google/wiki40b huggingface dataset:
פירמין שווגלר

קריירת מועדונים

שווגלר החל את הקריירה המקצוענית בקבוצת לוצרן. בקיץ 2005, הוא הצטרף ליאנג בויז ברן. אחרי שנה אחת בלבד ביאנג בויס, הצטרף למועדון הגרמני באייר לברקוזן. ב-18 ביולי 2009, אחרי שלוש שנים בלברקוזן, שווגלר עבר למועדון היריב מהבונדסליגה, איינטרכט פרנקפורט. שווגלר, ששימש כקפטן הקבוצה במשך שלוש עונות, עזב את פרנקפורט לטובת הופנהיים, בה חתם על חוזה תלת-שנתי.
במאי 2017 חתם שווגלר בהאנובר 96, העולה החדשה לבונדסליגה.
STS-28

המשימה

STS-28 היא המשימה הרביעית שמוקדשת למשרד ההגנה האמריקאי, הטיסה ה-30 בתוכנית המעבורות של נאס"א, ו והטיסה הראשונה של מעבורת החלל קולומביה מאז אסון צ'לנג'ר.
רוב הפרטים של המשימה נוגעים לביטחונה של ארצות הברית ולכן מסווגים, אולם משימה זו כנראה הכניסה למסלול שני לוויינים שאחד מהם הוא דור שני ללוויין Satellite Data System. ככה"נ במסלול אליפטי בעל פריגיאה נמוכה ואפוגיאה גבוהה 1989-061B
על הלווין השני אין הרבה מידע. נחשד שהוא לוויין ריגול, ייתכן Advanced KH-11 שמעביר תמונות בתקשורת דיגיטלית. לוויין זה הוכנס מסלול לווייני נמוך, ככל הנראה במסלול קוטבי כדי לאפשר ללווין לצלם הכי הרבה מפני השטח של כדור הארץ.
מעבורת החלל קולומביה, שוגרה ממרכז החלל קנדי ב-8 באוגוסט 1989 בשעה 8:37, לפי שעון מזרח ארצות הברית.
במהלך הטיסה כיבו האסטרונאוטים את המדחף במערכת הבקרה התגובתית בגלל סימן של נזילה.
הנחיתה התקיימה בבסיס חיל האוויר, אדוארדס, קליפורניה, בשעה 6:37 בבוקר, לפי שעון מערב ארצות הברית, במסלול המראה 17, לאחר 5 ימים ושעה.
בדיקת הנתונים לאחר הטיסה גילתה שבעת הכניסה לאטמוספירה אריחי מגן החום התחממו בצורה חריגה מאוד.
דו"ח המשימה מצא כי היו לוחיות בולטים ברווחים של אריחי מגן החום בזמן ההמראה (בזמן הדבקת האריחים שמים את הלוחיות הללו לשם שמירת מרווח בין האריחים, אך את אלו אמורים להוציא לפני ההמראה).  
במשימת STS-114 "חזרה לחלל" (26 ביולי 2005) היה מקרה דומה אך לוח זה הוסר בהליכת החלל מגחון המעבורת.
מקדש נאנחווה

היסטוריה

המנזר נוסד בתקופת השושלות הדרומיות והצפוניות בשנת 502 בידי נזיר ממוצא הודי בשם גְ'איָאו סָאנְדְזָאנְג (智樂三藏) שבמקור כינה את המנזר "מקדש בָּאוֹלִין" (寶林寺). את פרסומו העיקרי קיבל המנזר כאשר בסוף המאה ה-7 ותחילת המאה ה-8 שהה בו חְווֵינֶנְג, היורש השישי והאחרון בשושלת האבות הקדומים של הזן בודהיזם, כשהוא שקוע במדיטציה במשך 36 שנה עד שזכה להארה. יורשיו הפיצו את תורתו (הידועה כיום כזן בודהיזם) ברחבי סין, קוריאה ויפן. שמו הנוכחי של המנזר ניתן לו בשנת 968 בתקופת שלטונו של טָאידְזוּ, קיסר סין (שלט 976-960) משושלת סונג.
האירופאי הראשון שביקר במקדש היה המיסיונר הישועי מטאו ריצ'י. ריצ'י ועוזרו, אנטוניו דה אלמידה (Antonio de Almeida), הגיעו למקום באוגוסט 1589 לאחר שהמושל החדש של המחוזות גואנגדונג וגואנגסי, לְיוֹ גִ'יוֶן (劉繼文 - Liu Jiwen) הורה להם לעזוב את ג'אוצ'ינג בה התגורר ריצ'י מאז הגיעו לסין ב-1583, אך הרשה להם להתגורר בשאוגואן. ריצ'י התרשם מהמקדש אותו כינה אותו "מפואר בגדלותו", מהמזרקה שבו ("תוכננה בחינניות, ונבנתה בצורה נפלאה") ומהגנים של המקדש, אך צפה בסלידה ב"שליחי השטן הסוגדים לאלילים" (הכהונה הבודהיסטית). השלטונות המקומיים הציעו לריצ'י ולאלמידה להתאכסן במקדש, אך הם העדיפו להתגורר בעיר, קרוב לאליטה ששלטה באזור.
האתר שופץ בפעם האחרונה בשנת 1934 תחת הנהגתו של שׂוּ' יוּ'ן (虛雲 ‏ 1959-1840 מחשובי הזן בודהיסטים במאות ה-19 וה-20).

תיאור האתר

האתר משתרע על שטח של 12,000 מ"ר, בתוך חורשת ברושים סיניים. הכניסה לאתר נעשית דרך שער מרשים המכונה "שער צָאוֹשִׂי", ויש בו כמה בניינים בודהיסטים מרהיבים, ובהם: היכל המלכים השמימיים, ההיכל הגדול, אולם כתבי הסוטרה, אולם האב הקדמון השישי, פגודת לִינְגגָ'או, ו-690 פסלי בודהה.
ההיכל המלכותי של המלכים השמימיים נבנה במקור ב-1474 בתקופת שושלת מינג (1644-1368) ונבנה מחדש בתופת שושלת צ'ינג (1911-1644). באולם מוצבים הפסל הקדוש של מאיטריה ומצדדיו מוצבים הפסלים הכבירים של ארבעת המלכים השמימיים כשהם אוחזים חפצי קודש. מעבר להיכל מצוי מבנה מגדל הפעמון שנבנה ב-1301 בתקופת שושלת יואן (1368-1271). בראשו תלוי פעמון מפליז שנוצק בתקופת שושלת סונג הדרומית (1279-1127). קוטר הפעמון 1.8 מטרים וגובהו 2.75 מטרים.
ההיכל הגדול נבנה במהלך שושלת יואן וניצב במרכז המקדש. הוא מקורה ברעפים מזוגגים, ומכיל את פסליהם של סקיאמוני (Sakyamuni - כינויו של בודהה המרפא) ואמיטאבה (Amitābha כינויו של בודהה השמיימי), כשהם מוצבים בגומחה באולם. פסלים מוזהבים אלו מתנשאים לגובה של 8.3 מטרים. בתוך ההיכל הגדול יש כ-500 פסלוני חמר של ארהטים בודהיסטים.
המקדש מכיל שרידים תרבותיים יקרי ערך; היוקרתי שבהם הוא פסלו של חְווֵי נֶנְג המצופה בלכה שחורה, לו סוגדים עולי הרגל בהיכל האב הקדמון השישי. על פי הסיפור נחנטה גופתו של הנזיר והבודהיסטים מאמינים כי פסל זה הוא בעצם המומיה של חְווֵי נֶנְג. כמו כן יש במקדש 360 דמויות ארהטים מגולפים בעץ שהם היחדים ששרדו מתקופת שושלת סונג הצפונית (1127-960) וגלימה נדירה המקושטת בשוליה ברקמה עדינה של 1,000 דמויות בודהיסטיות.
בחצר המקדש יש מעיין המכונה "מעיין תשעת הדרקונים" ולידו תשעה עצים מהמין Glyptostrobus pensilis ממשפחת הברושיים שגילם מוערך בכ-500 שנה.
אווירני אובליגטורי

אווירני אובליגטורי (מאנגלית: Obligate aerobe) הוא מושג במיקרוביולוגיה המתאר מיקרואורגניזמים שזקוקים לחמצן על מנת להפיק אנרגיה. אורגניזמים אלה, בשונה ממיקרואירופילים, זקוקים לריכוז אטמוספירי של חמצן (כ-21%) על מנת לשרוד.

תיאור

מיקרואורגניזמים אווירניים אובליגטוריים משתמשים בתהליך של זרחון חמצוני, בו מהווה החמצן קבל אלקטרונים סופי, על מנת להפיק את האנרגיה שדרושה להם מסוכרים וחומצות שומן לשם קיומם. ברם בתהליך זה נוצרים שני תוצרי לוואי רעילים: מימן על-חמצני ויון סופראוקסיד. שני חומרים אלה מחמצנים חזקים שנוטים להגיב עם חומרים אורגניים רבים ובכך לשנות את הרכבם. שינויים אלה מזיקים לאורגניזמים ועלולים לגרום למותם. אורגניזמים אווירניים הצליחו להתגבר על בעיה זאת באמצעות סינתזה של שלושה אנזימים (סופראוקסיד דיסמוטאז, פראוקסידאז וקטלאז), אשר מנטרלים את תוצרי הלוואי הללו. חיידקים אווירניים אובליגטוריים מתאפיינים ביכולת סינתזה גבוהה של סופראוקסיד דיסמוטאז וקטלאז בלבד.

תרבית אווירנית

על מנת לתרבת מיקרואורגניזמים על מצע אגר מוצק יש להדגיר את צלחות הפטרי עליהם נזרעו החיידקים בריכוזי חמצן אטמוספיריים בלבד. בתוך מצע נוזלי יגדלו המיקרואורגניזמים האווירניים האובליגטוריים בקצה העליון של המבחנה בלבד, שכן שם ריכוז החמצן גבוה ביותר בשל פעפועו (ראו תמונה להמחשה בראש הערך).

אווירניים אובליגטוריים בטבע וברפואה

מרבית האורגניזמים האיקריוטים הם אווירניים אובליגטוריים, כשיוצאי הדופן בעל-ממלכה זאת הם חלק גדול מהשמרים שנחשבים לאל-אווירניים פקולטטיביים. יצורים רב-תאיים נחשבים אמנם לאל-אווירניים פקולטטיביים ברמת התא הבודד (למשל יכולת הפקת אנרגיה במעגל קורי על ידי תסיסה לקטית), אולם כמכלול שלם הם אווירניים אובליגטוריים לכל דבר.
מרבית הארכאונים הם אל-אווירניים אובליגטוריים, כשיוצא הדופן בעל-הממלכה הוא הארכאון Aeropyrum pernix.
סופיה דוסק

ביוגרפיה

דוסק נולדה באדינבורו ב-1775. בשנת 1792 נישאה למלחין יאן לדיסלב דוסק. מוזיקולוגים בני ימינו סבורים שחלק מן היצירות שהתפרסמו תחת שם בעלה ויוחסו לו היסטורית, בהן הסונאטות (1797) והסונאטינות (1799) המפורסמות לנבל סולו, חוברו למעשה על ידיה. לאחר מותו של יאן בשנת 1812, נישאה סופיה לוויולן ג'ון אלוויס מוראלט. הזוג חי בפדינגטון, שם הקימה בית ספר למוזיקה.
דוסק נפטרה בלונדון, בסביבות 1831.
חמשת מלכי מדין

אֱוִי, רֶקֶם, צוּר, חוּר ורֶבַע הם חמשת מלכי מִדְיָן הנזכרים בתורה בספר במדבר, פרק ל"א, פסוק ח' כמנהיגי המדיָנים בזמן מלחמת מדין, המלחמה האחרונה אליה יצאו ישראל לפני מות משה, שבסיומה נהרגו חמשתם יחד עם בלעם בן בעור על ידי בני ישראל.
בסיפור הולדת מדין מוזכרים חמשת בניו, עֵיפָה וָעֵפֶר וַחֲנֹךְ וַאֲבִידָע וְאֶלְדָּעָה, ועל כן ניתן לשער שהם היו חמשת שבטי מדין, עליהם מלכו חמשת המלכים. בתורה לא מופיע מידע נוסף על מלכים אלו או על צורת שלטונם המשותפת.
כזבי בת צור נזכרת כמי שזינתה עם זמרי בן סלוא בשיטים, ונהרגה עמו על ידי פינחס.
לפי יוסף בן מתתיהו], העיר פטרה נקראה במקור על שם המלך רקם.
מנואל ממפאסו

שנותיו המוקדמות

יליד לה קורוניה, גליסיה, מנואל ממפאסו חי מגיל שש במדריד. 
התחיל לצייר מילדות והמשיך בשנות מלחמת האזרחים הספרדית, שהטביעה את חותמה על חייו. בתום המלחמה צייר בכתבי עת אוניברסיטאיים ויצר תפאורות תיאטרון. למד באקדמיה לאמנויות סן פרננדו במדריד, בה זכה לפרסים ולמלגות. לראשונה ביקר בפריז בשנת 1949 ונמשך באותה תקופה אל צורות הביטוי המודרניסטיות ששלטו באופנה. בשנת 1952 הציג לפי הזמנתו של אאוחניו אורס ב"סלון דה לוס אונסה" של האקדמיה לאמנויות עם הציור Verdes y Redes.

המשך פעילותו בתחום הציור

ממפאסו השתתף בביאנלה הראשונה ההיספנו-אמריקאית ובביאנלה השנייה בסאן פאולו בשנת 1955 וכן בתערוכה הבינלאומית של אמנות מופשטת בסנטאנדר. עבד זמן מה ב"הוסטל דוס ראיס קטוליקוס" בסנטיאגו דה קומפוסטלה וערך מסע לארגנטינה. הוזמן במהדורה ה-26 וה-28 של הביאנלה של ונציה והחל משנת 1961 היה לו חוזה עם גלריה במילנו. 
דיוקנאות שצייר בעט היו ידועים מאוד מעמודיהם של המגזין לספרות "אינסולה" (Insula, בתרגום: האי) והעיתון ABC.
בשנת 1958 ניהל את הביתן הספרדי בתערוכה העולמית של בריסל.
היה אחראי על עיצוב הביתן הספרדי גם ביריד הבינלאומי של ניו יורק בשנת 1964. 
בשנת 1969 הפתיע שהציג ציורים ריאליסטים עם מסר חברתי בתערוכה בגלריה ביוסקה במדריד.

בתיאטרון ובקולנוע

אחרי שנת 1964 הקדיש עצמו בעיקר לעיצוב תאפורות, עיצוב במה ותלבושות לתיאטרון ולקולנוע, למשל להצגות "מחסום הפה" מאת אלפונסו סאסטרה, "החולצה" מאת לאורו אולמו, "המשפט של ישו" מאת אוגו בטי, "רומנסת הזאבים" (Romance de lobos) ו"סמל הנשר" (Aguila de blasón) מאת רמון דה ואליה-אינקלאן. הכין תאפורות לאופרת  "חתונת הדמים" מאת חואן חוסה קסטרו, לפי המחזה של לורקה שהוצגה בתיאטרו קולון בואנוס אירס בשנת 1965. כמו כן מומפאסו שלח ידו גם בבימוי המחזות "קרנפים" מאת יונסקו, הדוד ואניה מאת צ'כוב, "לה סלסטינה" מאת פרננדו דה רוחס, "הקונצרט של אובידיוס הקדוש" מאת אנטוניו בוארו ולייחו, כל אדם והאמת שלו" מאת פירנדלו, "בשפל מאת מקסים גורקי, "מיזריקורדיה" לפי בניטו פרס גאלדוס ומדיאה מאת סנקה. עיצב תפאורות גם למופעי סרסואלה, כמו למשל La Tabernera del porto לאופרה נורמה ועוד.
השתתף בתחום העיצוב בסרט  O mundo segue‏ (1963) בבימויו של פרננדו פרנאן גומס, בסרטים "חמישים וחמישה יום בפקין" (1963),  "הקרב בארדן" (Battle of the Bulge) (1965) ופטון (1970), ובשנת 1987 בסרט החצי-תיעודי Os catro ventos Lauaxeta בבימויו של חוסה אנטוניו סוריליה.
בשנות ה-70 השתתף גם בעיצוב הפנים של בית הקפה "צ'יניטס" במדריד.
בשנות ה-80 התבלט בתפאורה שיצר להצגת המחזה "אנריקו הרביעי" מאת פירנדלו.
ב-1987 אורגנה במוזאון לאמנויות ביוסטון, טקסס תערוכה של ציוריו ורישומיו של ממפאסו, יחד עם תפאורותיו ותלבושותיו בתיאטרון ובקולנוע.
יצירותיו מוצגות, בין השאר, במוזיאון לאמנות בת זמננו במדריד, במוזיאון לאמנות מופשטת של קואנקה ובהרבה מוזיאונים 
ברחבי ספרד, אירופה ואמריקה. בשנת 1990 הטירה קסטילנובו בסגוביה ארכה תערוכה מוקדשת למפעל חייו.
ממפאסו נפטר בשנת 2001 במדריד אחרי מחלה קצרה. צייר עד שבועים לפני מותו. הובא לקבורה בבית הקברות דה לה אלמודנה במדריד.
מהירות הקול

פיתוח הנוסחה למהירות הקול בתווך גזי

ההנחות על תכונות התווך הגזי לגביו המושג של "מהירות הקול" תקף הן: המושג של מהירות הקול בתווך אלסטי כלשהו תקף כל עוד אורך הגל של הקול גדול באופן משמעותי מהמהלך החופשי הממוצע של חלקיקי הגז הנושא את גל הקול. אחרת, רעידות (תנודות בלחץ ובצפיפות של הגז) בתווך הגזי לא יצליחו להתקדם בתוכו באופן אפקטיבי, שכן חלקיקי הגז ינועו בקו ישר במהלך זמן מחזור אחד של הגל, בגלל המהלך החופשי הארוך של החלקיקים, שמונע העברת תנע בין חלקיקי הגז ולכן מונע התקדמות במרחב של הפרמטרים המאפיינים את הגל.
כיוון שקול הוא למעשה גל דחיסה בתווך (אלמנטי הגז נעים במהירויות שונות וכך דוחסים אחד את השני), חוסר יכולת של אלמנטי הגז להעביר תנע אחד לשני מונע התקדמות של הגל בתווך, והופך לפעפוע בלבד כאשר התנאי הזה לא מתקיים. לפיכך המושג של מהירות הקול מאבד מישימותו עבור תדרים גבוהים במיוחד של גל הקול או לחלופין בתנאים של תווך דליל במיוחד, כמו זה שמתקיים באטמוספירה העליונה.
מסתבר שתחת טווח שינוי לחצים קטן בהשוואה ללחץ המקומי של הגז, הגז כולו מתפקד כתווך אלסטי עם מקדם קפיצי קבוע מסוים. ניתן לדמות את הגז בו מתקדם הגל כמורכב מתאים זהים שביניהם מחיצות המקיימים אינטראקציה אחד עם השני - לכל תא יש מסה מסוימת, ואודות ללחץ הגז יש לו גם מקדם אלסטי מסוים. דימוי זה של התקדמות הגל מרמז כי מהירות הקול תלויה במסת כל אחד מהתאים, כלומר בצפיפות הגז , ובמקדם האלסטי k של כל תא, כלומר בלחץ שלו . כיוון שכך, מספיק לחשב את מהירות ההתקדמות של הפרעה טורית במערכת קפיצים ומסות עם מסה m וקבוע קפיץ k, ולאחר מכן נותר להעריך את מקדם הקפיציות של הגז מהפרמטרים שמאפיינים אותו (כלומר משיקולים תרמודינמיים). אם האורך הרפוי של כל קפיץ הוא L, אז מקבלים את משוואות התנועה הבאות עבור המסות:
הביטוי  הוא גרסה מבוססת שינויים סופיים של הביטוי הבא (המנוסח בשפת החשבון האינפיניטסימלי): 
, כאשר  הוא למעשה ההפרש בין  ל- 
. לפיכך המשוואה שנתקבלה היא למעשה המשוואה הבאה: .
משוואה זו היא למעשה משוואת הגלים, ולפיכך מקבלים שמהירות ההתקדמות של הפרעות טוריות במערכת הקפיצים והמסות היא: .
כדי להשתמש בתוצאה זאת על מנת להסיק משהו לגבי מהירות הקול בגז, יש להעריך את מקדם הקפיציות של תא גזי בצורת תיבה בעלת שטח חתך S ואורך L. ההנחה שנניח כעת היא שהגז בתיבה נדחס ומתפשט אדיאבטית. הנחה זאת מוצדקת משום שהתהליכים המתרחשים במעבר קול מהירים ולא מאפשרים מעבר חום בדרכים סטנדרטיות כמו הולכה והסעה, כך שאין מעבר חום מהתא החוצה, וזה בהגדרה תהליך אדיאבטי. המשוואה הקושרת את הלחץ והנפח בתהליך אדיאבטי היא , או, בגרסה דיפרנציאלית: 
 שזה למעשה: . הקשר בין מקדם הקפיציות k ל- הוא לפי הגדרת k למעשה  מסת התא הגזי היא . התוצאה שמתקבלת למהירות הקול היא:
.
הערה: ההנחה בפיתוח לחישוב מהירות ההתקדמות של הפרעות טוריות שהביטוי בצורה של שינויים סופיים שווה לביטוי המנוסח בשפת החשבון האינפיניטסימלי נכונה בקירוב רק כאשר אורכי הגל גדולים בהרבה (כמה סדרי גודל) מהמרחק L בין שתי מסות, הגם שבמקרה של גז הנחה זאת חייבת להתקיים כדי שתהיה לו אלסטיות מסוימת. במוצקים המצב שונה, שכן אודות למבנה המסודר של האטומים גם גלים עם אורכי גל מסדר גודל של המרחק בין האטומים יכולים להתקדם באופן אפקטיבי, אך יש להם יחס נפיצה לא ליניארי. להסבר מורחב ראו יחס נפיצה של פונונים.
חנה הרצוג

חנה הרצוג היא פרופסור מן המנין בחוג לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה שבאוניברסיטת תל אביב.

ביוגרפיה

חנה הרצוג נולדה בפלשתינה (א"י) בשנת 1946. בשנים 1965 עד 1969 היא למדה תנ"ך וסוציולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים. בין 1969 ל-1971 למדה לתעודת הוראה. בין 1971 עד 1973 למדה במחלקה לסוציולוגיה שבאוניברסיטת תל אביב והגישה את התזה שלה בשנת 1975 בנושא: "מערכת העיתון דבר בין אידאולוגיה לפוליטיקה (1925–1938)".
הגישה עבודת דוקטורט בחוג לסוציולוגיה ולאנתרופולוגיה שבאוניברסיטת תל אביב בשנת 1981 בנושא "רשימות אתניות לאספת הנבחרים ולכנסת 1920 עד 1977 - זהות פוליטית אתנית?" וחברת החוג מאז שנה זו.
הרצוג כיהנה כראש החוג בשנים 1998 עד 2001 וכנשיאת האגודה הבינלאומית ללימודי ישראל (Association for Israel Studies) ‏ (AIS) בין 1999 ל-2001. הרצוג ערכה את כתב העת "סוציולוגיה ישראלית" והיא חברה במערכות כתבי העת האקדמיים Gender & Society, Feminist Media, Israel Studies Forum. הרצוג הייתה ממייסדות ומראשי התוכנית ללימודי נשים ומגדר באוניברסיטת תל אביב, התוכנית הראשונה שהעניקה תואר ראשון בתחום זה במדינת ישראל; עמדה בראש התוכנית בשנים 2009–2014. מנהלת במכון ון ליר בירושלים את "הפורום לחברה ולתרבויות הים התיכון" ומשמשת כראש התוכנית לחברה ופוליטיקה במכללה האקדמית של תל אביב-יפו מאז היווסדה. עומדת בראש פורום נשים ללימודי נשים, המקדם שוויון נשים בקמפוס ובקהילה.
תחום התמחותה של הרצוג כולל סוציולוגיה ותקשורת פוליטית וסוציולוגיה של המגדר. חקר מיעוטים, מפלגות מיעוט, נשים פלסטיניות וניתוח מערכות בחירות.
הרצוג היא חברת מרצ וברשימתה לכנסת התשע עשרה הוצבה במקום ה-61. ברשימה לכנסת העשרים הוצבה במקום ה-93. 
נבחרה כאחת מ-11 מדעניות מעוררות השראה באוניברסיטת תל אביב לרגל יום האישה הבינלאומי (2016). בשנת 2018 הוכרז על חנה הרצוג כזוכה בפרס א.מ.ת בסוציולוגיה.
שיקום מאובדן

שיקום מאובדן, או התאבלות, הוא תהליך שאנשים השרויים באבל עוברים כדי לשוב לחיות את חייהם הרגילים. מקובל לראות באבל תגובה טבעית לאבדן של אדם קרוב ואהוב, אבדן בריאות, קריירה, מעמד, תפקיד, גירושין, הפסד כספי ועוד. התגובה כוללת ביטויים שונים של עצב, דיכאון ומרכיבים רגשיים, חשיבתיים והתנהגותיים, התואמים את חווית האבל ואת יחסי הגומלין שלו עם הנפטר בעודו חי. עצמתן של התגובות פוחתת בדרך כלל באופן הדרגתי, ומביאות איתן קבלה רגשית וחשיבתית של עובדת האבדן.
האבל הוא תלוי תרבות ונתמך על ידי טקסים חברתיים שונים בתרבויות ודתות שונות.
סנדרו פרטיני

אלסנדרו (סנדרו) פֶּרְטִינִי (באיטלקית: Alessandro (Sandro) Pertini‏; 25 בספטמבר 1896 – 24 בפברואר 1990) היה מדינאי איטלקי אחד ממנהיגי התנועה האנטי פאשיסטית, אשר בין 1978 ל-1985 כיהן כנשיא איטליה השביעי.

ביוגרפיה

פרטיני נולד במחוז סבונה וסיים את לימודי המשפטים באוניברסיטת ג'נובה. למרות התנגדותו להצטרפות ממלכת איטליה למלחמת העולם הראשונה, נלחם פרטיני בחזית הצפונית במסגרת קרבות החזית האיטלקית. ב-1918 הצטרף למפלגה הסוציאליסטית האיטלקית. לאחר עלייתו לשלטון באיטליה של בניטו מוסוליני, ולאחר הרצחו של ידידו ג'אקומו מאטיאוטי, הפך פרטיני לאחד המתנגדים הבולטים של השלטון הפאשיסטי באיטליה. ב-1926 נעצר פרטיני ונשפט למאסר ממושך אולם הצליח לברוח. ב-1943 נאסר פרטיני שוב על ידי כוחות הכיבוש הנאצים באיטליה והוטל עליו עונש מוות. כוחות הפרטיזנים האיטלקיים הצליחו שוב לחלץ את פרטיני, וכך ניצל ממוות בטוח.
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה, נבחר פרטיני לפרלמנט האיטלקי מטעם המפלגה הסוציאליסטית האיטלקית. ב-1968, הוא נבחר לנשיא הפרלמנט האיטלקי וב-1978, נבחר לכהונת נשיא איטליה. פרטיני נחשב לאחד מנשיאי איטליה האהובים והפופולריים ביותר, וזאת בזכות עברו כלוחם אמיץ בפאשיזם האיטלקי. במהלך פעולות הטרור שביצעו חברי ארגון הבריגדות האדומות באיטליה היה זה פרטיני שהתנגד באופן נחרץ לכל כניעה לדרישותיהם. בסיום כהונתו כנשיא הרפובליקה מונה פרטיני, כנהוג באיטליה, לתפקיד סנטור לכל החיים. פרנצ'סקו קוסיגה החליף את פרטיני בתפקיד נשיא הרפובליקה האיטלקית.
פרטיני זכור היטב כמי שנכח במשחק הגמר במונדיאל 1982 אשר התקיימה בספרד בין נבחרות איטליה ומערב גרמניה. לאחר ניצחון איטליה הכריז פרטיני כי "איטליה לא תנוצח שוב על ידי הגרמנים". יומיים לאחר מכן קיבל פרטיני את שחקני הנבחרת האיטלקית בבית הנשיא והכריז ש"זהו היום המאושר ביותר שלו כנשיא איטליה". ב-1990 הלך לעולמו ברומא והוא בן 94 שנים ובאיטליה הוכרז יום אבל לאומי.
רביד פלוטניק

ביוגרפיה

רביד פלוטניק נולד בפתח תקווה לעוזי, איש עסקים, ולטלי, עקרת בית, בן שני אחרי אחות בשם שירה. כשהיה בן 6 עברה משפחתו ליישוב שערי תקוה. כשהיה בן 12 נפטרה אמו ממחלת הסרטן ושנתיים לאחר מכן שבה משפחתו להתגורר בפתח תקווה. כשהיה בן 13 החל להתעניין במוזיקה שחורה בהשפעתה של אחותו הגדולה, זמרת גם היא.
פלוטניק החל לכתוב ראפ באופן חובבני בעקבות גיבור ילדותו דאז, סאבלימינל, שנחשב לפורץ דרך בתחום הראפ הישראלי. על ילדותו ותחילת יצירתו בפתח תקווה כתב רבות, בעיקר באלבומו השלישי, "ברוכים הבאים לפתח תקווה". מות אמו עולה בשיריו "זמן ומקום" מהאלבום "בור ועם הארץ", ו-"חסידה צחורה" מהאלבום "ברוכים הבאים לפתח תקווה". את שם הבמה שלו קיבל מהמילה האמהרית נצ' (ነጭ) שפירושה "לבן". רוב חברי הילדות של פלוטניק היו אתיופים במוצאם וקראו לו כך ככינוי חיבה.
בגיל 15 וחצי הקים יחד עם חבריו שמואל "אריסטו" יוסף ושמשון "צ'יצ'ו" אדמה את ההרכב פרודוקס.
באוגוסט 2006 התגייס פלוטניק לצה"ל שם שירת כאפסנאי בחיל המודיעין. במקביל לשירותו הצבאי הופיע פלוטניק, כשהוא וחבריו משמשים כמופע חימום וכהייפ מאן לראפר לוקץ'.
בפברואר 2010, כשלושה חודשים לאחר שחרורו מצה"ל, יצא לאור אלבומם הראשון של פרודוקס, "תחיית המתים". באותה השנה התפרקה הלהקה, עקב חילוקי דעות בין חבריה.
באוגוסט 2011 הוציא פלוטניק את אלבומו הראשון "צדיק אחד בסדום". שלא נחל הצלחה גדולה.
כשנתיים לאחר מכן, במאי 2013, הוציא את אלבומו השני, "בור ועם הארץ: סיפורו של הבום-שאקה-לאק" שלכבודו החל מסע הופעות בערים שונות, כגון: תל אביב, ירושלים, מצפה רמון, אשדוד, חיפה, רחובות, ראשון לציון ועוד. האלבום זכה להכרה משמעותית ביחס לאלבומו הקודם וביסס את מעמדו של נצ'י בסצנת ההיפ הופ הישראלית.
ב-2014 התארח בלהיט "יהיה בסדר" של קפה שחור חזק, שאת מילות הפזמון המפורסמות שלו - כתב בעצמו.
ב-1 ביולי 2015 יצא אלבום האולפן השלישי: "ברוכים הבאים לפתח תקווה". במרץ 2016 זכה נצ'י נצ' בפרס תגלית השנה מאת אקו"ם. בשנה זו יצר את סדרת הרשת הקומית "אומרך" יחד עם יוצר הרשת תמיר בר.
במאי 2016 הוציא את הסינגל "אני כאן לשבור" והתארח בשיר "עולם משוגע" של הראפר טונה.
ב-2016 השתתף בפרויקט "ילדי בית העץ", ושר את השיר "מלך הכיתה" למילותיו של יאיא כהן אהרונוב.
במאי 2017 הוציא את השיר הראשון, "כל הזמן הזה", מאלבומו החדש "שפל וגאות". השיר, שאותו הלחין בשיתוף פעולה עם דודו טסה, נכנס לפלייליסט של גלגלצ והגיע למקום הראשון במצעד השנתי של גלגלצ לשנת תשע"ז. האלבום יצא ביוני 2017.
במאי 2018 זכה בפרס הישג השנה לאלבום של אקו"ם לשנת 2017.
במאי 2019 התארח בשיר "כהרף עין", מתוך האלבום "פרקי אבות" של הראפר סגול 59.
ביוני 2019 הוציא את האלבום "ועכשיו לחלק האומנותי". אלבום זה הוא הראשון המופיע בשמו של פלוטניק ולא בשם הבמה על העטיפה, צעד של האמן בדרך להיפרדות משם זה ומעבר להיות מזוהה בשמו האמיתי.

חיים אישיים

פלוטניק מתגורר עם אביו בכפר סירקין.
Back to Black (שיר)

וידאו קליפ

הקליפ לשיר בוים על ידי פיל גריפין. הקליפ כולל בתוכו לוויה ובה נראית ויינהאוס בבגדים שחורים, ובוכה על קבר, ועליו כתובות המילים "ת.נ.צ.ב.ה. לבה של איימי ויינהאוס" ("R.I.P. the Heart of Amy Winehouse").

הווידאו צולם בעיקר בסמוך לגן גיבסון גן ודרכי צ'לסום בסטוק נווינגטון, לונדון. סצנות הלוויה צולמו בבית הקברות "אבני פארק" בסמוך ללונדון. על פי אתר האינטרנט הרשמי של ויינהאוס, 
"הקליפ החדש של איימי ויינהאוס, "Back in Black" (כך כתוב במקור) צולם בצורה יפה וגם אמנותית בצבעי שחור-לבן, בדימויים אבודים לרומן עם לוויה."

קומפוזיציה ומבנה

השיר מבוצע בסולם רה מינור שנחשב אחד הסולמות ה"אפלים" במוזיקה. ומזוהה עם יצירות כמו הרקוויאם של מוצרט.
השיר נפתח ב-8 תיבות שכוללות את המהלך ההרמוני המרכזי של השיר בליווי אקורדים של פסנתר במקצב רבעים. תפקיד הפסנתר ממשיך לתוך הבית ואליו מצטרפים גם פעמוני כנסייה שתורמים לאווירה הדרמטית של השיר. בפזמון מצטרפים לליווי כלי מיתר בסגנון פופ שנות ה-60 בקו מלודי עדין.
נועה ירון-דיין

ביוגרפיה

ירון נולדה בגבעתיים למשפחה חילונית. עם תום לימודיה התגייסה לגלי צה"ל והחלה להתקדם בתפקידיה בתחנת האם ובתחנה החדשה דאז, גלגלצ. היא עבדה לצד אלכס אנסקי בחדשות והחליפה את אמיר אשר בהגשת "מדינה בדרך". עם עלייתו של ערוץ 2 כערוץ שידור רשמי בשנת 1993 הגישה את "שישי חי", לצדן של מרב מיכאלי ואורלי ברבי, בשעות אחר הצהריים של ימי שישי. ירון גם הגישה את התוכניות "אחלה גבר" ו"גרופיז" באותו ערוץ. עם הצלחתה בנוף הרדיופוני והטלוויזיוני גויסה לתוכנית "הוגו" בערוץ הילדים ב-1995, לצד גיל ססובר וטל ברמן, תוכנית שניסתה לעצב ולגבש קהל יעד בוגר יותר. בהמשך הנחתה בערוץ גם את תוכנית האתגרים לילדים "גאטס".
במקביל החלה ירון להתקרב לדת בהדרגה. עם ערוץ הילדים הוסכם שלא תעבוד בשבתות. באותה תקופה יצאה עם יובל דיין, סטודנט לקולנוע בבית הספר "סם שפיגל" בירושלים, שעבד כתסריטאי בערוץ הילדים ובערוץ 2. עם הצטמצמות הנוכחות התקשורתית שלה התברר שירון עוברת תהליכי חזרה בתשובה יחד עם דיין. השניים נפרדו במהלך ההתקרבות הנפרדת לדת, אבל לאחר שחזרו שניהם בתשובה, שבו ונישאו. עם חזרתה בתשובה נטשה ירון-דיין את עולם התקשורת החילוני ונעלמה מהעין הציבורית למספר שנים.
לבני הזוג נולדו שבעה ילדים. בשנת 2019 התגרשו ויובל דיין יצא בשאלה.
בשנת 2007 יצא לאור ספרה "מקימי" (הוצאת עם עובד). הספר מבוסס על התנסותה האישית וחוויותיה כאשת קריירה שחזרה בתשובה. כחלק ממערך הקידום של ספרה שבה ירון-דיין שוב אל האקרנים ואל עמודי החדשות והופיעה, לראשונה מאז שחזרה בתשובה, בתוכניתו של יאיר לפיד בערוץ 2 ואצל ליאת רגב בתוכנית "עניין אחר" ברשת ב'.
בשנת 2014 השתתפה בדוקו-ריאליטי של רשת "6 אימהות".
בשנת 2016 יצא לאור ספרה השני, "שירה גאולה", אף הוא בהוצאת עם עובד. הוא מספר על נערה בת לחוזרים בתשובה הנוטשת את מסורת אבותיה.
ירון-דיין מתגוררת בתל אביב, לאחר שהתגוררה במשך 16 שנים בבית שמש. עוסקת בהנחיית ערבי נשים ובמתן הרצאות, ומפרסמת טור קבוע בירחון לנשים דתיות "פנימה". בני הזוג דיין הקימו בתל אביב מרכז להרצאות בשם "התהוות", וירון-דיין מלמדת בו.
פרס למדא לספרות

תוכנית הפרסים

תוכנית הפרסים, שנוסדה ב-1989, צמחה מ-14 קטגוריות בשנים המוקדמות ל-22. קטגוריות שהיו בתחילה גם נשמטו בהתאם לסדרי עדיפויות של הקהילה, כמו למשל קטגוריית AIDS/HIV שהייתה פופולרית בשנות השמונים והתשעים בוטלה כשהנושא דעך בקרב הקהילה הגאה, בעוד קטגוריות כמו ספרות ביסקסואלית וטרנסג'נדרית לא היו בתחילה, ונוספו ככל שהקהילה נהייתה יותר כוללנית. בשתי הקטגוריות האלה, אם ישנם ספרים מרובים המועמדים לפרס, ייתכנו שני פרסים בשנה - פרס אחד לספר אקטואליה ופרס אחד לסיפורת. 
בנוסף לפרסים הקבועים לפי קטגוריות, קרן למדא לספרות מעניקה גם פרסים מיוחדים. פרס החלוציות מוענק כפרס מפעל חיים לדמות בולטת בהיסטוריית הספרות הלהט"בית; פרס בניית גשרים מוענק למישהו - ללא קשר לזהות מינית או מגדרית - שתרם כבעל ברית לקהילה הלהט"בית; ופרס הנאמן מוענק לסופר שתרם באופן משמעותי להרחבת התודעה לגבי חייהם של להט"בים.
החל מ-2011, תוכנית הפרסים גם אימצה את הפרס על שם ג'ים דאגינס, שעד אותה שנה היה חלק מפסטיבל הקדושים והחוטאים (Saints and Sinners Literary Festival). שני פרסים מוענקים כל שנה - לסופרת ולסופר - שהקריירה שלהם עדיין בבנייה. ב-2013 הקרן יסדה גם את פרס ד"ר בטי ברזון לסופרים חדשים, המוענק לסופרים צעירים שפרסמו לפחות ספר אחד. 

ייצוג ביסקסואלי

ב-1992, למרות בקשות נשנות מהקהילה הביסקסואלית לייסוד קטגוריה מתאימה, הספר פורץ הדרך Bi Any Other Name: Bisexual People Speak Out, אנתולוגיה של לוריין האצ'ינס ולאני קהומנו, נאלץ להתמודד - ולהפסיד - בקטגוריה "אנתולוגיות לסביות".
בנוסף, ב-2005, אוסף השירים Directed by Desire: Collected Poems, של המשוררת הביסקסואלית ג'וּן ג'ורדן הוכרח להשתתף (ולזכות) בקטגוריה "שירה לסבית". 

ייצוג טרנסג'נדרי

ב-2004, הספר The Man Who Would Be Queen: The Science of Gender Bending and Transsexualism, של החוקר השנוי במחלוקת ג'. מייקל ביילי, הוכרז כפיינליסט בקטגוריה הטרנסג'נדרית לשנת 2003. 
חברי הקהילה הטרנסג'נדרית מיד הקימו מחאה נגד המועמדות, ותוך מספר ימים אספו אלפי חתימות בעצומה לביטולה. לאחר שהוגשה העצומה, חבר השופטים בדק שוב את הספר, והחליט שהוא אכן טרנספובי והסירו אותו מרשימת המועמדים. תוך שנה, ג'ים מרקס, מנכ"ל העמותה אשר אישר את הספר למועמדות, התפטר. מחליפו, צ'ארלס פלוורס, הצהיר שהמקרה חשף את הבעיות בתהליך בחירת ספרים מועמדים, ולדבריו החיל בו שינויים נרחבים
הביטחון הכללי העיראקי

הביטחון הכללי (הבטכ"ל) העיראקי (בערבית: [مديرية] الامن العامة; [מודיריאת] אל-אמן אל-אעם) הוא שירות הביטחון של עיראק, שבעבר פעל בתור המשטרה החשאית של עיראק עוד מתקופת שלטונו של סדאם חוסיין. הארגון פורק בשנת 2003.