google/wiki40b huggingface dataset:
אייל זמיר (קצין)

קורותיו

זמיר נולד וגדל באילת. הוא בוגר מחזור ט"ז של הפנימייה הצבאית לפיקוד בתל אביב. התגייס לחיל השריון בשנת 1984. בשריון עבר הכשרה כלוחם וקורס מפקדי טנקים. השלים קורס קצינים והיה מפקד מחלקה ומפקד פלוגה בחטיבה 500 ובחטיבה 460.
בשנים 1992–1994 שימש כקצין האג"ם של חטיבה 7 (בדרגת רב-סרן). מ-1994 ועד 1996 שימש כמפקד גדוד 75 בחטיבה 7 (בדרגת סגן-אלוף). ב-1996 היה למפקד קורס מפקדי טנקים (קמ"ט) בבית הספר לשריון. בתפקיד זה שירת עד 1997, אז יצא לשנת לימודים בבית הספר למלחמה בצרפת.
בשנים 1998–2000 שימש כקצין אג"ם של עוצבת הפלדה. בשנים 2000–2002 היה ראש מחלקת תורת חיל שריון (תח"ש) במפקדת קצין שריון ראשי (מקשנ"ר), ושימש במקביל כמפקד חטיבה 656, חטיבת מילואים בפיקוד המרכז (בדרגת אלוף-משנה). החטיבה השתתפה בלחימה בגזרת ג'נין במבצע חומת מגן. בשנים 2002–2003 היה מפקד המרכז לאימונים טקטיים (מא"ט) במרכז הלאומי לאימונים ביבשה (מל"י), במקביל לתפקידו כמפקד חטיבת המילואים.
בשנים 2003–2005 היה מפקד חטיבה 7. בשנים 2007–2009 שירת כמפקד אוגדה 143 (בדרגת תת-אלוף), ובמקביל פיקד על קורס מפקדי פלוגות ומפקדי גדודים (קמ"פ-קמ"ג).
ביוני 2009 התמנה למפקד אוגדה 36 (עוצבת געש), בתקופתו השלימה האוגדה הסבה למערכת צי"ד. ביולי 2011 הוחלף על ידי תמיר היימן ובאוגוסט אותה שנה מונה לראש מטה זרוע היבשה. בנובמבר 2012 מונה למזכיר הצבאי של ראש הממשלה. ב-3 בספטמבר 2015 סיים את תפקידו כמזכיר הצבאי של ראש הממשלה. ב-14 באוקטובר 2015 נכנס לתפקידו כמפקד פיקוד הדרום. בשלהי כהונתו החלו העימותים בגבול ישראל-רצועת עזה. ב-6 ביוני 2018 סיים את תפקידו כמפקד פיקוד הדרום.
ב-13 בדצמבר 2018 מונה לסגן ראש המטה הכללי.
זמיר בוגר המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה (פו"ם) ומכללה לביטחון לאומי, בעל תואר ראשון במדעי המדינה מאוניברסיטת חיפה.
זמיר מתגורר בהוד השרון, נשוי ואב לשלושה ילדים.
דנייפרוגס

היסטורית הקמה

במשך שנים שיט ספינות בנהר הדנייפר היה בעייתי עקב אשדים על הנהר באזור העיר זפורוז'יה. במהלך המאה ה-19 היו תוכניות רבות לשיפור המצב ויצירת נתיב למעבר בטוח של אוניות. בשנת 1920, במסגרת תוכנית גואלרו, סוכם על הצורך בהסדרת השיט באזור ובניית תחנת כוח הידרואלקטרית. החלטה עקרונית על הנושא התקבלה על ידי ולדימיר לנין עוד בשנת 1921. תוך זמן קצר החלו הכנות לתכנון מפורט של הפרויקט ובשנת 1927 החלו עבודות באתר.
תכנון הפרויקט בוצע על ידי מהנדסים סובייטים בשיתוף פעולה עם מומחים מארצות הברית. רוב הציוד שהותקן בתחנת הכוח הובא מגרמניה ומארצות הברית. במהלך הבנייה באתר הייתה נוכחת קבוצת יועצים אמריקאים שיעצו במהלך הבנייה והרכבת הציוד.
להקמת הסכר היה צורך להציף שטחים משמעותיים ולפנות כמה אלפי תושבים. אורך הסכר מגיע לכ-1200 מ'. בעקבות הקמת הסכר נוצר מאגר מים בשטח של 420 קמ"ר.
היחידה הראשונה לייצור חשמל הופעלה בשנת 1932 ובשנת 1939 הגיעה תחנת הכוח להספק המתוכנן. סיום הבנייה אפשר מעבר אוניות על נהר הדנייפר ואספקת חשמל למפעלי תעשייה שונים באזורים הסמוכים לתחנת כוח. בטקס חגיגי לפתיחת המתקן השתתפו ראשי ברית המועצות והתחנה נקראה על שם לנין. למומחים האמריקאים שהשתתפו בבניית המתקן הוענקו עיטורי הדגל האדום של העמל. בניגוד לאתרי בנייה אחרים בשנות ה-30, בבניית המתקן לא השתתפו אסירי גולג. בשיא הבנייה עבדו באתר מעל 30 אלף פועלים. ליד המתקן נבנתה שכונה לבוני ועובדי התחנה, שחוברה עם העיר זפורוז'יה בשדרה שאורכה כ-12 ק"מ.

במלחמת העולם השנייה

ב-18 באוגוסט 1941 פוצצו חיילים סובייטים חלק מהסכר והציוד באולם יחידות הייצור. כתוצאה מהפיצוץ נהרגו כ-1500 חיילים גרמנים שהיו באזור ותושבים רבים טבעו. לפיצוץ הסכר נדרשו כ-6 טון חומרי נפץ. הפיצוץ איפשר לעצור את התקדמות הצבא הגרמני באזור, אולם בקיץ 1942 הצליחו הגרמנים לחדש את פעילות התחנה בהספק מופחת. בסתיו 1943 פוצצו הגרמנים הנסוגים את הסכר פעם נוספת. הם תכננו להשתמש לפיצוץ בכ-300 טון חומרי נפץ. הדבר היה יכול להביא לאסון אזורי משמעותי. חיילי הצבא האדום הצליחו לנטרל חלק משמעותי של הנפצים ולמנוע פיצוץ כה גדול.
עבודות שיקום הסכר ותחנת הכוח החלו בשנת 1944 ונמשכו עד לשנת 1950. כמו בתחנה המקורית, בתחנת הכוח המחודשת הותקנו יחידות ייצור מתוצרת אמריקאית.

תחנת הכוח כיום

במהלך שנות ה-50 בוצע חידוש הציוד במתקן והספק תחנת הכוח עלה ל-650 מגוו"ט. בשנות ה-60 הוקמה תחנת כוח נוספת דנייפרוגס-2 והספק כולל של יחידות הייצור באתר גדל לכ-1500 מגוו"ט. המתקן מחובר למערכת החשמל הארצית באמצעות קווים במתח 154 קילוולט ו-330 ק"ו. בשנת 2008 החל חידוש הציוד והחלפת יחידות הייצור הישנות.
פדרה (רסין)

פדרה (בצרפתית, בעקבות יוונית עתיקה: Phèdre או Phèdre et Hippolyte) הוא מחזה (טרגדיה) מאת ז'אן רסין. המחזה בחמש מערכות, הכתוב כולו בחרוזים אלכסנדרוניים, הועלה לראשונה בהוטל דה בורגון (Hôtel de Bourgogne) ב-1 בינואר 1677 ונחשב ליצירת המופת של רסין בפרט ושל הדרמה הצרפתית בכלל ולאחת מאבני היסוד של התיאטרון העולמי.

העלילה

את עלילת המחזה טווה רסין לפי טרגדיה של אוריפידס והיא מגוללת את סיפורה של פדרה, בתו של מינוס ורעייתו השנייה של תזאוס. פדרה מתאהבת עד כלות בבנו של תזאוס מנישואיו הראשונים (ובנה החורג) היפוליטוס. היפוליטוס עצמו מאוהב באריקיה, בת שליט אתונה הקודם הכלואה בארמונו של תזאוס, ואינו שם לב כלל לאהבתה של אמו החורגת. פדרה מתנכלת לקשר של היפוליטוס עם אריקיה, מה שגורם רק להתמרמרות מצד היפוליטוס כלפי אמו החורגת.
תזאוס נמצא במלחמה ואל פדרה מגיעה ידיעה על מותו בקרב. היא ממהרת להתוודות בפני היפוליטוס על אהבתה, אך מיד לאחר מכן מתברר כי הידיעה הייתה שקרית ותזאוס עומד לשוב לאתונה. עם שובו של תזאוס לארמון מתגלה מערכת היחסים. הוא מקלל את היפוליטוס, שבורח עם אריקיה, בת-לוויתה של פדרה מתאבדת ופדרה עצמה עומדת על סף מות. אז מגיעה ידיעה על מותו של היפוליטוס. פדרה מתוודה בפני תזאוס על חטאיה ומתה על הבמה.

הסגנון

כמחזה בעל שורשים קלאסיים שאף הומחז על ידי סנקה (במחזה "פדרה" פרי עטו) כל הדמויות במחזה שייכות לעולם נעלה ונשגב. השפה מליצית מאד, פיוטית, קשה ועשירה והדיאלוגים והמונולוגים ארוכים ונפתלים. כל המחזה מחורז וכתוב במשקל חרוז אלכסנדרוני. דבר זה הקשה מאד על תרגום המחזה לשפות זרות.

עיבודים

ב-1733 חיבר ז'אן-פיליפ ראמו אופרה בשם "היפוליט ואיסי" (Hippolyte et Aricie) המבוססת על המחזה. ב-1830 חיבר יוהאן סימון מאייר אופרה נוספת על סמך המחזה, בשם "פדרה". המשורר הבריטי טד יוז חיבר עיבוד חופשי למחזה פרי עטו. ספרו של אמיל זולא La Curée ("המחצבה") מבוסס באופן רופף על עלילת "פדרה".

"פדרה" בעברית

את המחזה תרגם נתן אלתרמן לפי  הזמנת תיאטרון הבימה ב-1945. רוב תרגומי המחזה עד אז ניסו לשמר את החרוז האלכסנדרוני הקשה, למעט המתרגם לרוסית ולרי בריוסוב. אלתרמן החליט לוותר על החרוזים (פרט לחלקים מסוימים) ולמעשה כתב מחדש את המחזה בעברית על פי סגנונו, תוך שהוא מקפיד על יכולת השחקנים לבטא את הטקסט הקשה והארוך באופן ברור ומבלי להתעייף ולעייף את הקהל.
במאי המחזה היה צבי פרידלנד, חנה רובינא שיחקה בתפקיד פדרה, אהרון מסקין גילם את תזאוס, שמעון פינקל את היפוליטוס ויהושע ברטונוב את תרמנס. אלכסנדר אוריה בוסקוביץ' חיבר את המוזיקה וישי קולביאנסקי יצר את התפאורה. הצגת הבכורה התקיימה ב-28 באפריל 1945 וקצרה שבחים רבים.
ניסים אלמליח

קריירה

אלמליח נולד בתל אביב והחל לשחק כדורגל במחלקת הנוער של בית"ר תל אביב. לאחר קום המדינה עלה לקבוצה הבוגרת של המועדון, בתחילה שיחק בעמדת הקשר השמאלי וכבש 2 שערים בעונת הירידה של קבוצתו. בעונה שלאחר מכן תופקד בעמדת החלוץ והיה ידוע כבעל בעיטה חזקה במיוחד, שסייעה לו להבקיע שערים רבים. בין הישגיו זכייה בתואר מלך השערים בעונת 1954/1955, כשהבקיע 30 שערים ב-23 משחקים (מתוך 26 ששיחקה קבוצתו), והוא החזיק בשיא של השחקן שהבקיע הכי הרבה שערים בעונה אחת בליגה הישראלית הראשונה, עד שערן זהבי שבר את שיאו ב-11 באפריל 2016.
עוד זכור אלמליח בזכות כובע הברט אותו נהג לחבוש לראשו בתחילת הקריירה המקצוענית שלו, בשל משפחתו המסורתית. ידוע אף מקרה בו במהלך אחד ממשחקי הליגה נשמט הכובע מראשו בעודו בדרך לשער היריב. אלמליח כדרר אחורה, חבש שנית את הברט והמשיך בהתקפה מבלי הפרעה מצד יריביו למשחק.
יכולתו של אלמליח כשחקן התקפה מצטיין הביאה קבוצות רבות מישראל לחזר אחריו ולנסות לשכנעו לשחק במדיהן. כך למשל הוזמן לחזק את מכבי תל אביב בנסיעתה למסע משחקים ארוך ביוגוסלביה. גם מכבי פתח תקווה הציעה לו מניה באגד אם יעבור לשחק בשורותיה. אבל אלמליח נשאר נאמן לבית"ר משום שראה עצמו כאחד ממיצגיה של תנועת בית"ר באשר האמין אלמליח בערכיה של תנועה זו. ולפיכך נדד במהלך הקריירה שלו בין קבוצות בית"ר ובשנת 1959 עבר לקבוצת בית"ר ירושלים, ולאחר מכן לבית"ר רמלה ופרש בשנת 1962 במדי בית"ר תל אביב. סך הכל הופיע אלמליח ב-149 משחקים בליגה הבכירה, בהם הבקיע 73 שערים.
לזכותו של אלמליח שתי הופעות במדי נבחרת ישראל, במשחקי ידידות מול נבחרת טורקיה שנערכו באיסטנבול ובאצטדיון בלומפילד בשנת 1950.
בשנת 1989 הלך לעולמו בגיל 61 ולו שתי בנות ובן.
שחבור

שחבור (באנגלית: Splicing) בגנטיקה, הוא אחד התהליכים המתרחשים בגרעין תא איקריוטי בהם מעורבת מולקולת RNA.
בתהליך השחבור, מולקולת RNA שהורכבה בתהליך השעתוק, עוברת עריכה ומתקבלת מולקולה המכונה RNA שליח (messenger RNA). מולקולה זו מסוגלת לעזוב את גרעין התא בו התרחשו תהליכי השעתוק והשחבור, ולעבור לציטופלזמה, שם יש לה תפקידים שונים בתהליך התרגום, בו מסונתז חלבון חדש.

הגן המשועתק ביצורים אאוקריוטיים כולל בדרך כלל מקטעים שאינם מקודדים לחלבון או ל-RNA פעיל המכונים אינטרונים (introns), המשולבים בין המקטעים המקודדים המכונים אקסונים (exons). מטרת תהליך השחבור היא "לקלוע" (splice) יחד את האקסונים מתוך ה-RNA הלא מעובד ולהשאיר מולקולת RNA המכילה אך ורק את המקטעים התפקודיים. קיימים שני סוגים של שחבור תאי, את האחד מבצעת המולקולה של ה-RNA בעצמה ואילו את השני מבצע האברון ספלייסוזום והוא מכיל שילוב של אנזימים ומולקולות RNA להם תפקיד של זירוז התהליך.
חשיבותו הרבה של תהליך השחבור מתבטאת בעובדה שזהו תהליך מבוקר מאוד. הבקרה הבסיסית היא באמצעות "סימון" המקטעים ב-DNA מהם מתבצע חיתוך ה-RNA. אתרים אלה נקראים donor site ו-acceptor site ובשלב ביניים נוצרת ביניהם לולאה המכילה את האינטרון לפני שזה מוסר מה-RNA (לולאת הלריאט).
תהליך השחבור על אותה מולקולת ה-RNA אינו מתרחש תמיד באותה צורה. שתי מולקולות RNA זהות יכולות לעבור בתא שחבורים שונים, תופעה הידועה כשחבור חליפי (alternative splicing). תופעה זו היא האחראית לכך שמספר מצומצם יחסית של גנים יכול להניב מגוון עצום של כמיליון תוצרים חלבוניים שונים האפשריים בתא איקריוטי.
המונח הלועזי splice הושאל מעולם הימאות, שם הוא מתאר איחוי של חבל מפותל, אשר מקצתו הרקובה הוסרה, על ידי פתיחת הפיתול וקליעת המקטעים הנותרים של החבל זה לתוך זה. מקורו בפועל ההולנדי הקדמאי splissen.
קרל ברוקנר

קרל ברוקנר (בגרמנית: Karl Bruckner;‏ 9 בינואר 1906 – 25 באוקטובר 1982) היה סופר ילדים אוסטרי.

חייו

נולד בפרוור של וינה, לאב שעסק בדפוס. עסק במכונאות רכב והתחיל לכתוב ספרים לנוער ב-1946. נפצע במלחמת העולם השנייה, שלאחריה סייר ברחבי העולם. בין יתר מסעותיו הגיע ליפן. מחויב לשלום, הבנה בינלאומית, וצדק חברתי, הפך לאחד הסופרים המובילים באוסטריה לצעירים.

סדקו רוצה לחיות

ספרו המפורסם ביותר הוא 'סדקו רוצה לחיות', שנכתב בשנת 1961. הספר מתאר את מאבק החיים של הילדה סדקו ססקי תושבת העיר הירושימה. הסיפור מתנהל בשני מישורים מקבילים: תיאור מפורט ואמיתי של טיסתו של המפציץ האמריקני במסגרת משימת הטלת פצצת האטום על הירושימה – ומאבק החיים הנואש של סדקו הקטנה, שנפגעה מהקרינה הרדיואקטיבית הקטלנית של הפצצה. הספר תורגם לעברית על ידי ד"ר בצלאל וכסלר, ויצא לאור בהוצאת "מסדה" ב-1968. בנוסף לעברית תורגם הספר ל-22 שפות ויצא לאור ב-122 מדינות.
אביעזר פילץ

ביוגרפיה

נולד וגדל בכפר אברהם, לרב יצחק מרדכי, ראש ישיבת 'תורה ומלאכה' במקום, וגולדה-דבורה פילץ. למד בישיבת אור ישראל לצעירים ובישיבת חברון בירושלים. בתחילת שנות ה-60 נישא לאפרת, בתו של הדיין הרב יצחק מאיר בן מנחם-פצינר, חתנו של הרב איסר זלמן מלצר. באירוסיו שנערכו בפתח תקווה נכח דוד הכלה הרב אהרן קוטלר, ששהה באותה עת בביקור בישראל. בתקופת אירוסיו למד בישיבת לייקווד במשך כשנה אצל הרב קוטלר. לאחר נישואיו התגורר בביתו של סב אשתו הרב איסר זלמן מלצר בשכונת בתי ברוידא בירושלים ולמד בכולל של בוגרי ישיבת חברון בשכונת גבעת שאול בירושלים.
בשנות ה-70 הצטרף לצוות הרבנים של ישיבת תושיה במושב תפרח בראשות הרב יעקב פרידמן, וכעבור זמן התמנה לעמוד בראשות הישיבה. בהשראתו מתאפיינת הישיבה בהקפדה בענייני הלכה, באווירה של הסתפקות במועט ובהתמדה ושקיעות בלימוד התורה. לישיבה תקנות רבות אשר מטרתן לשמר את הצביון הייחודי של הישיבה. עם השנים צירף לצוות הישיבה את גיסו הרב מנחם בן-מנחם ואת תלמידיו הרב יעקב שיינברג והרב דניאל ארנפרוינד. במהלך השנים הקים הרב פילץ מוסדות נוספים בתפרח ובהם ישיבה קטנה בראשות תלמידו הרב בצלאל גנצרסקי.
בשנת ה'תשע"ג פתח הרב פילץ סניף בעיר בית שמש בשם נתיבות התורה בראשות הרב יוסף רובינשטיין. הרב פילץ מכהן כנשיא הסניף ומוסר בו אחת לשבועיים שיעור כללי.
הרב פילץ דוגל בקו ההשקפתי השמרני של הרב שך, שהיה קרוב משפחתו. הוא בעל השפעה על קהילות ומוסדות תורה, בעיקר בדרום הארץ. הוא מורה דרכה של ישיבת רכסים, בראשות הרב אליהו ציון סופר.
במבצעי צה"ל מבצע עופרת יצוקה ועמוד ענן הורה על המשך לימודים סדירים של הישיבה, בניגוד לישיבות אחרות בדרום שהעתיקו את פעילותן לאזור המרכז.
לקראת ההתנתקות אמר בשיחה לבני ישיבתו כי אילולא צער המשפחות היה ראוי שהמפונים יחגגו 'יום טוב' על כך "שנגאלו מן העבודה הזרה של הציונות".
הרב פילץ נאם בעצרת רבבות של דגל התורה לקראת הבחירות לכנסת העשרים ודיבר בחריפות בגנות מדינת ישראל והציונות.
בין תלמידיו: הרב פנחס אבוחצירא והרב אליעזר יהודה פינקל ראש ישיבת מיר.

משפחתו

נשוי לאפרת פילץ, מחנכת במכללת אופקים. הם הורים לשני בנים. בנם הבכור, הרב מאיר, מחבר ספרי "אורי וישעי" על התלמוד, וראש כולל "בית ישראל" בירושלים. בנם השני, איסר זלמן, חתנו של הרב בנימין קרליבך, ר"מ בישיבת מיר.
גואנגג'ואו אוורגראנד

היסטוריה

המועדון הוקם בשנת 1954 כמועדון חובבים. בשנת 1993 הפך למועדון מקצועני. 
בשנת 2007 עלה המועדון לליגת העל הסינית לאחר 10 שנים בליגה השנייה. בשנת 2009 המועדון נרכש על ידי קבוצת הנדל"ן אוורגראנד, Evergrande Group. בשנת 2011 זכה המועדון באליפות הראשונה שלו והוא שמר על התואר גם בחמש השנים שלאחר מכן.
בשנת 2013 המועדון הפך למועדון הסיני הראשון שזוכה בליגת האלופות האסיאתית והשתתף באליפות העולם לקבוצות כדורגל 2013 אותה סיים במקום הרביעי. בשנת 2015 זכה המועדון שנית בליגת האלופות האסיאתית.
פארק פורסיית'

תולדותיו

הפארק הוקם בשנות ה-1840 על 40 דונם ראשונים שנתרמו למטרה זו על ידי ויליאם הוג'סון.
בעקבות תרומה נוספת של מושל ג'ורג'יה, ג'ון פורסיית', שטח הפארק הגיע ל-120 דונם.
משום כך בעקבות הרחבתו בשנת 1851 קיבל הפארק את שמו של פורסיית'.
אשקלונה

אשקלונה היה פארק המים השני בגודלו בישראל אחרי הלונה גל שלחופי הכנרת. פארק המים "אשקלונה" הוקם בשנת 1987 באשקלון, בהשקעה של כ-5 מיליון דולר, והשתרע על פני שטח של 40 דונם. הפארק נסגר ב-2014.
במהלך השנים הפארק שופץ ונוספו לו אטרקציות שונות. בפארק היו מספר מגלשות מים: 2 מגלשות קמיקזה (שהוצגו כגבוהות בארץ), מגלשות סלאלום מהארוכות בארץ ומספר מגלשות לילדים. כמו כן הייתה קיימת אטרקציה יחידה מסוגה בישראל בשם "בועת סנפלינג" בה הגולש מטפס על בועה וגולש עליה בחזרה למטה. בפארק הייתה גם בריכת שחייה אולימפית ובריכת ילדים מקורה. בעקבות החלטה של בעלי המקום לסגור את הפעילות בשבת ירדה כמות המבקרים במקום. בנוסף, עם התגברות הירי לעבר אשקלון בעקבות מבצע עמוד ענן ובפרט בתחילת שנת 2014 הלך ופחת מספר המבקרים. בקיץ 2014 הוחלט שהמקום לא יפתח בעונת הרחצה הקרובה והוא נסגר מחוסר כדאיות כלכלית.
בשנת 1987 צולם בפארק קליפ לשיר "אצל הדודה והדוד" שביצע דני סנדרסון.
אופנוח

אופנוח (באנגלית: Recumbent bicycle) הוא סוג של אופניים שהרוכב עליהם נמצא בתנוחת ישיבה שעונה לאחור, ובדרך כלל הרגליים מלפנים.
מהירות האופנוח גדולה מאוד בגלל התנגדות נמוכה לאוויר ודחיפה יעילה יותר של הרגליים כאשר הגב נתמך במשענת. זו הסיבה ששיאי המהירות העולמיים מושגים באמצעות אופנוח מכוסה בכיסוי אוירודינמי. כיום שיא המהירות לרכיבה במישור הוא כ-130 קמ"ש באופנוח, וכ-73 קמ"ש באופניים רגילים].
ב-1937 זכה בתחרות איגוד האופניים הצרפתי רוכב אופנוח. הזכייה הביאה לאיסור על רוכבי אופנוחים להשתתף בתחרויות אופניים, מה שגרם לעצירה בהתפתחות הענף.

עיצוב

ישנם דגמים שונים אולם רוב הדגמים מיועדים לרכיבת כביש. מספר הגלגלים משתנה, בדרך בין שניים לשלושה, בדגמים השונים וכן תנוחת הישיבה שונה. הגלגל או זוג הגלגלים האחורי נמצא מאחורי גבו של הרוכב והגלגל או זוג הגלגלים הקדמי נמצא מתחת או לפני מערכת הדוושות (בדגמים קצרים) או אחריהן (בדגמים ארוכים יותר). ההיגוי מתבצע או בעזרת כידון הניצב לפני הרוכב, או מערכת היגוי מתחת למושב. קוטר גלגלי האופנוח לרוב קטן מקוטר גלגלי אופניים רגילים.
אחימן ששי ותלמי

אֲחִימַן, שֵׁשַׁי וְתַלְמַי הם דמויות מקראיות המצוינות כבני הענק אשר בחברון היא קריית ארבע. 
במקרא הם מוזכרים שלוש פעמים. פעם אחת בפרשת המרגלים: "וַיַּעֲלוּ בַנֶּגֶב וַיָּבֹא עַד חֶבְרוֹן וְשָׁם אֲחִימַן שֵׁשַׁי וְתַלְמַי יְלִידֵי הָעֲנָק וְחֶבְרוֹן שֶׁבַע שָׁנִים נִבְנְתָה לִפְנֵי צֹעַן מִצְרָיִם." (במדבר י״ג, כ״ב).על פי הפסוק, ישבו שלושת בני הענק בחברון לפני שכבשו בני ישראל את העיר.
פעם נוספת הם מוזכרים בהקשר לכיבוש חברון: "וַיֹּרֶשׁ מִשָּׁם כָּלֵב אֶת שְׁלוֹשָׁה בְּנֵי הָעֲנָק אֶת שֵׁשַׁי וְאֶת אֲחִימַן וְאֶת תַּלְמַי יְלִידֵי הָעֲנָק" (יהושע ט״ו, י״ד) ופעם שלישית באותו הקשר, אך שם לא מצוין את שמו של כלב אלא רק את שבט יהודה שכלב היה נשיאו "וַיֵּלֶךְ יְהוּדָה אֶל הַכְּנַעֲנִי הַיּוֹשֵׁב בְּחֶבְרוֹן וְשֵׁם חֶבְרוֹן לְפָנִים קִרְיַת אַרְבַּע וַיַּכּוּ אֶת שֵׁשַׁי וְאֶת אֲחִימַן וְאֶת תַּלְמָי." (שופטים א', י').

זיהוי ומקור הסיפור

קמפינסקי משער שהסיפור על שלושת בני הענק שבחברון הוא שריד של מסורת היסטורית קדם ישראלית שידעה לספר על השושלת הקדומה של שליטי חברון, בדומה לאגדות שנטוו סביב הדמויות ההיסטוריות של גלגמש  וסרגון הגדול. לשיטתו, אפשר למצוא אחיזה למסורת מקומית זו בכך ששניים מתוך שלושת השמות של ילידי הענק ששי ותלמי הם שמות חוריים שכמותם מוצאים בתקופה הכנענית התיכונה בארץ ישראל. יתר על כן, בשם ששי נקרא אחד מחשובי המלכים של שושלת ט"ו החיקסוסית שמשל במצרים ובדרומה של ארץ ישראל.
אפשרות נוספת היא שמדובר בשם של האבות של שלוש משפחות בעיר ראשית זו שבהר יהודה.

במסורת חז"ל ופרשנות ימי הביניים

לפי רש"י, רמב"ן, ספר הזוהר ורבי יצחק אברבנאל בני הענק הם הנפילים שנולדו מזיווגם של בני האלוהים ובנות האדם בספר בראשית פרק ו'.

אחימן

משמעות היסוד של השם אחימן אינה ברורה . מרטין נות סבור שזהו קיצור או שריד של שם. אפשרות אחרת שהעלה בנימין מזר היא שבהתבסס על השם הפרטי האוגריתי אבמן, השם שֻמַנַ (זה של מַנַ, איש מַנַ) הנמצא בלוחות נוזו קדומים, ולפי השמות הפוניים (א)חמן ו(ג)רמן, אולי יש לפרשו כשם או תואר של אלהות. יחזקאל קוטשר סבר על יסוד הכתוב: העורכים לגד שלחן והממלאים למני ממסך (ישעיהו ס"ה, יא ) שמדובר על אלהות הגורל הערבית מני (מנוה, כלומר : מנאת, בקראן), היא מנתו של הכתובות הנבטיות. לדעת הריס הכוונה היא לאלהות המצרית מן.

תלמי

השם תלמי הוא שם חורי. היסוד החורי  Talmi- פירושו גדול  בתעודות חתיות ואכדיות מבוע'זכויי ואוגרית מצוי השם הפרטי Talmiya' ובתעודות מאוגרית מצוי גם השo התיאופורי המקוצר - Tal-ma-'i.

ששי

גם השם ששי הוא ממקור חורי.

על פי מסורת חז"ל

חז"ל פירשו את משמעות שמותם של שלושת בני הענק באופן דרשני: "אחימן מיומן שבאחיו, ששי שמשים את הארץ כשחתות, תלמי שמשים את הארץ תלמים תלמים. דבר אחר אחימן בנה ענת, ששי בנה אלש, תלמיד בנה תלבוש, ילדי הענק שמעניקין חמה בקומתן." (תלמוד בבלי, מסכת סוטה דף לד:).
מסורת מדרשית נוספת נמצא בבמדבר רבה: "אחימן ששי ותלמי, למה נקרא שמו אחימן, שהיה אומר אחי מן יבא עלי. ששי שהיא בריא כשיש, תלמי שהיה עושה תלמים בארץ" (במדבר רבה טז ח)
משה ליטבקוב

משה לִיטְבָקוֹב (מוישה ליטוואַקוב; ברוסית: Моисей Ильич Литваков;‏ 1879, צ'רקסי – 1939, מינסק) היה סופר יידיש, מבקר, עורך ופובליציסט. האידאולוג הראשי של היידישיזם הסובייטי.

קורות חיים

ליטבקוב נולד בתחום המושב היהודי, בדרום-מערב האימפריה הרוסית (כיום אוקראינה). הוא היה עסקן ספרותי ובולשביקי עוד לפני המהפכה של שנת 1917. לאחר המהפכה השתלב במִמסד התרבותי-יהודי של הקומוניסטים. פרסם מאמרים רבים בזכות המהפכה ואף היה במשך שנים רבות עורך העיתון היומי האנטי-ציוני החריף "דער עמעס" ("האמת"; תרגום של השם "פראבדה" הרוסי). ה"עמעס" ניהל תעמולה אנטי ציונית מלאת שנאה וארס במשך שנים רבות. והיה המרכז התרבותי של תרבות היידיש בחסות המשטר הסובייטי.
היה ממייסדי ה"יבסקציה" – "ייבראיסקה סקציה", המחלקה היהודית – ששירתה את המשטר הסטליניסטי במסירות ואכפה בנוקשות אידאולוגיה של יצירת לאום יהודי-סובייטי דובר יידיש, תוך רדיפת המסורת הדתית ומי שדגלו בשפה העברית. 
ליטבקוב כתב רבות גם על נושאים תרבותיים, וליווה במאמריו את חיי התרבות היידישאים של יהדות ברית המועצות, כל זמן שהדבר ניתן. כך למשל הוציא ספר לתולדות התיאטרון הממלכתי היידישאי הסובייטי, במלאת לו חמש שנים. וכן היה במשך כמה שנים יושב ראש אגודת הסופרים היהודיים בברית המועצות.
בסוף שנות השלושים, כשהמשטר הסטליניסטי החל במסע הטיהור כנגד יוצרי היידיש, נעצר משה ליטבקוב בשנת 1938. הוא נפטר בבית סוהר סובייטי לאחר שנה של חקירות ועינויים קשים.
משה ליטבקוב פרסם יותר מחמישה כרכים של ביקורת ופובליציסטיקה ביידיש. אף אחד מהם לא תורגם לעברית.
דובוני אכפת לי: מבצע ההצלה

תקציר העלילה

הסרט מתרחש במהלך טקס חלוקת פרסי ההצלה, לכבוד הדובונים שהצילו במהלך השנה דובונים אחרים בארץ אכפתיה. במהלך הסרט, הצופים צופים בסיפורי ההצלה הטובים ביותר והמוצלחים ביותר של דובוני אכפת לי.
יס מן

עלילה

קארל אלן (ג'ים קארי) הוא גבר מופנם בשנות ה-30 לחייו, שעובד כפקיד בנק בלוס אנג'לס. לאחר שהתגרש מאשתו, סטפני (מולי סימס), לאחר 6 חודשי נישואין, הוא הופך לאדם סגור, מתנתק מחבריו, ומפתח גישה שלילית. עקב כך הוא לרוב לא יוצא מביתו, ומסרב לרוב ההצעות של חבריו לצאת לבלות, ומבלה את רוב זמנו בצפייה בטלוויזיה. חבר ותיק מעברו, שאותו הוא פוגש במקרה, ממליץ לו לבקר בסדנה לשיפור עצמי, שלדבריו תשנה לו את החיים. קארל מטיל בכך ספק, ומחליט לא ללכת, אך לאחר שהוא מפספס את מסיבת הרווקים של חברו הטוב פיטר (בראדלי קופר), פיטר אומר לו שאם לא ישתנה הוא יישאר בודד לנצח.
קארל מחליט לנסות את הסדנה, שבה המנחה, טרנס באנדלי (טרנס סטמפ), אומר למצטרפים החדשים להגיד "כן" לכל הצעה שמציעים להם, ללא קשר לתוכנה. קארל בהתחלה חושב שכל העניין מגוחך, אך מחליט לנסות אותו, וכשהוא מתחיל לראות שבעקבות הסכמתו להצעות שונות שנקרות בדרכו, חייו משתפרים, הוא מתחיל להאמין בגישה החיובית הזאת לחיים, ואומר כן לכל דבר. חייו של קארל מתחילים להיות מטורפים, הוא מתחיל ללכת למסיבות רבות, להצטרף לפעילויות שונות, כגון צילום תוך כדי ריצה, ויחסיו עם חבריו משתפרים פלאות. בהמשך מוצא חברה חדשה, אליסון (זואי דשנל), ונהנה מחייו.
אך גישתו החדשה לחיים לבסוף מכניסה אותו לצרות עם החוק ועם חברתו, שמגלה שהסיבה היחידה שבגינה נהפכו לחברים, הוא הסדנה שהוא עבר, שחייבה אותו להגיד "כן" לכל הצעה שנקרתה בדרכו.
קארל שוקל להפסיק עם הגישה החדשה שלו, שכוללת הסכמה לכל דבר שמציעים לו, ומדבר עם מנחה הסדנה, שמסביר לו שמטרת הסדנה היא לא לחייב אנשים להגיד "כן" לכל דבר, אלא להיות יותר פתוחים ופחות שליליים. לבסוף אליסון סולחת לקארל והשניים חוזרים להיות חברים, וקארל נהפך לאדם יותר שמח ופתוח.

ביקורות והכנסות

הסרט עלה לאקרנים ב-19 בדצמבר 2008. בשבוע הראשון לצאתו של הסרט הוא גרף כ-18.3 מיליון דולר רק בממלכה המאוחדת, מה שדירג אותו בראש רשימת שוברי הקופות לאותו שבוע. בסיכום הכנסותיו של הסרט הוא גרף כ-97.7 מיליון דולר בארצות הברית וכ-125.5 מיליון דולר מחוצה לה, מה שמסכם את הכנסותיו של הסרט בכ-223.2 מיליון דולר.
הביקורות על הסרט היו מעורבות - רבים מהמבקרים ביקרו את הסרט על כך שהוא דומה לסרט אחר של ג'ים קארי, "שקרן שקרן", אך למרות זאת קארי קיבל מספר פרסים על השתתפותו בסרט (למשל פרס נבחרי הנוער - "Teen Choice Award"), והסרט הפך לסרטו השני הכי מצליח של קארי אחרי "ברוס הגדול מכולם".
אלן ללצ'וק

ספריו של ללצ'וק בעברית

מרים 34, תרגמה אביבה גורן, הוצאת "אדם", ירושלים 1982.
סרגיי גורשקוב

סרגיי גיורגוביץ' גורשקוב (ברוסית: Сергей Георгиевич Горшков‏; 6 בפברואר 1910 - 13 במאי 1988) אדמירל בצי של ברית המועצות, מפקד הצי הסובייטי במהלך המלחמה הקרה. היה אחראי במידה רבה על גידולו ופיתוחו של הצי לכוח ימי גלובאלי.

ביוגרפיה

גורשקוב נולד בעיר קמיינץ פודולסקי שבאימפריה הרוסית (כיום בשטח אוקראינה) בשנת 1910. לאחר סיום בית ספר תיכון התקבל ללימודים בפקולטה למתמטיקה ופיזיקה באוניברסיטת מוסקבה, אך כעבור שנה עזב את האוניברסיטה לטובת לימודים בבית ספר לקציני חיל הים בלנינגרד.
לאחר סיום לימודיו ב-1931 שירת בתפקידי פיקוד שונים בצי הים השחור. בשנת 1932 הועבר לצי האוקיינוס השקט, שם מילא שורה של תפקידים מנווט של משחתת ועד למפקד פלוגת סיירות. 
לאחר הפלישה הגרמנית לברית המועצות קיבל פיקוד על שייטת משחתות בים השחור. הוא הצטיין בעת הגנת אודסה וחצי האי קרים. באותה שנה הועלה לדרגת אדמירל והיה לאדמירל הצעיר ביותר בחיל הים של ברית המועצות. בשנת 1942 שייטת בפיקודו השתתפה בהגנת עיר הנמל נובורוסייסק. בשנת 1944 הקים ופיקד על שייטת ספינות קלות, אשר לחמה על הנהר דנובה ברומניה והונגריה. לאחר סיום המלחמה מונה לראש מטה של צי הים השחור. 
בשנים 1951 – 1955 היה מפקד צי הים השחור. בשנת 1955 מונה לסגן מפקד חיל הים של ברית המועצות. בשנת 1956 הוא מונה למפקד חיל הים הסובייטי על ידי ניקיטה חרושצ'וב. במסגרת תפקידו היה אחראי על הרחבתו המאסיבית של הצי הסובייטי מכוח שמשימתו העיקרית הייתה הגנת חופי המדינה לצי ימי מפואר ששייט בכל האוקיינוסים של העולם והיווה איום משמעותי על הציים של ברית נאט"ו והצי האמריקאי בראשם. הוא פרש מתפקידו בחיל הים ב-1985, לאחר כמעט 30 שנה בתפקיד.
סרגיי גורשקוב נפטר בשנת 1988 ונקבר במוסקבה.
בית חולים מרכזי של הצי הרוסי קרוי על שמו. כמו כן בצי הרוסי הייתה נושאת מטוסים אשר נקראה על שמו, אך בשנת 2004 היא נמכרה להודו.