google/wiki40b huggingface dataset:
רחוב חיים לבנון

מבנה

הרחוב מתחיל בדרך נמיר במערב, משם מתעקל צפון מזרחה ומגיע עד שדרות קק"ל והכניסה לשכונת רמת אביב ג', שם הוא נמשך כרחוב רקנאטי.
צדו הדרומי-מזרחי של הרחוב מאוכלס רובו במוסדות ציבוריים. ממערב למזרח ואחר כך לצפון: מוזיאון ארץ ישראל, תזמורת צה"ל, מוזיאון הפלמ"ח, הוועדה לאנרגיה אטומית, בית הספר להנדסאים, מכון התקנים הישראלי, אוניברסיטת תל אביב (בפרט בניין נפתלי, כיכר אנטין ומרכז עלית לספורט). הקטע הצפוני של הרחוב, החל מפינת רחובות קלצ'קין/טאגור ועד פינת קק"ל משמש למגורים בלבד. צדו הצפוני-מערבי של הרחוב משמש כמעט כולו למגורים, ובהם גם מעונות סטודנטים של אוניברסיטת תל אביב.
בסמוך לקצהו המערבי של הרחוב נמצא תל קסילה - אתר ארכאולוגי המצוי בתוככי מוזיאון ארץ ישראל, שנחפר החל מ-1948. בתל נחשפו שרידים של עיר נמל פלשתית מהמאה ה-12 לפנה"ס ועיר פלשתית צפופה ושוקקת מהמאה ה-11 לפנה"ס. 
חלקו הדרומי של הרחוב נסלל לאורך תוואי דרך היסטורית שבין הכפר הערבי שייח מוניס, אשר תושביו נמלטו ממנו במלחמת העצמאות, לבין יפו. דרך היסטורית זו, שלאורכה נסללו לימים רחוב זה ובעיקר חלקה הדרומי של דרך תל אביב-חיפה היה בתקופה העות'מאנית ותקופת המנדט ציר האורך המערבי ביותר בארץ ישראל שקישר בין יפו וחיפה.
בשנת 1974 שודרה בטלוויזיה החינוכית התוכנית "ידידי מרחוב האוניברסיטה" בהשתתפותה של נעמי שמר שגם כתבה בכל חודש שיר חדש לתוכנית.
הקטור טימרמן

קורות חיים

טימרמן נולד ב-1953 בבואנוס איירס לרישה לבית מינדלין ולבעלה, המו"ל, העיתונאי והסופר חקובו טימרמן.
כמנהל העיתון "לה טרדה" תמך בהתחלה בחונטה הצבאית של חורחה רפאל וידלה מתוך תקווה לשינויים חיוביים בחברה הארגנטינית. לאחר שאביו, חקובו טימרמן, נרדף ונכלא החל בנו הקטור לפעול למען זכויות האדם בארצו, בשנת 1978 גלה לארצות הברית וייסד שם את השלוחה הדרום אמריקאית של ארגון משמר זכויות האדם. בשנת 1981 סיים תואר שני ביחסים בינלאומיים באוניברסיטת קולומביה, ובאותה שנה החל לפרסם טורים בעיתוני ארצות הברית המובילים. בשנת 1989 שב לארגנטינה שם כתב טורי דעות רבים בעיתונים, ייסד שני מגזינים והנחה תוכנית ראיונות בטלוויזיה. לאחר הבחירות בארגנטינה בשנת 2003 הפך לתומכו ומקורבו של הנשיא הנבחר נסטור קירשנר.
במקביל המשיך בפעילותו למען זכויות אדם. בשנת 2006 היה העד הראשון במשפטו של כריסטיאן פון וורניך, שהיה שוטר במשטרת בואנוס איירס והורשע בעינויים וברציחות שביצע בשליחות החונטה הצבאית.
בשנת 2004 מונה על ידי הנשיא קירשנר לקונסול הכללי בניו יורק ובשנת 2007 מונה לשגריר ארגנטינה לארצות הברית. בשנת 2010 התפטר שר החוץ הארגנטינאי חורחה טאיאנה בשל חילוקי דעות עם הנשיאה כריסטינה פרננדס דה קירשנר, טימרמן נקרא לבואנוס איירס ומונה לשר החוץ. לאחר מינויו הכריז כי מינוי שר יהודי בארגנטינה הוא סמל לקדמה.
בתחילת שנת 2013 לאחר שחתם על הסכם שיתוף פעולה עם איראן בחקירת פיגוע הטרור בבניין הקהילה היהודית בבואנוס איירס ב-1994, מחתה ישראל בפני השגרירות הארגנטינאית, בעקבות כך נזף טימרמן בישראל ודרש ממנה לא להתערב בענייניה של ארגנטינה. התובע אלברטו ניסמן שמונה לחקור את הפיגוע טען כי טימרמן, לצד כריסטינה קירשנר ופוליטיקאים נוספים, פעל כדי לטייח את חלקה של איראן בפיגוע. הוא כהין בתפקיד עד לשנת 2015 כאשר החולף על ידי סוסנה מלקורה.
היה נשוי לאדריכלית אנבלה סלקצי, ולזוג נולדו שני ילדים.
נפטר ב-30 בדצמבר 2018.
ריצ'רד אדמס

חייו בטרם התגלה כסופר

אדמס נולד בעיירה ניוברי שבחבל ברקשייר באנגליה בשנת 1920. אביו היה רופא כפרי, שלקח אותו לסיורים ארוכים באזורי הכפרים. בילדותו אהב לקרוא, וקרא את ספרי הילדים של ביאטריקס פוטר, יו לופטינג וא. א. מילן. לאחר סיום לימודיו בבית הספר התיכון למד בקולג' ברדפילד בין 1933 ל-1938. ב-1938 התחיל בלימודי היסטוריה מודרנית בקולג' ווסטר באוניברסיטת אוקספורד. ביולי 1940 גויס לצבא הבריטי. במהלך מלחמת העולם השנייה שירת במזרח התיכון ובהודו, אך לא השתתף בקרבות.
לאחר שהשתחרר מהשירות הצבאי בשנת 1946 שב לקולג' ווסטר והמשיך את לימודיו, עד להשגת תואר שני בשנת 1953. לאחר שסיים את לימודי התואר הראשון, בשנת 1948 הצטרף לשירות המדינה הבריטי. ב-1949 נישא לאליזבת' אקלנד, ולזוג נולדו שתי בנות. בשנת 1968 מונה לעוזר לשר במחלקה לאיכות הסביבה במשרד השיכון והממשל המקומי. בתקופה זו החל לכתוב פרוזה בזמנו הפנוי.

גילויו כסופר

את הסיפור גבעת ווטרשיפ החל אדמס לספר לבנותיו בעל פה, והן התעקשו כי יהפוך אותו לספר. כתיבת הספר ארכה כשנתיים. הסיפור הוא סיפורם של ארנבים הנמלטים מהגבעה בה הם גרים, בניסיון למצוא מפלט, לאחר שהמקום יועד לבנייה לבני אדם. הספר כלל האנשה של הארנבים, ועסק בנושאים רבים כשמירה על איכות הסביבה, אומץ לב אישי וגבורה, נאמנות למשפחה ולקהילה, ויש הרואים בו גם אלגוריה פוליטית בנוסח הספר חוות החיות של ג'ורג' אורוול.
לאחר כתיבת הספר פנה אדמס לשבעה מוציאים לאור שונים, וסורב. הספר נראה למוציאים לאור ילדותי מדי בשביל מבוגרים, וארוך וכבד מדי בשביל ילדים. לבסוף הסכימה הוצאת רקס קולינגס להדפיס את הספר. הספר היה להצלחה מיידית, זכה לתהילה בינלאומית וזיכה את כותבו בפרסים ספרותיים, במדליית קרנגי לספרות ילדים בשנת 1972 ובפרס הגרדיאן לספרות ילדים באותה השנה. עד לשנת 1985 מכר הספר יותר מ-5 מיליון עותקים, במהדורה האמריקנית בהוצאת ספרי פינגווין בלבד, ועובד לקולנוע ולטלוויזיה. הצלחת הספר איפשרה לאדמס לפרוש מהשירות הציבורי, ולהשקיע את זמנו בכתיבה.

כתיבתו הספרותית וחייו כסופר

עד לשנות התשעים הוציא אדמס ספר חדש בממוצע מדי שנה. לאחר מכן ירד קצב כתיבתו, והיה מוציא ספר חדש לאור מדי כחמש שנים, אך גם בגילו המתקדם נחשב לסופר פורה. ספריו המאוחרים לא זכו להצלחה לה זכתה "גבעת ווטרשיפ", אך חלקם זכו להצלחה והיו לרבי מכר. ספרו השני "שארדיק" התרחש בממלכה קסומה והיה סיפור הרפתקאות ופעולה, שסיפר על דוב בשם שארדיק המשתף פעולה עם עם שנכבש על ידי אויב אכזר ומסייע להצילו. ספר נוסף בשם "כלבי המגפה" (The Plague Dogs) מתח ביקורת על הניסויים בבעלי חיים, וסיפר את סיפורם של כלבים הנמלטים ממעבדה ממשלתית. ב-1996 כתב אדמס ספר המשך ל"גבעת ווטרשיפ", בשם "סיפורים מגבעת ווטרשיפ" שכלל קובץ סיפורים קצרים המתרחשים בעולם הארנבים הדמיוני שיצר בגבעת ווטרשיפ. בנוסף לפרוזה הוציא אדמס מספר ספרי שירה, וכן ספרי טבע ומסעות המיועדים לילדים.
הצלחת "גבעת ווטרשיפ" שינתה את חייו של אדמס. בגיל 52 הפך מפקיד אלמוני לסופר מצליח. בניסיון להתחמק מתשלום המס הגבוה על הכנסותיו שהתחייב מהחוק הבריטי בשנות השבעים, עבר אדמס עם משפחתו לאי וייט, ובילה חלק מזמנו בארצות הברית, שם זכה לפופולריות רבה באוניברסיטאות, לא מעט בשל הדרך בה התייחס לנושאי איכות הסביבה בספריו. הוא שימש כסופר אורח באוניברסיטת פלורידה ובאוניברסיטת הולינס בווירג'יניה. אירועים אלו כפו עליו ניתוק מתמשך ממשפחתו.
בתחילת שנות השמונים שב לבריטניה וקבע את משכנו בעיירה וויטצ'רץ' שבמחוז המפשייר. זמן מה שימש כנשיא האגודה הבריטית למניעת התעללות בבעלי חיים. כן ערך בתחילת שנות השמונים מסע לאנטארקטיקה בחברת האורניתולוג רונלד לוקלי.
חיים מרדכי מרגליות

הרב חיים מרדכי מרגליות (בסביבות תק"מ, 1780-ט"ו בשבט תקפ"ג 1823), היה רב בדובנו, מחבר שערי תשובה על השולחן ערוך.

קורות חיו

נולד לרב מנחם מאניש מרגליות, אב"ד ויטקוב, דינוביץ', לכוביץ וגריידינג. אחיו היה הרב אפרים זלמן מרגליות. למד אצל דודו הרב אלכסנדר סנדר מרגליות. נשא את בת אחיו ר' אליקים גציל פשקס מרגליות שהיה מחכמי הקלויז בברודי והצטרף ללימוד בקלויז. בתק"ס מונה כראב"ד ברסטצ'קה (ביסטריצקי) ואחר כך עבר לכהן כרב של קהילת דובנו שבה יסד בית דפוס.

שערי תשובה

הוא תכנן להדפיס מהדורה חדשה של שולחן ערוך עם החיבור באר היטב שמלקט את פסקי האחרונים שקמו מאז כתיבת השו"ע עד ימיו, חיבור משלו בשם "שערי תשובה" המביא את דברי הפוסקים שלא הובאו ב"באר היטב" כולל רבים מחכמי הספרדים, והגהותיו של אחיו ר' אפרים זלמן לשו"ע בשם "יד אפרים". יש אומרים שאחיו סייע לו בכתיבת חיבורו כפי שרואים במספר מקומות בחיבור שמפנה ל"יד אפרים"
הכרך הראשון של שולחן ערוך אורח חיים, עם שערי תשובה נדפס לראשונה בדובנא בשנת תק"פ. בהקדמות שנכתבו על ידי המחבר ואחיו, נראה שמדובר בחיבור שאמור היה לכלול את כל ארבעת חלקי השולחן ערוך. 
אולם בסופו של דבר יצא לאור שערי תשובה על חלק אורח חיים בלבד. בהקדמה לפתחי תשובה על יורה דעה, כותב המחבר כי הגאון הרב חיים מרדכי לא הספיק להשלים את החיבור על שאר חלקי השו"ע "כי לקח אותו אלוקים ואיננו".
מסופר כי באמצע ההדפסה פרצה שריפה בבית הדפוס שכילתה הרבה מהציוד והספרים. ר' חיים מרדכי שקיווה לשלם את חובותיו ממכירת הספרים, עזב את דובנא בלב שבור ועם חובות גדולים ושב לברודי שבה נפטר בשנת תקפ"ג. לאחר פטירתו, המשיך אחיו את ההדפסה על חלק אור החיים, שהושלם בשנת תקפ"ה (1825). ה"שערי תשובה" מודפס ברוב המהדורות של שו"ע או"ח, כולל במהדורות עם המשנה ברורה.
סבו היה ר' מרדכי מרגליות שנפטר בגיל צעיר מאוד, ייתכן שהוא נקרא על שמו, בתוספת השם חיים, כנהוג להוסיף שם, בקריאה על שמו של אדם שנפטר בצעירותו.  
כרב תיקן תקנות שונות לבני הקהילה. עסק במסחר כדי לא להתפרנס מהרבנות. השתתף בוועידות רבנים שונות שנערכו ברוסיה.
רב הונא בריה דרב יהושע

חבריו

על חבריו נמנה רב אדא בר אבא, על כך מסופר, כי מנהגו של רב נחמן בר יצחק היה שמדי יום לפני שנכנס לדרשה היומית הוא סיכם את יסודות הסוגיא עם רב אדא, וכך הייתה הסוגיא ברורה לו ונכנס לדרשה. באותו יום שנפטר רב אדא, עיכבו אותו רב פפא ורב הונא בריה דרב יהושע שלא היו במעמד סיום המסכת שערך רבא למסכת, ושאלו אותו כיצד למד רבא הלכות מסוימות בהלכות מעשר בהמה. רב אדא אמר להם את תורתו של רבא, ובינתיים חיכה רב נחמן בר יצחק לרב אדא שיבוא ללמוד עמו ולסכם את יסודות הסוגיא, וכבר הגיע זמן הדרשה אך רב נחמן בר יצחק התעכב כי חיכה לרב אדא שיכין עמו את השיעור. שאלו תלמידיו את רב נחמן: מאוחר כבר, מדוע מחכה רבינו? השיב רב נחמן בר יצחק: מחכה אני שתבוא לכאן מיטתו של רב אדא בר אבא שנפטר. מיד יצא הקול שנפטר רב אדא.
סאלי פירסון

ביוגרפיה

סאלי מקלילן נולדה וגדלה בסידני. בגיל שמונה היא עברה לגור בגולד קוסט, שבקווינסלנד. היא גדלה לאם חד הורית, אן, שעבדה בשתי משרות על מנת לתמוך בקריירה הספורטיבית שלה. בתחילת דרכה היא התאמנה בהדרכתה של שרון האנאן.
באליפות העולם באתלטיקה לנוער (עד גיל 17) שנערכה בשרברוק, קוויבק, קנדה ביולי 2003 זכתה פירסון במדליית זהב בריצת 100 מטר משוכות (76.2 ס"מ) בתוצאה של 13.42 שניות. חודש לאחר מכן, היא השתתפה באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בפריז, צרפת בריצת שליחות 4x100 מטר בתוצאה של 44.11 שניות.
באליפות העולם באתלטיקה לנוער עד גיל 19 שנערכה בגרוסטו, איטליה בשנת 2004 זכתה פירסון במדליית ארד בריצת 100 מטר בשיא אישי חדש של 11.40 שניות. והחמיצה במעט את המדליות בריצת 100 מטר משוכות.
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה באוסקה, יפן בשנת 2007 סיימה פירסון במקום עשירי בריצת 100 מטר משוכות בתוצאה של 12.82 שניות ובמקום 16 בריצת 100 מטר בתוצאה של 11.32 שניות. בשלב המוקדמות היא קבעה שיא אישי חדש של 11.14 שניות.

סגנית אלופה אולימפית

באולימפיאדת בייג'ינג (2008) זכתה פירסון במדליית כסף בריצת 100 מטר משוכות בתוצאה של 12.64 שניות, אחרי דון הרפר מארצות הברית (12.54 שניות) ולפני פריסילה לופז-שלייפ מקנדה (12.64 שניות). 
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בברלין, גרמניה בשנת 2009 סיימה פירסון במקום חמישי בריצת 100 מטר משוכות בתוצאה של 12.70 שניות. המנצחת בריצה זו הייתה בריג'יט פוסטר-הילטון מג'מייקה (12.51 שניות). בשלב חצי הגמר היא קבעה תוצאה של 12.66 שניות.
במשחקי חבר העמים שנערכו בדלהי, הודו בשנת 2010 זכתה פירסון במדליית זהב בריצת 100 מטר משוכות בתוצאה של 12.67 שניות.

אלופת העולם

באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בטגו, קוריאה הדרומית בשנת 2011 זכתה פירסון במדליית זהב בריצת 100 מטר משוכות תוך קביעת שיא תחרות חדש, שיא יבשתי חדש ואת תוצאת השנה בעולם, שהיא גם התוצאה הרביעית בטיבה בהיסטוריה בריצה זו – 12.28 שניות. פירסון הקדימה את הרפר ודניאל קרותרס האמריקאיות אשר קבעו כל אחת שיא אישי חדש של 12.47 שניות. כבר בשלב חצי הגמר קבעה שיא אוקיאניה חדש ואת תוצאת השנה בעולם, 12.36 שניות.

אלופה אולימפית

באולימפיאדת לונדון (2012) זכתה פירסון במדליית זהב בריצת 100 מטר משוכות בשיא אולימפי חדש של 12.35 שניות, לפני האלופה האולימפית היוצאת דון הרפר שקבעה שיא אמריקה חדש של 12.37 שניות וקלי וולס אף היא מארצות הברית שקבעה שיא אישי חדש של 12.48 שניות.

חיים אישיים

פירסון התארסה לחבר שלה מהתיכון, קירן פירסון בשנת 2008 ונישאה לו באפריל 2010.
Referer

ה-Referer (או דף מפנה) הוא כתובת ה-URL של דף האינטרנט הקודם שבו לחצו על קישור. יותר בכלליות, זו כתובת ה-URL של פריט קודם שהוביל לבקשה הנוכחית - ה-referer של תמונה, למשל, הוא בדרך-כלל עמוד ה-HTML המציג אותה. ה-referer הוא חלק מבקשת ה-HTTP שנשלחת על ידי הדפדפן לשרת האינטרנט.
"Referer" הוא טעות נפוצה של איות המילה "referrer", כה נפוצה שגיאה זו עד כדי כך שהגיעה עד למפרטים הרשמיים של פרוטוקול ה-HTTP - פרוטוקול התקשורת של ה-WWW.
ישנם אתרים המרכזים referers, לצורכי פרסום או צרכים אחרים: ייתכן שאתר מפנה מקבל תשלום סמלי עבור אנשים הלוחצים על פרסומות. ישנם דפדפנים ותוכנות אבטחה שניתן להגדיר כך שמידע ה-referer לעולם לא יישלח, כדי להגן על פרטיות המשתמש. דבר זה יכול לגרום לבעיות: ישנם שרתים החוסמים חלקים מאתריהם לבקשות דפדפנים שלא מכילות את מידע ה-referer המבוקש, למשל כדי להבטיח שמשתמשים תמיד יכנסו לאתר דרך הדף הראשי ולא דרך קישור ישיר. כדי לעקוף מגבלה זו ניתן להשתמש בהונאת Referer: שליחת בקשת ה-HTTP כאשר שדה ה-Referer בה נקבע מראש כך שיתקבל על ידי השרת ולא ייחסם.
חיתוך על תנועה

חיתוך על תנועה היא טכניקת עריכה בקולנוע, בה העורך חותך משוט אחד לשוט שני, התואם לתנועה שבשוט הראשון. (דוגמה לצורך המחשה: בשני השוטים מצולמים דמות המתיישבת על כיסא, כאשר ההבדל בין שני השוטים הוא כיוון המצלמה ביחס אל הדמות - באחד המצלמה תהיה פרונטאלית ביחס לדמות, ואילו בשוט השני המצלמה תצלם את הדמות בפרופיל).
אף על פי שייתכן כי עבר זמן רב בין הצילום בפועל של שני השוטים, חיתוך על תנועה מעניק את הרושם של המשכיות הזמן, כאשר צופים בסרט הערוך. כאשר ישנה דמות, המתחילה בתנועה בשוט אחד, ומסיימת את התנועה בשוט השני, העורך יוצר מעין גשר ויזואלי, אשר מסיח את דעתו של הצופה, שמתקשה להבחין בקאט או שגיאות קטנות של המשכיות בין שני השוטים.
קיימת וריאציה על חיתוך על תנועה, שבה דמות יוצאת מן הפריים בשוט הראשון, ולאחר מכן נכנסת אל הפריים בשוט העוקב. הכניסה אל הפריים בשוט השני צריכה להיות תואמת בכיוון ובקצב התנועה של השוט הראשון.
בניין קולנוע קסם

בניין קולנוע קסם בפינת הרחובות רציף הרברט סמואל ואלנבי בנקודת ההשקה של טיילת תל אביב עם כיכר הכנסת כיום שימש כמשכנו של קולנוע "קסם" מיום הקמתו ב-1945 ועד 1948, בראשית 1949 הופקע לצרכיה של הכנסת הראשונה שקיימה בו את דיוניה במשך למעלה מתשעה חודשים, מ-8 במרץ עד 26 בדצמבר 1949, ומשנת 1958 ועד 1982 היה ביתה של האופרה הישראלית. הבניין נהרס ב-1988 וב-1993 נחנך 'מגדל האופרה', שלוש קומות מסחריות ועליהן מגדל מגורים, שנבנה על איחוד המגרשים עליהם עמדו 'קולנוע קסם' ו'מלון סן רמו'.

היסטוריה

הכיכר בה הוקם הבניין תוכננה להיות רחבת ידיים בצורת מניפה וסביבה מבני בידור ובילוי הפונים אל הים עוד בשנת 1921 על ידי האדריכל ריכרד קאופמן. מאז ביקור הנציב העליון הרברט סמואל בתל אביב ב-1922 היה שמה הרשמי כיכר הרברט סמואל ובפי העם נודעה בשם 'כיכר הקזינו' על שם קזינו גלי אביב שנבנה באותה השנה על קו המים ותחם את הכיכר ממערב. 
בסיסו של הבניין - עמודים בעלי קשתות משולשות, היה זהה לבסיסו של הבניין בצדה השני של הכיכר, לפי רעיון של האדריכל יוסף נויפלד משנת 1925.
בית הקולנוע הוקם  ברחוב אלנבי 1, בחלק הצפוני של כיכר הרברט סמואל על ידי היזמים זוסיה קיפניס ואברהם פרלמוּט (שהתגורר באנגליה).  האדריכל זכי שלוּש תכנן את המבנה בשנת 1945, תוך התאמתו לצורת המניפה המקורית של הכיכר. בניית המבנה הדו-קומתי
הסתיימה בסוף אותה שנה וב-27 בדצמבר נחנך בית הקולנוע. אולם הקולנוע שכן בקומת הכניסה, שכללה שלושה קיוסקים, והכיל 1,144 מושבים מרופדים. הוא נחשב לגדול וליוקרתי ביותר בתל אביב באותה עת והוקרנו בו בעיקר להיטים קופתיים.
בקומה השנייה היו שני משרדים ומזנון.
בתקופת מלחמת העצמאות הוחרם המבנה מקיפניס.
עם הקמת המדינה בה' באייר תש"ח שימש הבניין את מפקדת חיל הים עד להעברתה אל בסיס חיל הים בחיפה.
בז' באדר תש"ט, 8 במרץ 1949 התקיימה לראשונה בתל אביב ישיבת הכנסת הראשונה בבניין קולנוע "קסם". עד סוף 1949 התכנסה הכנסת לסירוגין גם בבית דיזנגוף בשדרות רוטשילד, בו התקיים טקס הכרזת העצמאות ונחתמה מגילת העצמאות. 
קיפניס הועסק כמנהל אדמיניסטרטיבי של הכנסת, עד שהכנסת עברה לירושלים.
ב-26 בדצמבר 1949 חידשה הכנסת הראשונה את ישיבותיה בירושלים, תחילה בבניין המוסדות הלאומיים וממרץ 1950 במשכנה החדש עד 1966 - בית פרומין.
לאחר מכן ניסה קיפניס לקבל חזרה את המבנה, אולם נענה בסירוב. הוא קיבל פיצויים זעומים על החרמת רכושו לאחר שנים של התדיינות משפטית.
בשנת 1950 נרכש הבניין על ידי עיריית תל אביב ונערכו בו ישיבות העירייה לזמן מה, עד ששימש כבניין משרדים של מס הכנסה.
בינואר 1958 רכש "חוג ידידי האופרה" את המבנה תמורת 440,000 לירות, כאשר מחצית מסכום זה מימנה ממשלת ישראל. במאי אותה שנה עברה לבניין האופרה הישראלית כמשכן הקבע שלה, לאחר שנדדה בין מבנים שונים ברחבי העיר.
בשנת 1971 רכשה משפחת קשפיצקי מגרמניה את השטח עליו היה מצוי מבנה האופרה, תוך קבלת התחייבות לפינוי האופרה מהמבנה עד נובמבר 1976. לאחר שהאופרה לא פונתה, בגלל סירוב לעבור לבניין הסינרמה, פנו המשקיעים לבית המשפט. באוגוסט 1982 נסגרה האופרה עקב חוסר תקציב והפסקת התמיכה בה מצד משרד החינוך. בעקבות סגירת האופרה תכננו הבעלים להרוס את הבניין ולהקים על שטחו בניין משרדים. בניין הקולנוע נהרס בשנת 1988. בעקבות רצונה של העירייה למשוך דיירים לאזור הוקם בשנת 1993 בשטח בניין מגורים בשם מגדל האופרה.
יאוי

יאוי (ביפנית: やおい; בכתיב לטיני: Yaoi) הוא ז'אנר של אנימה ומאנגה הפופולרית בעיקר בקרב פאנגירלז, המכילה סיפורים הומו-רומנטיים. היאוי עוסק בחלק המיני אך מתמקד בהיבט הרומנטי של הזוג, הגם שכותרים מסוימים ידגישו את החלק המיני.
אלסנדרו פורטיס

קורות חיים

אלסנדרו פורטיס נולד ב-16 בספטמבר 1842, למשפחה יהודית בעיר פורלי שבצפון מזרח איטליה, בתקופה שלפני איחודה של איטליה לממלכה אחת ב-1871. העיר פורלי הייתה באותה עת חלק מ"מדינת האפיפיור".
פורטיס לחם ב-1866 ו-1867 בשורות צבאו של מאחד איטליה ג'וזפה גריבלדי. תחילה היה זה בחזית טרנטינו - אלטו אדיג'ה, ואחר כך במנטנה וב-1870 גם בצרפת. הוא השתייך למפלגה הרפובליקנית ואחר כך הליברלית, ונחשב באיטליה לאיש השמאל. את ראשית קידומו בפוליטיקה האיטלקית, ניתן לייחס לתמיכה שקיבל מהרוזן (קאונט) אורליו סאפי  (1819–1890). בדומה לפורטיס, סאפי היה גם הוא יליד פורלי וכמו פורטיס נחשב גם הוא לאחד מבני בריתם של גריבלדי ושל מורהו הרוחני ג'וזפה מציני. בתו של פורטיס אף נישאה לבנו של סאפי. 
לאחר איחוד איטליה ובניגוד לרצונו של פורטיס, שהיה עדיין רפובליקני באותה עת, הפכה המדינה המאוחדת לממלכה במקום לרפובליקה. ב-2 באוגוסט 1874 הוא נעצר בחשד לקשירת קשר עם הסוציאליסטים, למרוד בויטוריו אמנואלה השני, מלך איטליה ולהפוך את איטליה המאוחדת לרפובליקה. החשד לא היה נכון ככל הנראה. מלך איטליה הראשון דווקא דגל בדעות ליברליות, דומות מאד לאלה של פורטיס והיה אחד מהכוחות העיקריים שדגלו באיחוד איטליה, שוב בדומה לפורטיס. ואכן, פורטיס שוחרר מהכלא לאחר חמישה חודשים בלבד. מכל מקום, בין אם פורטיס מיתן את דעותיו ובין אם מלכתחילה הוא לא היה שמאלי רדיקלי כפי שחשדו בו, ב-1876 הוא כבר הציע לרפובליקנים של מפלגתו להצטרף לממשלה.

חבר הפרלמנט, שר וראש ממשלה

ב-1880 נבחר פורטיס לראשונה כציר לפרלמנט האיטלקי, תוך שהוא ממשיך להתמרכז בדעותיו בהדרגה יותר ויותר עם הזמן ועובר בראשית שנות התשעים, מהמפלגה הרפובליקנית, לליברלית. ביוני 1898 הוא מונה לראשונה לממשלת איטליה, כשר החקלאות, תפקיד בו כיהן במשך כשנה. בשלב זה הוא כבר היה במפלגה הליברלית והחליף פטרונים - במקום סאפי, שנפטר ב-1890, הוא חסה כעת תחת השפעתו של ג'ובני ג'וליטי, שהיה האיש המשפיע ביותר במפלגתו החדשה של פורטיס, הליברלית שמאלית ומי שכיהן באותה תקופה כראש ממשלה לסירוגין על פני כמעט שלושים שנה. פורטיס המשיך בתפקידים שונים בממשלת איטליה, כבן חסותו של ג'ובני ג'וליטי עד מינויו לראש הממשלה.
פורטיס כיהן כראש הממשלה האיטלקי ה-18 (על פי ספירה אחרת, הלוקחת בחשבון תקופות כהונה נפרדות, הוא היה ראש הממשלה ה-27) וכן כשר הפנים שלה, במשך כשנה, מ-28 במרץ 1905 עד 8 בפברואר 1906. בשני תפקידיו אלה הוא החליף את טומסו טיטוני שנחשב לימני וששלט 11 יום בלבד. מינויו של פורטיס לתפקיד היה לפי המלצת פטרונו ג'וליטי, שכיהן כראש ממשלה במשך כשנתיים לפני אחד עשר הימים של טיטוני. 
בשנת כהונתו הבודדה הספיק פורטיס, בין השאר, לשבור שביתת ענק של עובדי הרכבת האיטלקית, על ידי הפיכתם לעובדי מדינה, להם אסור היה לשבות לפי החוק האיטלקי, להלאים את הרכבות, ולעורר את חמתם של יצרני היין האיטלקים, על ידי הורדת המכסים על היינות הספרדים המתחרים.
היורש של פורטיס בשני תפקידיו כאחד, ראש ממשלה ושר פנים, היה סידני סונינו, שהיה אף הוא ממוצא יהודי, נחשב לאיש ימין וכיהן כמה חודשים בלבד ב-1906 (מחליפו של סונינו היה שוב ג'וליטי). סונינו כיהן שוב וגם הפעם רק מספר חודשים מצומצם, ב-1910. זמן קצר אחרי שניהם, בסוף 1910 - תחילת 1911 כיהן כראש ממשלת איטליה במשך כשנה, יהודי שלישי - לואיג'י לוצאטי.
פורטיס נפטר ברומא, ב-4 בדצמבר 1909.
שלמה מחפוד

ילדות

נולד בכפר מסייב בתימן לרב יוסף מחפוד שהיה רב הכפר. בילדותו למד אצל המורי אברהם צוברה. בשנת ה'תש"י, בהיותו כבן עשר, עלה עם משפחתו לישראל. בתחילה שהתה המשפחה במעברת עין שמר, משם עברה למושב פרוד עילית בגליל העליון (כיום מושב אמירים), וכעבור זמן התיישבה בשכונת שעריה בפתח תקווה.
למד בבית הספר המקומי "שארית ישראל" של החינוך העצמאי. אחר כך למד חמש שנים בישיבת "קול תורה" אצל הרב שלמה זלמן אוירבאך, ובישיבת פוניבז'.

נושא הכשרות

בתחילת שנות ה-60 נישא לשרה גיאת, לאחר שהרב יעקב לנדא שידך בין בני הזוג. לאחר נישואיו למד בכולל וולוז'ין בבני ברק. במקביל החל בלימוד שחיטה וניקור והוסמך על ידי הרב אברהם חייבי, מפקח כשרות ומרבני "אגודת השוחטים" בתל אביב. באותה תקופה החל לעבוד תחת הרב יעקב לנדא כמשגיח כשרות לענייני תרומות ומעשרות במערכת הכשרות העירונית של בני ברק. בהמשך שולב במערכת השחיטה של הרב לנדא שבה עבד במשך עשרים ושש שנה. במשך תקופה ארוכה היה ראש המנקרים.
בשנת 1987, זמן קצר לאחר פטירת הרב לנדא, הקים את מערכת הכשרות בד"ץ "נווה ציון" בבני ברק, יחד עם הרבנים שלום כהן ראש ישיבת פורת יוסף והרב שלמה בן שמעון. בשנת 2001] הקים את מערכת הכשרות בד"ץ יורה דעה. מערכת כשרות זו בולטת בתחום הפיקוח על כשרות בשר ומספקת גם הכשר לאתרוגים תימניים.
אביעד פוהורילס

ביוגרפיה

אביעד פוהורילס נולד ביפו, וגדל בחולון. שיחק בקבוצת הנערים בכדורסל של הפועל חולון, בהדרכתו של פיני גרשון. תפקידו הראשון בתקשורת היה ככתב ספורט בעיתון מעריב בשנת 1983, לפני גיוסו לצה"ל. שירת בצה"ל בחיל הקשר, המשיך לכתוב במעריב וסיים לעבוד בעיתון בשנת 1989.
בשנים 1989 - 2004 היה כתב בעיתון ידיעות אחרונות, והיה במשך 10 שנים בעל הטור "אזור הצבע". ככתב העיתון חשף את זהות המחזיק בגביע שנעלם בתום משחק גמר הגביע בשנת 1947 ומקום הימצאו לא נודע משך שנים.
בשנת 2004 חזר לעיתון מעריב ככתב ספורט ועבד בו עד לסגירתו בשנת 2014. בנוסף, הוא שימש כמבקר הטלוויזיה של העיתון. בשנת 2011 הוא מונה לכתב והפרשן הסביבתי של העיתון. ככתב מעריב הוא יזם את הבאתו של אריק איינשטיין לכתוב טור במעריב. לאחר מותו של איינשטיין פורסם טורו היחיד שהספיק לכתוב, שאותו ערך פוהורילס.
בשנת 2008 שודר בערוץ 10 סרטו התיעודי "להיות איתך אבי נמני" בו התלווה פוהורילס במשך שנה שלמה לאבי נמני כשחקן מכבי תל אביב בשנתו האחרונה כשחקן.
בשנת 2013 שודר בערוץ 1 של רשות השידור סרטו השני "הקרב האחרון של אריק זאבי" בו שימש גם כבמאי. בסרט זה התלווה לאריק זאבי בהכנות שלו לקראת האולימפיאדה בלונדון, בה הפסיד בסיבוב הראשון.
בשנת 2014 עבר לכתוב באתר האינטרנט nrg.
פוהורילס שימש כעורך התוכנית עושים ספורט בגלי צה"ל במשך עשר שנים, והגיש את התוכנית במשך שנה אחת יחד עם אלי ישראלי. בנוסף, שימש כפרשן ספורט בערוץ 1 של רשות השידור, ומשמש כיום כפרשן בערוץ הספורט. בנוסף הוא מנחה אירועי שבתרבות
בסך הכל סיקר פוהורילס 2 אולימפיאדות ו-5 מונדיאלים. 
ב-2017 יצא לאור ספרו  100 הכדורגלנים הישראלים הגדולים בכל הזמנים.
לפוהורילס תואר ראשון במדעי המדינה מאוניברסיטת תל אביב, ותואר ראשון במשפטים מהמרכז הבינתחומי הרצליה. מתגורר בתל אביב ואב לשתיים.
בספטמבר 2017 החל לכתוב ב"ישראל היום".
אורי טפליץ

חייו

אריך טפליץ (Erich Toeplitz) נולד בגטינגן שבגרמניה, בן למתמטיקאי אוטו טפליץ. משם עברה משפחתו לקיל, בעקבות מינויו של אביו לפרופסור באוניברסיטת קיל, וב-1928 לבון, כאשר התמנה אביו לפרופסור באוניברסיטה שם. טפליץ למד נגינה בחליל ובהמשך למד מוזיקולוגיה באוניברסיטאות ברלין, בון וקלן. עם עליית הנאצים לשלטון הפסיק את לימודיו והצטרף לתזמורת "האגודה היהודית לתרבות" (Jüdischer Kulturbund; יידישער קולטורבונד) בפרנקפורט. ברוניסלב הוברמן, שגייס באותו זמן נגנים לתזמורת הארץ-ישראלית שהחל בהקמתה, קיבל את המלצתו של ויליאם שטיינברג, המנהל המוזיקלי של תזמורת הקולטורבונד, וצירף לשורות התזמורת הארץ ישראלית את טפליץ ועוד כמה נגנים. ב-1936 עלה בגפו לארץ ישראל.
טפליץ כיהן תקופה ארוכה בהנהלת התזמורת והיה מן הגורמים המכריעים בהבאת זובין מהטה לניהולה. כאשר החליטה התזמורת, ביוזמת מהטה, להשמיע בקונצרטים יצירות משל וגנר וריכרד שטראוס, כתב טפליץ בתוכניה מאמר על "חשיבותו של וגנר", שעורר עליו את זעם הקהל והעיתונות.
טפליץ היה מורה לחליל באקדמיה למוזיקה בתל אביב והקים תלמידים שהיו לחלילנים נודעים בארץ ובעולם. לאחר השתלמות בצרפת אצל מרסל מואיז אימץ את שיטותיו לנגינה בחליל. בין תלמידיו אורי שוהם, אבנר בירון, משה אהרן אפשטיין, בצלאל אבירם ויוסי ארנהיים.
לאחר פרישתו ב-1970, כתב עבודת דוקטור בהצטיינות יתרה על כלי הנשיפה מעץ במוזיקה של מוצרט, וכעבור כמה שנים פרסם בגרמנית ספר המבוסס עליה (Die Holzbläser in der Musik Mozarts und ihr Verhältnis zur Tonartwahl).
ב-1992 פרסם בעברית את ה"ביוגרפיה" של התזמורת הפילהרמונית הישראלית. ב-1999 פרסם בגרמנית את האוטוביוגרפיה שלו וסיפור משפחתו.
טפליץ היה חבר בחמישיית כלי הנשיפה הישראלית. כן היה המנהל המוזיקלי של התזמורת הסימפונית חיפה, פעל בהנהלת נוער מוזיקלי בישראל ובמועצה לתרבות ואמנות. עיריית תל אביב-יפו הכתירה אותו בתואר יקיר העיר.
היה אב לגבריאלה (גבי), בתו מאשתו הראשונה אלן, ולבנים גדעון וירון (רוני), מאשתו השנייה רות.
בתו ד"ר גבריאלה (גבי) היכל היא מומחית לביטחון לאומי.
בנו גדעון טפליץ הוא מוזיקאי, מנהל מוזיקלי ומנהל תזמורות בארצות הברית.
כשנה לפני מותו של טפליץ התקיים לראשונה בתל אביב "יום החליל" ביוזמת התזמורת הפילהרמונית הישראלית הישראלית ותוכנית מפתח, שהוקדש כאות הוקרה לו.
אוסף התווים הפרטי של אורי טפליץ שמור ומקוטלג במרכז פליציה בלומנטל למוזיקה.