מקס פריש

חייו

מקס פריש נולד ב-15 במאי 1911 בציריך, בן לאדריכל פרנץ ברונו פריש ולאשתו קרולינה בטינה. בשנת 1930 החל בלימודי שפה וספרות גרמנית באוניברסיטת ציריך, אבל עם מות אביו בשנת 1933 היה עליו לקטוע את לימודיו. עבד ככתב העיתון הנודע נויה צירכה צייטונג. בשנים 1936-1934 נסע ברחבי מזרח אירופה ודרומה, ובשנת 1935 ביקר לראשונה בגרמניה. ספרו הראשון "יורג ריינהרט, מסע קיץ גורלי" ראה אור בשנת 1934.
בשנים 1936 עד 1941 למד אדריכלות בפוליטכניקום של ציריך (ה-ETH), ביחד עם יוסטוס דהינדן ואלברטו קמנצינד. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הצטרף לצבא השווייצרי כתותחן, ועד שנת 1945 היה בשירות פעיל כ-650 יום.
עם זכייתו, בשנת 1942, בתחרות האדריכלות של העיר ציריך לבניית הבריכה ב-Letzigraben, פתח משרד אדריכלים עצמאי. הבריכה הקרויה היום על שמו נבנתה בשנת 1949. היא נותרה המבנה הגדול היחיד שתכנן פריש ונקבעה כמבנה החייב בשימור. באותה שנה נשא לאישה את גרטרוד קונסנצה פון מאיינבורג ולזוג נולדו שתי בנות ובן, אשר סבל מפיגור. 
בשנת 1947 הכיר את המחזאים החשובים ברטולד ברכט ופרידריך דירנמט. בזכות מלגה מקרן רוקפלר בילה שנה בארצות הברית בשנת 1951. בשנת 1954 סגר את משרד האדריכלים שלו, עזב את משפחתו, ומעתה ואילך הקדיש עצמו לכתיבה. 
בשנים 1958 עד 1963 היה בן זוגה של הסופרת אינגבורג בכמן, שאותה תיאר ברמיזות בסיפורו "מונטוק". בשנת 1959 התגרש מאשתו בנפרד ועבר להתגורר ברומא, שם חי עם בכמן עד אמצע שנות השישים. בשנת 1962 בהיתו בן 51, פגש את הסטודנטית בת העשרים ושלוש מריאנה אולרס (Oellers), וכעבור זמן עברו להתגורר ביחד, ואף התחתנו בשנת 1968. נישואיהם פורקו בשנת 1979.
בשנת 1965 זכה בפרס ירושלים לחירות האדם. ב-1989 זכה פריש בפרס היינריך היינה.
בשנת 1990 נודע לפריש כי היה נתון, ביחד עם רבים אחרים, למעקב צמוד מצד הרשויות השווייצריות, כחלק מפרשייה שזעזעה אז את שווייץ כולה, ונודעה כ"פרשיית התיקים". 
ב-4 באפריל 1991 מת פריש בדירתו בציריך כתוצאה ממחלת הסרטן. 
את עזבונו הספרותי של פריש מנהל "ארכיון מקס פריש" השוכן ב-ETH. את הארכיון מנהלת קרן שהוקמה על ידי פריש עצמו בחייו, ושאותה מימן בסכום של 165,000 פרנקים שווייצריים.

יצירתו

מחזותיו וספריו של מקס פריש עוסקים במספר תימות מרכזיות. 
אחת מן התימות המרכזיות היא גיבוש הזהות העצמית של היחיד. כך למשל בספרו "יהא שמי גנטנביין" מודדים זהויות כמו שמודדים בגדים, ובספרו "שטילר" חוזרת האמירה "אינני שטילר". ביצירתו המאוחרת "האדם בהולוגרמה" בודק פריש את תפקידו של הידע והזיכרון בחוויה האנושית: כמה קטן הוא האדם עם ידיעתו הצנועה בהשוואה לטבע כולו, ומה נותר ממנו. גם אימוצן של זהויות בידי אחרים נוכח ביצירתו של פריש, אשר מעוניין להרחיב את האיסור "לא תעשה לך צלם" גם על יחסים בין בני האדם. במחזותיו "דון ז'ואן או אהבת הגאומטריה" ו"אנדורה" עוסק פריש בנטייה האנושית להתייחס לזולת לפי דימויו ולשפוט אותו לפי דעות קדומות. 
נושא נוסף החוזר ביצירתו של פריש הוא ייחודה של שווייץ (כמתיימרת להיות אומה דמוקרטית ונייטרלית מופתית), שעליו הוא מערער. פריש מפרק את מיתוס וילהלם טל ב"וילהלם טל לבית הספר", שבו מוצג המיתוס המכונן של האומה השווייצרית כצירוף של נסיבות ומחדלים המעיד על צרות האופקים והאופורטוניזם של העם השווייצרי. 
מחזותיו של פריש אירוניים יותר, ותוקפניים פחות, מהתיאטרון האפי של ברכט. הפרוזה שלו ספקנית יותר משהיא דוגמטית. אפילו המקהלה הכמו-קלאסית ב"בידרמן והפירומנים" נמנעת למעשה מלשמש בתפקידה הדידקטי המסורתי ומצטרפת לחלק מה"טמטום" הכללי שמבקש המחזה להציג.

היחס אל היהודים ביצירתו של פריש

במחזהו "אנדורה", המתחולל במדינה דמיונית בעלת שם זה, עוסק פריש באינטנסיביות בשאלת הדעה הקדומה שבאנטישמיות ובמשמעותה של הזהות היהודית כתווית אשר נקבעת בידי הזולת.

יצירותיו שתורגמו לעברית

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.