשך כמה חודשים הוצעו יורשים שונים לכיסא זה. מועמדו של ביסמרק היה הנסיך לאופולד לבית הוהנצולרן-זיגמרינגן, קרוב משפחתו של מלך פרוסיה. נפוליאון השלישי ראה בעין צרה את החזיון של צרפת המכותרת על ידי גרמניה המאוחדת הנשלטת על ידי בית הוהנצולרן מצפונה וממזרחה, וספרד הוהנצולרנית מדרומה.
ביולי 1870 הכריז ליאופולד על ויתורו על כס המלוכה בספרד, אך נפוליאון השלישי לא הסתפק בכך, ודרש מהמלך הפרוסי וילהלם הראשון ערובה לכך שליאופולד לא ידרוש את הכס הספרדי בעתיד. וילהלם סירב לכך, היות שליאופולד כבר פרש מהמועמדות לכתר הספרדי. ביסמרק שראה את המברק שהוכן על ידי המלך בבד אמס מחק ממנו את הקטע המסביר את הסיבה לסירוב וכך הפך המברק למעליב. כתוצאה מכך הכריזה צרפת מלחמה על גרמניה ב-19 ביולי 1870. ביסמרק הפתיע את נפוליאון השלישי בכך שהצליח לצרף ללחימה את המדינות הגרמניות הדרומיות, אשר היו נפרדות מפרוסיה, אך כרתו עמה רשת של בריתות חשאיות.

פרוץ הקרבות

ב-28 ביולי התייצב נפוליאון השלישי במפקדת הארמייה הראשונה במץ, וב-31 ביולי החלו הכוחות הצרפתיים לחצות את נהר הסאר. ב-2 באוגוסט כבשו הקורפוסים הצרפתיים ה-2 וה-3 את זארבריקן, שעליה הגנה הדיוויזיה ה-16 הפרוסית.
באותו זמן השלים הצבא הפרוסי-גרמני את גיוס המילואים וריכוזם, והעמיד 3 ארמיות לצורך המתקפה: הארמייה הראשונה בפיקוד קרל פרידריך פון שטיינמץ, הארמייה השנייה בפיקוד פרידריך קרל, נסיך פרוסיה, והארמייה השלישית בפיקוד נסיך הכתר פרידריך. בעקבות כך עצרו הצרפתים את התקדמותם, ונסוגו בחזרה אל מעבר לגבול, ועברו למגננה.
במהלך הקרבות הראשונים, שני הצדדים ספגו אלפי אבדות מבלי שתושג התקדמות משמעותית. אמנם טעויות שעשה גנרל פון שטיינמץ, נתנו לצרפתים הזדמנות להבקיע את המערך הגרמני, אך עד שקלטו זאת, כבר שלחו הפרוסים תגבורות ושינו את תמונת המצב.

תבוסת צרפת

לאחר תבוסת הצבא הצרפתי בסדאן, הקיסר נפוליאון השלישי וצבאו בן 125,000 חיילים נפלו בשבי. היה זה סופה של הקיסרות השנייה. בפריז הוכרזה "ממשלת הגנה לאומית" אשר המשיכה בניהול המאבק. היו אלו השלבים העובריים של המשטר שייקרא לימים הרפובליקה השלישית.
הצלחתו של הצבא הפרוסי מוסברת בשל נחיתותו הצבאית של הצבא הצרפתי לעומת הצבא הפרוסי המאומן היטב, והמצויד בנשק מודרני, וגם על ידי מקצועיותו של ראש המטה של הצבא הפרוסי-גרמני, מולטקה ה"זקן". שנים לפני המלחמה עסק מולטקה בהקמת רשת גיוס, אימון והצטיידות שהתבססה במידה רבה על תשתית הרכבות, ואיפשרה ריכוז ושינוע מהיר ויעיל של צבא המילואים הפרוסי, על ציודו אל החזית בזמן קצר. כך, בשנת 1870, על אף שנפוליאון השלישי הוא שהכריז מלחמה, הצליח הצבא הפרוסי להגיע לעדיפות מספרית בגבול כאשר הצרפתים עוד היו עסוקים בגיוס. יתרה מזו, קווי הלוגיסטיקה שתכנן מולטקה איפשרו אספקה טובה יותר לצבא הפרוסי בשטחי האויב מאשר תפקודם של קווי אספקה הצרפתיים בארצם-שלהם. מולטקה היה כה בטוח בתכנונו ובתרגול הצבא, שלפי האגדה, בעת הגיוס של 1870, ישב וקרא ספר.
המדינאי לאון גמבטה, אשר התנגד בתחילה למלחמה, הכריז עתה כי מלחמה זו נכפתה על צרפת, וקרא לנקיטת התנגדות תקיפה לאויב. משהגיעו לאספה הלאומית הידיעות על תבוסת סדאן ונפילת הקיסר בשבי היה זה גמבטה שהכריז על כך באופן רשמי. הוא מונה לחבר בממשלת ההגנה הלאומית החדשה, וקיבל על עצמו את תפקיד שר הפנים. עם התקדמות הגרמנים לעבר פריז, יעץ גמבטה (כמוהו כשר הפנים הצרפתי עם תבוסת צרפת במלחמת העולם השנייה, ז'ורז' מנדל) כי על הממשלה לעבור מפריז, ולהמשיך את הלחימה גם לאחר נפילתה שנראתה כבלתי נמנעת. הצעתו של גמבטה נדחתה, שכן הממשלה חששה ממהפכה בפריז, ואכן, ניצניה של הקומונה הפריזאית החלו נראים בפריז. עם זאת נשלחה משלחת לעיר טור על מנת לארגן את ההתנגדות הצבאית משם. צעד זה נראה לגמבטה כבלתי מספק, וב-7 באוקטובר נמלט גמבטה מפריז בכדור פורח ובהגיעו לעיר טור הכריז על עצמו כשר הפנים ושר ההגנה. גמבטה ארגן הגנה תקיפה, והמלחמה נמשכה הרבה מעבר לציפיותיו של ביסמרק.
הצבא שארגן גמבטה יכול היה לסייע, שכן ההתנגדות לגרמנים בערי השדה הייתה רבה, ורבים נקראו אל הדגל, כן פעלו כוחות הקלעים החופשיים מאחורי קווי הגרמנים. אך אסון צבאי נוסף, כניעתו בעיר מץ של שארית צבאו של נפוליאון השלישי בראשות המרשל בזן, ועמו 180,000 חיילים, הביאה לכך שמאמציו של גמבטה לא נשאו פרי.
לאחר תבוסה נוספת ליד העיר אורליאן בדצמבר, נאלצה הממשלה לעבור לעיר בורדו, ובינואר 1871 נכנעה פריז. ב-18 בינואר 1871, הכריז על עצמו וילהלם הראשון כקיסר גרמניה המאוחדת (הרייך השני) באולם המראות בארמון ורסאי. כניעתה של צרפת הוכרזה אף היא במעמד זה. גמבטה נאלץ לקבל את הכניעה, ולאחר זמן מה התפטר במחאה על תנאי ההסדר שנכפו על צרפת.

תוצאות המלחמה

חוזה השלום הצרפתי גרמני נחתם בוורסאי ב-26 בפברואר 1871, ואושר בפרנקפורט ב"אמנת פרנקפורט", ב-10 במאי 1871. צרפת נאלצה למסור לגרמניה את מחוז אלזס לוריין, לשלם פיצויים בסכום של 5 מיליארד פרנק, ולאפשר שהיית כוחות גרמניים בתחומה עד שישולם הכופר (אשר בוצע, לפני המועד שנקבע לו, בשנת 1873).
המלחמה הביאה לעולם את גרמניה המאוחדת, המחושלת על ידי ניצחון צבאי, שהיה למאורע המכונן בתולדותיו הקצרים של הרייך השני, ובעלת אתוס מיליטריסטי גאה ומנצח. צרפת, לעומתה, הייתה מרוסקת מבחינה צבאית, מפולגת על ידי אירועי הקומונה הפריזאית, ובמשך זמן רב ניסתה להתאושש מן המשבר. (עדות לניסיון להביא שוב לגאווה לאומית לאחר נפילת סדאן, הייתה בנייתה של כנסיית סקרה-קר ברובע מונמארטר בפריז, סמל לגדולה הלאומית המחודשת).
תוצאה בלתי ישירה של המלחמה הייתה כי מדינת האפיפיור, שנתמכה עד אז בידי צרפת, נכבשה על ידי איטליה ב-20 בספטמבר 1870, בצעד שהשלים את איחודה של איטליה.
המלחמה גרמה למרירות ולאיבה בין גרמניה לצרפת בעשורים הבאים. הייתה זו יריבות שלא יכלה לבוא לסיום כל עוד הוחזקה אלזס לוריין בידיים זרות, ותמונת הרי הווז' המוחזקים בידיים גרמניות היוותה צל תמידי על חייה של הרפובליקה השלישית. המילה "revanche" - נקמה (ובהתאמה מדיניות של רבנשיזם) הייתה למילת המפתח ביחסים הבינלאומיים בשנים הבאות, עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה, האסון העולמי הגדול, שאחת מסיבותיו הייתה מלחמת פרוסיה צרפת.

היהודים והמלחמה

יהודי גרמניה ראו במלחמה הזדמנות להוכיח את נאמנותם למולדתם, והתגייסו בהמוניהם לצבא הפרוסי. כ-14,000 יהודים שרתו בצבא הפרוסי בזמן המלחמה. גם בצבא הצרפתי שרתו יהודים. היהודים בצבא הפרוסי השתדלו לא לפגוע ביהודים מצדו השני של המתרס, ואף הוקמו ארגונים יהודיים-גרמניים שדאגו לתת יחס מיוחד לשבויים יהודים-צרפתים.
לודוויג פיליפסון, מהעיתון היהודי אלגמיינה צייטונג דס יודנטומס, פרסם רשימה של שמות כל החיילים היהודים בחזית, "כדי להפריך האשמות שווא". הרשימה כללה כ-4,700 חיילים קרביים בצבא הפרוסי, מצוינים בשמותיהם וערי הולדתם, ובתוכם 140 קצינים, 483 חללים ו-373 מעוטרי צלב הברזל.