google/wiki40b huggingface dataset:
בית הכנסת הגדול של ליון

היסטוריה

הקהילה היהודית המצומצמת הייתה מאוחדת בתחילת המאה ה-19 עם קהילת מרסיי. עם התרחבות הקהילה לקראת אמצע המאה יסדה הקהילה רבנות מקומית, אך התפילות נערכו בדירות ומבנים שכורים. בשנת 1857 יצר הקיסר נפוליון השלישי קונסיסטוריה אזורית שריכזה תחתיה את הקהילות היהודיות ממחוז הרון-אלפ: לואר, איזר, אן, יורה, סון-אה-לואר, ודוב. ב-24 ביוני 1858 אוייש לראשונה תפקיד של רב ראשי לאזור.
בשנת 1862 הקצתה העירייה חלקת קרקע ב-quai Tilsit לבניית בית הכנסת, ותכנון הבנייה הופקד בידי האדריכל יהודי הצעיר אברהם הירש (1823-1913), שמאוחר יותר מונה לאדריכל הרשמי של ליון. טקס הנחת אבן הפינה נערך ב-20 במאי 1863, ושנה לאחר מכן ביוני 1864 הוא נחנך בהשתתפות גורמי שלטון צבאיים ואזרחיים ונציגי דתות אחרות.

במלחמת העולם השנייה

במהלך המלחמה זרמו לליון החפשית מספר גדול של פליטים יהודים מכל רחבי צרפת. בית הכנסת היה סגור למשך חודשיים בלבד במהלך קיץ 1944, לאחר שהרב ומשפחתו גורשו.
במהלך תפילת ערבית שנערכה בבית הכנסת בערב שבת ב-10 בדצמבר 1943, החל החזן לזמר את הפיוט לכה דודי, וכנהוג, נעמדו המתפללים לקראת הבית האחרון של הפיוט והפנו את פניהם מערבה לעבר הדלת כדי לקבל את השבת. ברגע זה הוטלו שני רימוני יד אל תוך אולם בית הכנסת על ידי שני אלמונים שנמלטו מהמקום ברכב. העובדה שהיו רק שמונה פצועים קל, הוסברה על ידי חלק מהמתפללים בכך שמיקומם ברגע ההתקפה הרתיע את התוקפים. התוקפים לא זוהו מעולם.
ב-13 ביוני 1944 נכנסה המיליציה הצרפתית לבית הכנסת ועצרה את כל הנוכחים. הם הועברו למחנה הריכוז דראנסי ונשלחו לאושוויץ ב-31 ביולי 1944. בעדותו בסיום המלחמה סיפר יוג'ין וויל כי כאשר חזר לבית הכנסת ב-2 בספטמבר 1944, יום השחרור של ליון, הוא מצא אותו "במצב נורא, אולם ההיכל שימש כבית מרזח מקומי למיליציה, שלטי הנצחה לחיילים שנהרגו במלחמה שימשו כמטרה להשחתה, כמו גם ספרי התורה, ספרי קודש היו מפוזרים לכל עבר, מנורות, כיסאות וספסלים הושחתו."
לאחר השחרור כיהן הרב דוד פויירוורקר כרב הראשי של ליון. הוא ביטל את השימוש בעוגב בבית הכנסת בשבתות וחגים, ובין היתר חיתן במקום את הורי הרב הראשי העתידי-הנוכחי של ליון, רישאר וורטנשלאג.

כיום

הקונסיסטוריה של ליון הממוקמת בתוך אגף בבנין היא המוסד היהודי העתיק ביותר בליון. היא מתאמת פעילויות חינוך ותרבות בבתי כנסת שונים במרכז הרון-אלפ, וכן אחראית לפעילויות חברתיות רבות לסיוע לנזקקים וחולים. בליון חיים כיום כ-40,000 יהודים, ויש בה כ-35 בתי כנסת שמכסים את כל גוני היהדות הצרפתית.
בית הכנסת עבר בשנת 2008 שיפוצים נרחבים בעלות של כחצי מיליון אירו שנאספו מתרומות, וכן מהעירייה שהעניקה כ-90 אלף יורו.

המבנה

בית הכנסת מורכב משני בניינים שמופרדים על ידי חצר קטנה. בבניין הראשון, שנמצא על הרחוב, שוכנים משרדי הקונסיסטוריה ורב העיר, וכן אולם אסיפות ואולם שיעורים ולימודי תורה.
המבנה השני שממוקם בפנים החצר משמש כהיכל תפילה גדול והוא מחולק לשלשה: התווך המרכזי הבנוי לגובה, שבמרכזו כיפה צבועה בכחול, המוקפת בשישה עשר חלונות מקושתים חצי עגולים המחדירים אור טבעי להיכל. בצידי ההיכל ישנם מעברים-חללים נמוכים, שמופרדים מהתווך על ידי שנים עשרה עמודים המסמלים את שנים עשר שבטי ישראל. בראש כל עמוד כזה תבליטים וכותרות בסגנון הסדר הקורניתי או הסדר המשולב.
בצידי האולם, מעל לחללים הנמוכים ומעל פרוזדור הכניסה, קיימת עזרת נשים עם מעקות של עמודי אבן. אולם התפילה מכיל 320 דוכני עץ כמקומות ישיבה לגברים, ו-235 בעזרת נשים.
הדסה ביריביס

ביוגרפיה

ביריביס נולדה בעיירה אוברוץ' שבאוקראינה במשפחה בת שמונה בנות ושני בנים. בשנת 1919 נרצח אביה בפוגרום, ובשנת 1925, כשהייתה כבת 16, עלתה לארץ ישראל עם אמה וכמה מאחיותיה. היא השתקעה בתל אביב והתגוררה בה עד מותה.
ניגנה בפסנתר מגיל שש. בתל אביב למדה אצל רבקה שרתוק-הוז וארבע שנים אצל מרים לוית בבית הספר למוזיקה "בית לוויים".
ניגנה בגני ילדים, בהם גנה של צפורה וולפסון, עבדה עם שרה לוי-תנאי ולהקת ענבל ובמשך שנים נתנה שיעורים פרטיים בנגינה ובמחול.
בין תלמידיה: המלחין דוד זהבי, הפסנתרן שלומי שם-טוב (בילדותו), המלחין יואל ולבה, עופר גביש,, רונית בורדו, הפסנתרן והמנצח יוני פרחי ושדרנית קול המוסיקה זמירה לוצקי.
מערך מוליכי גל

מערך מוליכי גל (באנגלית: Arrayed Waveguide Grating, ובראשי תיבות: AWG) הוא התקן אופטי (בדרך כלל מבוסס סיב) המשמש לסינון (פילוג- DeMux) או ריבוב של אותות אופטיים לפי אורך גל, על ידי התאבכות. בעזרת AWG ניתן לדחוס, על ידי ריבוב, מספר רב של אורכי גל לתוך סיב אופטי בודד, ועל ידי כך להעלות את נפח השידור.

אופן פעולה

אלומת אור נכנסת להתקן דרך סיב אופטי. כאשר היא מגיעה לאזור התקדמות חופשית, הקרן מתפזרת, עקב דיספרסיה, ופוגעת במערך של מוליכי גל המרוחקים זה מזה מרחק קבוע. ההתקן מתוכנן כך שלכל מוליך-גל שכזה יש אורך אופטי שונה מזה של המוליך השכן, כך שכל מוליך-גל ארוך מחברו במידה קבועה השווה לכפולה שלמה של-. עבור אורך גל מסוים, האלומות מכל מוליכי הגל יגיעו למוצא כאשר יש להן את אותה הפאזה (עד כדי ) והתפלגות השדה בכניסה תשוחזר ביציאה. בצורה זו, אורך-גל מסוים יגיע למוליך גל מסוים ביציאה, כאשר השינוי הליניארי באורך מוליכי-הגל גורם לדיספרסיה, בעטיה יגרם שינוי ליניארי במיקום פגיעת כל אורך גל במישור היציאה.

על ידי מערך נוסף של מוליכי גל, המסודרים בצורה מושכלת במישור היציאה, נוכל ליצור הפרדה מרחבית בין אורכי הגל השונים.

בצורה שכזאת ניתן ליצור, לפחות תאורטית, מספר אינסופי של מישורי כניסה ויציאה ולייצר מרבב N×N. 

כיום, ישנה דרישה להפרדת אורכי גל ברזולוציה גבוהה, עקב עלית הדיוק של הלייזרים. למשל לייזר מסוג DFB מסוגל להפיק רוחב פס צר מאד ולכן דרוש כושר הפרדה גבוה. הדבר דורש דיוק רב בייצור מוליכי הגל, וכך ניתן להגיע לכושר הפרדה של 1nm.

רקע מתמטי

כאמור, הפרש האורכים בין שני מוליכי גל סמוכים, , גורם להפרש מופע קבוע של  כך שהאור הנפלט ממוליכי הגל מוסט באזור ההתקדמות החופשית בזווית  לפי המשואה הבאה:
כאשר  ו- הם מקדמי השבירה של מוליך הגל ושל אזור ההתקדמות החופשית, בהתאמה,  הוא המרחק בין מוליכי הגל (ביציאה לאזור ההתקדמות החופשית), ו- הוא סדר העקיפה. הנפיצה מוגדרת כ- כאשר  הוא מיקום התכנסות הקרן במישור היציאה, וניתן לבטאה כ-:
כאשר  הוא מוקד ההתכנסות (כאשר משתמשים בעדשה הממוקמת במישור היציאה).

רוחב הקרן (בחצי הגובה) מוגבל על ידי מגבלת העקיפה ל-, כאשר  הוא המספר של מוליך הגל. רזולוצית ההפרדה לכן תהיה:

ייצור

מכיוון שהייצור נעשה בדרך-כלל באמצעות ליתוגרפיה אופטית, הדיוק הוא מסדר גודל של עשרות ננו-מטרים, לכן יש הבדלים בין הרכיבים כך שאינם זהים. ניתן לבחון כל רכיב בנפרד ולהחליט האם הוא מתאים להיות מרבב (Mux) או מפלג (DeMux) לפי התנאים הבאים:
מרבב: עבור מרבב נדרוש שההפסדים יהיו אחידים עבור אורכי הגל השונים.
מפלג: עבור מפלג נדרוש הפרדה מקסימלית בין אורכי הגל השונים. (יש לזכור שתמיד קיימת זליגה בין הערוצים השונים ולכן דרישה זו לעולם לא תתקיים במלואה).

צימוד לסיב

ההתקן עצמו מיוצר בדרך-כלל על מוליך למחצה ולכן נוצר צורך לצמד את הכניסה/יציאה לסיב אופטי. לשם כך דרוש דיוק מקסימלי כדי לא לאבד עוצמה.

בעזרת פוטוליתוגרפיה ואיכול יוצרים חריצים בצורת V על גבי גביש סיליקון, כך שעומק החריץ ממקם את ליבת הסיב בגובה פני השטח. קיבוע הסיבים נעשה על ידי הדבקה או הצמדת מערך חריצים זהה מלמעלה. את מערך הסיבים מצמדים לרכיב.
בית הספר אליאנס (ירושלים)

היסטוריה

ב-1855 נפתח בית הספר המודרני הראשון בירושלים, בית הספר למל ששירת בעיקר את אנשי הקהילה הספרדית. ב-1867 ניסה יוסף קריגר, המזכיר לפחה ירושלים, להקים בית ספר בתמיכת כי"ח, אך הקהילה האשכנזית דחתה את הרעיון. 
ניסים בכר, יליד ירושלים אשר היה בעל ניסיון בהקמת בתי ספר בסוריה ובבולגריה, נשלח על ידי הוועד המרכזי של כי"ח להקים בית ספר שילמדו בו מקצועות כלליים ושפות אחדות ובהם עברית וצרפתית בשנת 1880. נקנה בניין על דרך יפו ובו נפתח "בית הספר לתורה ומלאכה". התלמידים באו מכלל האוכלוסייה הירושלמית ולא היו רק יהודים אלא גם נוצרים ומוסלמים. הם זכו לתמיכה כספית מכי"ח וממשפחת דה-רוטשילד. שפת ההוראה הייתה בעיקר צרפתית, אך שיעורים נלמדו גם בעברית ובערבית. בבית הספר נלמדו מלאכות כגון נגרות, נפחות, צורפות, מכונאות, יצירת כלי נחושת, אריגה וצביעה. בנוסף, הוקמו מחלקות לפיסול ולעיצוב.
בשנת 1899 נפתח אגף חדש לבית הספר והוקם בו "בית הספר לבנים". בהמשך הוקמו במקום גם בית ספר לבנות וגן ילדים. בין השנים 1902-1908 עמד בראש המוסד אברהם בנבנשתי (בן וניסטי). בית ספר המקצועי הוסיף לפעול עד שנות העשרים של המאה ה-20.
המכללה הצבאית המלכותית בסנדהרסט

היסטוריה

המכללה הייתה פרי יוזמתו של ג'ון לה מרשאנט (John Le Marchant), יוזמה שנתקלה תחילה בהתנגדות הפרלמנט להענקת התקציבים הדרושים, ודווקא בתקופה של המלחמות הנפוליאוניות. קודם לכן לא היה בבריטניה מוסד מתאים להכשרת קציני צבא, מלבד האקדמיה הצבאית המלכותית בווליץ', שנוסדה ב-1741 והכשירה קציני תותחנות. המכללה הצבאית, שהוקמה ב-1802 להכשרת קציני רגלים ופרשים, נועדה הן לקצינים בתפקיד והן לצוערים המועמדים לקצונה.
בשנת הקמתה, 1802, נוסדו גם האקדמיה הצבאית סן-סיר של צבא צרפת והאקדמיה הצבאית וֶסט פּוֹינט של ארצות הברית.
ב-1812 עברה המכללה למשכנה בסנדהרסט שבמחוז ברקשייר.
במלחמת העולם השנייה גויסו רבים מהצוערים והמדריכים לשירות פעיל. עם זאת המשיכה המכללה בהכשרת קציני חי"ר, ומ-1942 ועד סוף המלחמה שימש הקמפוס בסנדהרסט לאימון צוערי שריון. 
ב-1947 מוזגה המכללה עם האקדמיה הצבאית המלכותית בווליץ' ליצירת האקדמיה הצבאית המלכותית בסנדהרסט ובמטרה להעניק הכשרה לקצונה בכל החילות.
לייזר לויד

ביוגרפיה

נולד  בשם לוייד פול בלומן בניו יורק וגדל בקונטיקט. אביו שר וניגן בגיטרה עם פול סיימון. בגיל חמש עשרה החל לנגן במועדוני לילה לאורך קו החוף בקונטיקט ובניו הייבן עם להקתו Legacy, שעשתה קאברים ללהיטים משנות ה-50. בגיל שמונה עשרה החל ללמוד מוזיקה קלאסית בניו יורק בסקידמור קולג אצל מילט הינטון, נגן הבס של הזמר לואי ארמסטרונג, ואצל רנדי ברקר מההרכב דם, יזע ודמעות. עם סיום לימודיו חזר לקונטיקט שם הקים להקת רוק המבוססת על בלוז בשם The Last Mavericks. בהמשך נסע למנהטן כדי לבצע הקלטות עבור חברת התקליטים אטלנטיק רקורדס.
ב-1993 פגש בניו יורק את הזמר הרב שלמה קרליבך והושפע ממנו עמוקות. קרליבך הזמין אותו לנגן עמו בישראל אך נפטר כעבור זמן קצר. בשנת 1994 פרש מלהקתו, התקרב לדת ועבר ללמוד בישיבה בירושלים. בהמשך הצטרף ללהקת רבע לשבע כנגן גיטרה מוביל וכזמר שני והקליט איתם במשך עשור. בשנת 2004, הוציא את אלבום הסולו הראשון שלו "Higher Ground", ששילב רוק פולק, שירה מלאת רגש לצד קטעי גיטרה "מלוכלכים" ו"אגרסביים".
לויד הקים שלישיית בלוז-רוק וכתב והפיק את אלבומי הלהקה "Passin'over" בשנת 2007 ו-"Real people" בשנת 2008. הלהקה סיירה בישראל, כמו גם בקמפוסים בארצות הברית. בשנת 2012 הוציא אלבום כפול אקוסטי ואלקטרוני, My Own Blues, שנבחר על ידי ארגון הבלוז הישראלי כאלבום הבלוז הטוב ביותר.
נשוי ואב לחמישה ילדים, מתגורר בבית שמש.

סגנון מוזיקלי

לויד משלב את אורח חייו הדתי בנגינת בלוז ורוק שורשיים. במהלך השנים הופיע לצד מיטב הנגנים והזמרים בישראל, צבר פופולריות בקרב חוגי הבלוז, הרוק האלטרנטיבי והמוזיקה היהודית והוצב על ידי מבקרי מוזיקה אחדים בשורה הראשונה של הגיטריסטים בישראל. סגנונו המוזיקלי הושווה לנגינה של נגני בלוז ורוק שחורים כגון בי בי קינג וג'ימי הנדריקס ושל נגנים לבנים שהלכו בעקבותיהם כגון אריק קלפטון.
דאג יול

ביוגרפיה

נולד בשם דאגלס אלן יול בלונג איילנד. החל לנגן בכלים שונים במסגרת מספר להקות בבוסטון במהלך שנות ה-60. ב-1968 ניגן בלהקה בשם "The Grass Menagerie", לצד וולטר פאוארס ווילי אלכסנדר (שגם הם הפכו בהמשך לחברים בלהקת "הוולווט אנדרגראונד").
באותה שנה עזב ג'ון קייל את הוולווט אנדרגראונד, ולו ריד צירף במקומו את יול. הוא ניגן החל מהאלבום השלישי של הלהקה, שנקרא "The Velvet Underground" ‏(1969); נגינתו באלבום כללה גיטרה בס ואורגן, ובנוסף הוא שר בשירים ב-"Candy Says" ו-"The Murder Mystery". 
באלבום הרביעי, "Loaded" ‏(1970), שר יול כסולן מוביל בארבעה שירים וניגן בשישה כלים שונים. בתקופת הקלטת האלבום הייתה המתופפת מורין טאקר בהריון, והיא הוחלפה בין השאר על ידי יול וכן על ידי אחיו, בילי יול. 
בשנה זו עזב לו ריד את הלהקה, ויול תפס את מקומו כסולן מוביל, ועבר בעיקר לנגינה בגיטרה; הוא צירף ללהקה את וולטר פאוארס מלהקתו הקודמת, כנגן גיטרה בס, וב-1971 צורף גם וילי אלכסנדר, שהחליף את סטרלינג מוריסון בנגינה על קלידים. אך ב-1972 עזבו אלכסנדר, פאוארס וטאקר את הלהקה. יול ביצע עוד שני סיבובי הופעות עם נגנים שונים, והקליט את האלבום החמישי והאחרון של הלהקה, "Squeeze" ‏(1973). 
ב-1974, למרות עימותים שהיו ביניהם בעבר, ניגן יול בגיטרה באלבום הסולו הרביעי של לו ריד, "Sally Can't Dance", והצטרף למסע ההופעות שלו באירופה. ב-1976 ניגן בגיטרה באלבומו של אליוט מרפי. בהמשך הצטרף ללהקה "American Flyer" כמתופף וזמר רקע. אלבומה הראשון של הלהקה זכה להצלחה מתונה, אך אלבומה השני נכשל, והלהקה התפרקה ב-1978. יול פרש מהעשייה המוזיקלית למספר שנים, עבד כנגר ומתקן כינורות, ועבר להתגורר במפרץ סן פרנסיסקו.
בשל התנגדותם של ריד וקייל, יול לא הוזמן להופיע עם הלהקה בהופעות האיחוד שלה ב-1993 ובאלבום ההופעה החיה שהוצא אז. עם זאת, הוא זכה להתעניינות התקשורתית וחזר להתראיין על התקופה שעבר במסגרת הלהקה. ב-1996 הוא לא נכלל במסגרת רשימת חברי הלהקה כשזכתה להיכנס ל"היכל התהילה של הרוק אנד רול".
יול החל להקליט מספר שירים ב-1997. הוא חזר להופיע בשנת 2000 במספר הופעות, והוציא אלבום הופעה חיה בשם "Live in Seattle" ‏(2002). כן השתתף באלבום ההופעה החיה של מורין טאקר, "Moe Rocks Terrastock" ‏(2002). ב-2009 הצטרף לריד וטאקר באירוע בספריית העיר ניו יורק שנועד לקידום "The Velvet Underground - New York Art", אלבום תמונות נדירות של הופעתה הראשונה של להקתם בעיר. 
יול ממשיך כיום לעסוק בבניית כינורות, ובמקביל מופיע ומקליט עם להקת מוזיקת פולק בשם "RedDog", מ-2007. מתגורר בסיאטל.
יגאל דילמוני

תולדות חייו

נולד ברעננה, למד בישיבת בני עקיבא נחלים, ובהמשך בישיבת ההסדר בנווה דקלים שבגוש קטיף והיה מחניכי המחזור הראשון של מכינת בני דוד בעלי. בשנת 1989 התגייס דילמוני לגדוד 890 של חטיבת הצנחנים והוא ממשיך להתנדב עד היום בשירות מילואים ביחידת צנחנים. לאחר נישואיו התגורר בנווה דקלים שבגוש קטיף ובהמשך היה בין המשפחות הראשונות שעלות להתיישב באבני חפץ שבשומרון. דילמוני בוגר תואר ראשון ושני מאוניברסיטת בר-אילן בלימודי ארץ ישראל וגאוגרפיה ושימור נופים ואתרים.
לאחר כמה שנים בהן עסק דילמוני בהוראה ובהגשת תלמידי תיכון לבגרות, עבר דילמוני לשדה הפעילות הציבורית: בשנת 1998 הקים וניהל את עמותת התיירות של המועצה האזורית שומרון, בהמשך היה עוזר ראש המועצה בנצי ליברמן  ועמד בראש היחידה לתכנון אסטרטגי של המועצה. במסגרת התפקיד היה אחראי על פיתוח מיזמים תיירותיים ואתרי תיירות בשומרון ועל פיתוח עסקים קטנים בתחום המועצה, וסייע לעשרות מיזמים ובתי עסק בשומרון בתחומי החקלאות, התיירות והמסחר. בשנים 2004–2005 נאבקה מועצה אזורית שומרון בתוכנית ההתנתקות מגוש קטיף ומצפון השומרון, ובמהלך תקופה זו ריכז את מטה המאבק של המועצה ואת פעילות המחאה נגד התוכנית ברחבי הארץ ובצפון השומרון.
בהמשך כיהן דילמוני כמנכ"ל המועצה המקומית קדומים וכמנכ"ל החברה הכלכלית של המועצה, היה אחראי לניהול השוטף של הארגונים ולהבראת החברה מהפסדים. 
בשנת 2010 החל דילמוני לעבוד במועצת יש"ע כסמנכ"ל ההסברה של המועצה והיה סגנו של נפתלי בנט בעת שזה שימש כמנכ"ל מועצת יש"ע. במסגרת תפקידו ייסד את מערך סיורי ההסברה של מועצת יש"ע והביא מאות אח"מים, עיתונאים, פוליטיקאים ומעצבי דעת קהל לסיורים בהתיישבות ביהודה ושומרון. דילמוני פיתח את מרכז המחקר והמידע של יש"ע, הפיק חומרי הסברה ומפות, ערך הכשרות לאנשי הסברה וייסד כעבור מספר שנים את כנס יש"ע להסברה ותקשורת אליו מגיעים מדי שנה מאות אישי ציבור ותקשורת. כאשר בשנת 2012 רוני ארזי התפטר מתפקיד דובר המועצה, יגאל דילומני מילה תפקיד זה בנוסף לתפקיד של סמנכ"ל מעל לשנה
ב-9 בדצמבר 2014 הודיע דילמוני על התמודדות בבחירות לרשימת מפלגת הבית היהודי לכנסת, אך הגיע למקום ה-24 ולא נבחר כחבר הכנסת.
כמנהל תחום ההסברה שימש דילמוני כפנים התקשורתיות של מועצת יש"ע, נתן עשרות ראיונות לכלי התקשורת והשתתף בעימותים רבים מול ראשי ארגוני שמאל. דילמוני היה שותף להקמת רשת כפרי הסטודנטים "קדמה" ביהודה ושומרון והיה ממובילי הקמפיינים לעצירת ההקפאה וחידוש הבנייה ביו"ש, המאבק נגד שחרור מחבלים ונגד יוזמת ג'ון קרי, החלת הריבונות ביהודה ושומרון ופעילויות שטח נוספות. הוא חבר כעשור וחצי במו"פ שומרון ויהודה למחקרים הקשורים להתיישבות, ושותף בהנהלת מט"י - מרכז טיפוח יזמות עסקית ביהודה ושומרון והוביל מהלכים למען הפיתוח הכלכלי של העסקים הקטנים כחלק מפיתוח האזור והפריפריה.
עם פרישתו של שילה אדלר בשנת 2019, מונה דילמוני למנכ"ל מועצת יש"ע והוא אחראי על ניהול פעילות הארגון בהתאם ליעדים האסטרטגים, תיאום עם הנהלת העמותה וראשי הרשויות, ייצוג הארגון מול רשויות השלטון הכנסת והממשלה, תיאום שיתופי פעולה וקידום מהלכים לטובת ההתיישבות.
דילמוני, תושב אבני חפץ, נשוי ואב לחמישה.
ספר הערכים

היסטוריה

האדמו"ר מליובאוויטש רבי מנחם מנדל שניאורסון, הטיל על הרב יואל כהן בתחילת שנות השבעים, את התפקיד לערוך את אנציקלופדיה מקיפה לתורת חסידות חב"ד. הרבי הבהיר במכתב משנת 1971 את חשיבות האנציקלופדיה:
...גודל ההכרח בזה מובן ג"כ מרבוי הספרים מעין זה בתורת הנגלה, הן בנוגע לריכוז החומר ע"ד ספרי ערכים בתורת הנגלה על סדר הא"ב וכו' או ע"ס העניינים וכו', על אכו"כ בנוגע לסיכום הפסקי דינים בספרי הפוסקים, ואפילו בתורת הקבלה כמה ספרים שמטרתם כנ"ל, ודווקא בתורת החסידות לא נמצא כמוהו.
ומתאים לשיטת חסידות חב"ד שאחת הנקודות העקריות בזה להבין העניינים על בורים, ובסגנון הידוע שיהי' מובן גם בשכל נפה"ב, הנה לא ראיתי אף התחלה בזה, מלבד שער היחוד לאדמו"ר האמצעי שהוא ע"ס ההשתלשלות, אבל בקיצור נמרץ.
הרגשתי בהכרח האמור עשיריות בשנים, אלא שמפני כו"כ סיבות נתעכב הדבר, והתחלתי לפני עשיריות בשנים בהקדמת עבודה המוכרחת לעריכת ספר ערכים כזה על ידי עריכת מפתחות עניינים של ספרי היסוד בתורת החסידות.
ולדעתי וגם בזה מבשרי אחזה הצליח ספר הערכים בצורה שהופיע למלאות במדה חשובה וגדולה חסרון האמור...
— אגרות קודש, אדמו"ר מליובאוויטש, כרך כז, אגרת י'קכז
שמה של האנצקלופדיה הוא ספר הערכים חב"ד - 'אנציקלופדיה' בשפה תורנית, וסגנון עריכתה שונה מאנציקלופדיה רגילה בכך שהערכים כתובים בשפה תלמודית. זאת בנוסף לסגנון של הדברים הנכתבים בחסידות ובקבלה, כך שהסדרה היא סדרת לימוד והעמקה ולא סדרת העשרה וקריאה. הערכים כוללים גם ערכים נדחים.
הספר הראשון יצא לאור בשנת תשל"א ובתשע"ט הופיע הכרך התשיעי, המסתיים בערך "אחדות השם". על פי הערכות יכלול המפעל השלם כארבעים כרכים.
שני כרכים מהסדרה מיוחדים לביאור כל אות מאותיות הא' ב' העברי על פי קבלה ותורת חסידות חב"ד. הכרך השלישי בסדרת האותיות אמור לצאת בעתיד.
עוזרים לרב כהן במלאכתו הרב שלום דובער ליפסקר והרב שלום חריטונוב.
בשנת תשע"ח נדפסה הסדרה מחדש אחר מספר שנים בהן לא ניתנת הייתה להשגה.
עמותת אופנים

עמותת אופנים היא עמותה הפועלת להענקת שוויון הזדמנויות בחינוך לילדים ביישובי הפריפריה בישראל. עקרון הפעולה המרכזי של העמותה הוא העברת פעילויות העשרה לימודית וחינוכית מעבר לחינוך הפורמלי שהם מקבלים. פעילויות ההעשרה מתבצעות תוך הגעה אל מקום המגורים של הילדים, המרוחקים ממרכזי הערים, זאת באמצעות מעבדות ניידות המותקנות על גבי אוטובוסים ייעודיים, אשר עוצבו במיוחד למטרה זו וצוידו במחשבים, ריהוט ואמצעי עזר נוספים להוראה.
העמותה הוקמה בשנת 2004 על ידי ד"ר חיים דהאן, יזם יליד העיר באר שבע. באספה הכללית של העמותה חברים בהתנדבות 21 איש, ביניהם יורם "יה-יה" יאיר (אלוף במילואים), יגאל בן-שלום (בעבר מנכ"ל המוסד לביטוח לאומי), וכן בכירים בהווה ובעבר במוסדות שונים ובתחום ההייטק והיזמות. יו"ר העמותה הוא עודד הדומי והמנכ"ל הוא אלי דרור.  
פעילות עמותת אופנים נפרשת על פני מעל 40 נקודות יישוב בצפון הארץ ובדרומה. בדרום הארץ הפעילות מתקיימת בין היתר בנווה מדבר, שדות נגב, מרחבים, אל קסום, שפיר, קריית גת ואופקים. בצפון הארץ הפעילות מתקיימת בין היתר בעפולה, מגדל העמק, פרדס חנה-כרכור, גבעת עדה, עמק יזרעאל, טבריה, מרום הגליל, משגב, קריית שמונה, עכו וצפת. המשתתפים בפעילויות מגיעים בדרך כלל מחתך סוציו-אקונומי נמוך, וכן מקרב המגזר הערבי והבדואי.
פעילויות העמותה בתחומי מדע וטכנולוגיה, המתקיימות אחת לשבוע, כוללות הרצאות, לימוד מונחה והתנסות אישית. בנוסף, מקיימת העמותה פעילויות חשיפה שמטרתן לחשוף את הילדים ובני הנוער למקורות חינוך חיצוניים, הכוללות ביקורים באוניברסיטאות, מפעלים ומוזיאונים. 
לאופנים "תו מידות לאפקטיביות" משנת 2011 המוענק על ידי ארגון "מידות".
בשנת 2009 זכתה עמותת אופנים בפרס "מגן שר הרווחה והשירותים החברתיים" לעמותות ולמתנדבים מצטיינים, אשר הוענק על ידי השר יצחק הרצוג כהוקרה על פועלה של העמותה במהלך השנים האחרונות.
בשנת 2014 הוענק אות התורם האפקטיבי בישראל למייסד ונשיא עמותת אופנים ד"ר חיים דאהן.
אורבנוס השישי

ביוגרפיה

ברטולומיאו פריניאנו נולד בנאפולי. בעודנו צעיר נסע לעיר אביניון שבפרובנס, למד שם והפך לנזיר. ב-1364 הוסמך לארכיבישוף ושימש בתפקיד זה בעיר אסראנזה בדרום איטליה (שהייתה שייכת לממלכת נאפולי). ב-1377 הועבר על ידי האפיפיור גרגוריוס האחד עשר אל העיר בארי שלחוף הים האדריאטי.
במרץ 1378, עם מות האפיפיור גרגוריוס האחד עשר שהיה צרפתי, דרשו אנשי רומא מחבר הקרדינלים לבחור באפיפיור איטלקי. מתוך 16 אנשי חבר הקרדינלים 4 בלבד היו איטלקים. באפריל 1378 התאסף המון רומי מול הוותיקן ואיים לרצוח את הקרדינלים הצרפתים. הקרדינלים הנפחדים בחרו בברטולומיאו פריניאנו לאפיפיור ומיהרו להימלט על נפשם. האפיפיור החדש שבחר בשם אורבנוס השישי שלט בעיר רומא ובכנסייה בשחצנות ובעריצות. הקרדינלים הצרפתים התכנסו בעיירה אניאני שמדרום מזרח לרומא, וב-9 באוגוסט 1378 הכריזו כי הבחירה באורבנוס השישי הייתה בלתי חוקית בגלל שנעשתה תחת לחץ ההמון הרומי. אורבנוס השישי מינה 26 קרדינלים איטלקים במקום 12 הקרדינלים הצרפתים. שארל החמישי מלך צרפת תמך בקרדינלים הצרפתים שהתכנסו בעיירה פונדי שמדרום לרומא, וב-20 בספטמבר 1378 בחרו ברוברט מז'נבה לאפיפיור בשם קלמנס השביעי. הוא התיישב באביניון שבפרובנס כאנטי אפיפיור, בעוד שהאפיפיור אורבנוס השישי נשאר ברומא. הייתה זו תחילתו של "הקרע המערבי" בכנסייה הרומית קתולית שנמשך ארבעים שנה.
אנגליה, פורטוגל וקיסר האימפריה הרומית הקדושה הכירו באורבנוס השישי כאפיפיור, ואילו צרפת, סקוטלנד ויוהנה מלכת נאפולי תמכו בקלמנס השביעי. באפריל 1380 הדיח אורבנוס השישי את יוהנה, והכתיר ברומא את שארל מדוראצו למלך נאפולי (1381). אולם ב-1383 התפתח ריב בין אורבנוס השישי לבין שארל מדוראצו. כאשר האפיפיור הגיע אל העיר אבראסה שמצפון לנאפולי, הוא הושם במעצר (30 באוקטובר 1383), ושוחרר אחרי שהושגה פשרה. שבעה קרדינלים איטלקים שליוו את האפיפיור במסעו זממו להדיחו, אך הקשר התגלה והם נעצרו ורכושם הוחרם. אורבנוס המשיך בדרכו אל העיר נוסארה שמדרום מזרח לנאפולי, ושם שארל מדוראצו הטיל עליו מצור שנמשך חמישה חודשים (1384). האפיפיור נמלט אל העיר בארלטה שלחוף הים האדריאטי, ומשם הפליג לג'נובה שבצפון מערב איטליה. שם הוציא להורג את שבעה הקרדינלים שהיו אסיריו (1385). אחרי ששארל מדוראצו נרצח ב-1386, ערך אורבנוס השישי תוכניות לכבוש את ממלכת נאפולי. ב-1387 הכריז על מסע צלב נגד האנטי אפיפיור קלמנס השביעי.
כדי לממן את תוכניותיו הצבאיות הכריז אורבנוס השישי כי שנת היובל תיערך כל 33 שנה, והתכוון לחגוג אותה ברומא ב-1390. אך באוקטובר 1389 מת ברומא כתוצאה מנפילה (יש אומרים כתוצאה מהרעלה). במקומו נבחר לאפיפיור בוניפקיוס התשיעי.
צביקה יעקבי

צביקה יעקבי (16 בנובמבר 1952 - 10 בנובמבר 2012) היה משורר עברי ומתרגם שירה.
נולד בקיבוץ נען. הוא סיים את בית הספר התיכון בקיבוץ ויצא להשלמת לימודי הספרות העברית באוניברסיטה העברית בירושלים. למד גם יהדות, ספרות עברית של ימי הביניים ותאוריה של התרגום.
יעקבי פרסם מספר ספרי שירה, שייחודם בלשונם, בהסתכלות מעמיקה על החיים ובעיצוב פרטני ומדוקדק של המראות. ספר שיריו "חירבת כליל", עוטר בחיתוכי עץ של האמן הירושלמי משה הופמן, שנפטר בדמי ימיו.
יעקבי תרגם מאנגלית את שיריו של המשורר האמריקאי החשוב תיאודור רות'קה, ילד על גג חממה, וכן פרסם בכתבי עת ספרותיים תרגומים משיריו של המשורר-הכומר הוולשי ר.ס. תומאס.
נפטר בגיל 60 ב-10 בנובמבר 2012.

אחרי מות

'יורת האש' ספר שירים מן העיזבון של צבי יעקבי (צביקה, כפי שקראו לו חבריו בקיבוץ נען), יצא בהוצאה מקומית על ידי קיבוץ נען בעריכת ורדה גינוסר, בדצמבר 2013, במלאת שנה לפטירתו. בספר מופיעים 135 שירים שהם מבחר משיריו שלא פורסמו מהשנים 2009 - 2013 . הספר הוא אוסף מתוך מחברות ששרדו אצל צביקה באשפוזיו הארוכים בבתי חולים לחולי נפש. עם זאת שירים רבים אבדו במעברים בין המחלקות השונות בהן אושפז. עדות לכך מצויה רק אצל חבריו ששמעו את קריאת שיריו מפיו ולא מצאו להם תעוד במחברותיו. 'יורת האש' היא מצבה מרשימה למשורר שמעטים מכירים. את המבחר אצרו ורדה גינוסר ויורם שוער.