ג'ורג' קנאן

בצעירותו

קנאן נולד במילווקי שבוויסקונסין לקושוט קנט קנאן, עורך דין שהתמחה בדיני מס, צאצא למתיישבים סקוטים-אירים בקונטיקט ובמסצ'וסטס, ולפלורנס ג'יימס קנאן. האם מתה כחודשיים לאחר לידתו מדלקת הצפק שנגרמה מהתפצצות התוספתן, אך קנאן הבן היה משוכנע תמיד שמתה לאחר שילדה אותו. כשהיה בן שמונה עבר לגרמניה עם אימו החורגת, במטרה ללמוד גרמנית. הוא למד באקדמיה הצבאית סנט ג'ון שבדלאפילד הסמוכה לעיר הולדתו. ב-1921 נסע ללמוד באוניברסיטת פרינסטון שבניו ג'רזי. הנער המופנם והביישן מטבעו לא הרגיש בנוח בקרב בני האליטה של החוף המזרחי והתקשה למצוא שם את מקומו. בכל זאת סיים את לימודיו בהצלחה ב-1925. הוא התלבט אם להמשיך ללימודי משפטים, אך אפשרות זו הייתה יקרה מדי בשבילו. במקום זה הצטרף לשירות החוץ של ארצו, ועבר בהצלחה את בחינות הכניסה לאחר שבעה חודשי לימודים בבית הספר למדיניות חוץ בוושינגטון. בתחילה נשלח לז'נבה שבשווייץ, באותה שנה הועבר להמבורג, גרמניה ולאחר מכן לשלוש המדינות הבלטיות.
ב-1929 שקל קנאן לעזוב את משרד החוץ על מנת ללמוד בקולג', אך נבחר לתוכנית בת שלוש שנים שהפעיל שירות החוץ בברלין, שעסקה בלימוד השפה הרוסית, כמו גם היסטוריה ופוליטיקה של רוסיה, ואיפשרה לו לעשות לימודים ברמת תואר שני מבלי להפסיק את לימודיו. מכאן ואילך הלך בעקבות בן דוד של סבו, שעל שמו נקרא, מומחה בן המאה ה-19 בנושא רוסיה הקיסרית. בינתיים הספיק ללמוד מספר שפות, בהן רוסית, גרמנית, צרפתית, פולנית, צ'כית, פורטוגזית ונורווגית.
עם כניסתו של פרנקלין דלאנו רוזוולט לבית הלבן ב-1933, כוננו לראשונה קשרים דיפלומטיים בין ארצות הברית לברית המועצות. קנאן נסע למוסקבה יחד עם השגריר הנבחר ויליאם בוליט. באמצע שנות השלושים היה קנאן אחד משלושה מומחים מובילים במשלחת האמריקאית במוסקבה. קנאן, צ'ארלס בולן ולוי הנדרסון הושפעו כולם ממנהל מחלקת המדינה למזרח אירופה, רוברט קלי הוותיק. הם האמינו שלא היה בסיס של ממש לשיתוף פעולה בין שתי המדינות, אפילו נגד אויבים משותפים. קנאן עקב מקרוב אחרי הטיהורים הגדולים של סטלין, אשר עיצבו במידה רבה את השקפתו על הדינמיקה הפנימית של המשטר הסובייטי לאורך השנים.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה הוצב קנאן בברלין. שם הוא נאסר למשך כחצי שנה לאחר כניסתה של ארצות הברית למלחמה בסוף 1941. הוא השתתף, בסוף 1943 וב-1944, במשלחת האמריקאית לוועדה המייעצת האירופאית (European Advisory Commission) שהוקמה כדי לתאם את מדיניות בעלות הברית באירופה שלאחר המלחמה.

"המברק הארוך"

קנאן היה המשנה לראש המשלחת הדיפלומטית האמריקאית במוסקבה ממאי 1944 ועד אפריל 1946. לקראת סוף תקופה זו, ב-22 בפברואר 1946, הוא שלח מברק () בן כ-5,300 מילים למזכיר המדינה ג'יימס פ. ברנס, מברק אשר הציע גישה חדשה ליחסים הדיפלומטיים עם מוסקבה. ביסוד "השקפת העולם הנוירוטית של הקרמלין בענייני חוץ", טען קנאן, עומדת "תחושת חוסר הביטחון המסורתית והאינסטינקטיבית הרוסית". בעקבות מהפכת אוקטובר התערבב חוסר הביטחון עם אידאולוגיה קומוניסטית ו"חשאיות אוריינטלית".

ההתנהגות של הסובייטים בזירה הבינלאומית, אליבא דקנאן, הוכתבה בראש ובראשונה על ידי הצרכים הפוליטיים הפנימיים של סטלין. ככל שהעולם מבחוץ עוין יותר, כך יכול היה סטלין להצדיק את שלטונו האוטוקרטי האכזר. כך השתמש סטלין במרקסיזם-לניניזם כ: 
הצדקה באמצעות הפחד האינסטינקטיבי [של ברית המועצות] מהעולם החיצון, של הדיקטטורה בלעדיה לא ידעו איך לשלוט... של הקרבנות שנאלצו לדרוש... כיום אין הם יכולים להתקיים בלעדיה. היא עלה התאנה המשמר את כבודם המוסרי והאינטלקטואלי.
הפתרון שהציע קנאן, היה לחזק את מוסדות המערב על מנת שיוכלו לעמוד בלחץ הסובייטי, ולהמתין להתרככות של המשטר בברית המועצות.
המברק הביא את קנאן לתשומת לבו של שר הצי ג'יימס פורסטל, חבר המעגל הפנימי של טרומן ולימים מזכיר ההגנה שלו. פורסטל היה סבור שארצות הברית צריכה לנהוג ביד קשה עם בת בריתה זה לא מכבר, ברית המועצות. הוא פעל להחזיר את קנאן לארצות הברית ולאחר מכן האיץ בו לפרסם את מאמר ה-"X".‏ עם שובו לוושינגטון, קנאן היה הראשון לעמוד בראש האגף לתכנון מדיניות, בין אפריל 1947 לדצמבר 1949.
בינתיים הופיע הנשיא טרומן בפני הקונגרס במרץ 1947, והציג את אזהרותיו של קנאן במברק הארוך כבסיס של מה שנודע לימים כדוקטרינת טרומן: "אני מאמין שמדיניות ארצות הברית חייבת להיות תמיכה בעמים החופשיים, המתנגדים לשעבוד על ידי מיעוטים מזוינים או על ידי לחצים חיצוניים".

"X"

בניגוד למברק הארוך, המאמר "מקורות ההתנהלות הסובייטית" , שפרסם קנאן תחת שם העט "X" במהדורת יולי 1947 של השבועון הנחשב Foreign Affairs, לא הדגיש בראשיתו את "תחושת חוסר הביטחון המסורתית" של רוסיה. במקום זה, הוא טען שהמדיניות הסובייטית נובעת משילוב בין אידאולוגיה מרקסיסטית-לניניסטית, שקראה לייצוא המהפכה כנגד הכוחות הקפיטליסטים שמבחוץ, לבין נחישותו של סטלין לבצר את כוחו על ידי שימוש בעלה התאנה של "כיתור קפיטליסטי" על רוסיה. קנאן לא הזכיר במאמר, שתחושת הכיתור הזו הייתה מוצדקת לפחות בחלקה: בעלות הברית התערבו במלחמת האזרחים ברוסיה בין 1918 ל-1920 וארצות הברית עצמה ניסתה לבודד את רוסיה בזירה הבינלאומית בשנות העשרים. על כל פנים, סטלין לא היה יכול או לא היה מעוניין למתן את הפעילות החתרנית הרוסית כנגד ממשלות זרות, ולכן: 
הרכיב המרכזי בכל מדיניות אמריקאית ביחס לברית המועצות חייבת להיות בלימה לטווח הארוך, סבלנית אך תקיפה וערנית, של הנטיות הרוסיות להתפשטות... לחץ סובייטי על המוסדות החופשיים של העולם המערבי אפשר לבלום, על ידי שימוש פיקח וזהיר בכוח נגדי, שלא ניתן להעלימו על ידי דיבורים, בסדרה של מקומות גאוגרפיים ופוליטיים משתנים תמידית, בהתאם לשינויים ולתמרונים של המדיניות הסובייטית.
— X",‏ "The Sources of Soviet conduct", מתוך Foreign Affairs XXV, יולי 1947
הבלימה הנדונה היא פעולה שארצות הברית תצטרך לעשות בכוחות עצמה ובאופן חד צדדי. אבל אם תצליח לעשות כן, בלא לפגוע בכלכלתה וביציבות הפוליטית שלה עצמה, היא תצליח להפעיל על המפלגה הקומוניסטית הסובייטית לחץ שסופו בהתמוטטות או התרככות של העוצמה הסובייטית.
מיד עם פרסומו של המאמר הוא עורר דיון ציבורי נוקב. העיתונאי הידוע וולטר ליפמן, שדגל בהתנתקות אמריקאית בגרמניה, ביקר בחריפות את המאמר. בינתיים דלפה הידיעה שקנאן, ראש הצוות לתכנון מדיניות של מחלקת המדינה, הוא "X", מה שנתן לדברים תוקף של מסמך רשמי המייצג את עמדת הממשל.
קנאן עצמו לא התכוון במאמרו להציע מדיניות כוללת. כל חייו עמד על דעתו, שהמאמר לא קרא לבלימה מוחלטת של ההתפשטות הסובייטית בכל מקום, בלי להבחין בין זירות בעלות חשיבות עליונה לאלו המשניות. עוד הבחנה שנעדרה מהמאמר, היא שקנאן העדיף בלימה באמצעים פוליטיים וכלכליים - ולא צבאיים. "דעותיי בנושא הבלימה", כתב קנאן, "עוותו כמובן על ידי מי שהבינו ותפשו את הבלימה כמושג צבאי בלבד. ואני חושב שזה מה שהוביל, לא פחות מכל גורם אחר, לארבעים שנה של ההליך המיותר, היקר להחריד והמעוות של המלחמה הקרה".
הממשל גם לא התאמץ להבהיר לציבור האמריקאי את ההבחנה בין מעגל ההשפעה הסובייטי לתנועה הקומוניסטית הבינלאומית. ההיסטוריון של המלחמה הקרה ג'ון לואיס גדיס הסביר את המחדל הזה, לפחות בחלקו, בכך שרבים בוושינגטון האמינו שכדי לעורר את הציבור האמריקאי ולעקור את הנטיות הבדלניות הטבועות בו, יש צורך באיום מונוליתי גלובלי.
בראיון שהעניק לרשת PBS ב-1996, כחצי מאה לאחר המעשה, שב קנאן והדגיש שהוא לא ראה בסובייטים איום צבאי מן המעלה הראשונה. "הם לא היו כמו היטלר", אמר. אי ההבנה נבעה, לדבריו:
ממשפט אחד במאמר "X", שבו אמרתי שבכל מקום בעולם שבו האנשים האלה, כלומר ההנהגה הסובייטית, התעמתו אתנו בעוינות מסוכנת, עלינו לעשות כל דבר אפשרי כדי לבלום אותם ולא לאפשר להם להתפשט. הייתי צריך לומר, שלא חשדתי בהם שהם מתכוונים לתקוף אותנו. היה זה ממש אחרי המלחמה, וזה היה מגוחך לחשוב שהם יפנו נגדנו ויתקפו את ארצות הברית. לא חשבתי שאני צריך להסביר את זה, אבל ברור שהייתי צריך לעשות זאת.
— ראו כאן
קנאן ושאר החברים בצוותו קיוו לתקוע טריז בין ברית המועצות לתנועות הקומוניסטיות בשאר העולם. הוא צפה שבעתיד יתפתחו שני גושים מנוגדים בעולם הקומוניסטי: האחד תחת שליטתה של ברית המועצות והשני שיאגד את המדינות הקומוניסטיות המתנגדות לה. התפתחות חזויה זו הייתה אמורה לאפשר נסיגה של כוחות אמריקאים וסובייטים מהעמדות בהן החזיקו מאז תום המלחמה, אך היא לא קרתה מעולם. קנאן הצטער ברבות הימים, על כך שהמדיניות שנקשרה בשמו הביאה למרוץ החימוש הבין-מעצמתי.
ברמה האישית הביא מאמר "X" לקנאן תהילה בין לילה, שהשפעתה לא פסחה גם על משפחתו. בתו הבכירה גרייס זכתה לפתע בכינוי "מיס X" במכללה. "הוא הפך מאבא נורמלי ונחמד לאבא שכתב את המאמר. זה היה הלם לגלות שאבא שלי פתאום לא היה רק אבא שלי, אלא רכוש ציבורי".

השפעתו תחת מרשל

שיא השפעתו של קנאן היה בין אפריל 1947 לדצמבר 1948, בעת שג'ורג' מרשל היה מזכיר המדינה. מרשל העריך את ראייתו האסטרטגית, הפקיד אותו על הקמת הצוות לתכנון מדיניות, צוות החשיבה הפנימי של המחלקה, והעמיד אותו בראשו. מרשל הסתמך עליו ועל צוותו, כדי שיספקו לו הצעות למדיניות.
כארכיטקט האינטלקטואלי של תוכנית מרשל, היה קנאן בין המוציאים לפועל של עמוד התווך בבלימה הכלכלית של ברית המועצות באירופה. על אף שהוא ראה את הסובייטים כחלשים מדי מכדי להסתכן במלחמה, הוא ראה בהם אויב המסוגל להתפשט למערב אירופה באמצעים חתרניים, מאחר שהמפלגות הקומוניסטיות במערב אירופה נהנו מפופולריות רבה ונשלטו על ידי מוסקבה. הפתרון המוצע לכך, היה להפנות סיוע כלכלי כביר למדינות אלה וליפן, על מנת להרים את קרנו של הקפיטליזם כהשפעה נגדית. ביוני 1948 המליץ קנאן לתמוך בחשאי במפלגות שמאל שאינן מסונפות למוסקבה ובאיגודי עובדים במערב אירופה, כדי לייצר קרע בין תנועות הפועלים הפופולריות לברית המועצות.
התקווה האמריקאית, בעת השקת התוכנית, הייתה שדחיית הסיוע על ידי ברית המועצות תגרום להרעה ביחסיה גם עם בנות בריתה במזרח אירופה. קנאן אף הציע סדרה של צעדים שנועדו לנצל את הקרע בין מוסקבה ליוגוסלביה של טיטו, על ידי פעילות חשאית בבלקנים שתחריף אותו.
המדיניות האנטי-סובייטית הנוקשה החדשה של הממשל התגלתה כאשר, בעצת קנאן, הפכה ארצות הברית את עמדתה העוינת לספרד הפשיסטית של פרנקו. כבר ב-1947 ראה קנאן שדוקטרינת טרומן מחייבת התקרבות בין ארצות הברית לספרד. סופה של התקרבות זו בשיתוף פעולה צבאי הדוק החל מ-1950.

חילוקי דעות עם אצ'סון

השפעתו של קנאן דעכה במהירות תחת יורשו של מרשל החולה, דין אצ'סון, ב-1949 ו-1950. אצ'סון לא ראה את ברית המועצות כאיום פוליטי בלבד. הסגר על ברלין שהחל ביוני 1948, הניסוי הסובייטי הראשון בנשק גרעיני באוגוסט 1949, המהפכה הקומוניסטית בסין חודש לאחר מכן ופרוץ מלחמת קוריאה ביוני 1950 - כל האירועים האלה אישרו בעיני אצ'סון את תפישתו, שהאיום הסובייטי הוא צבאי בראש ובראשונה. כשכוחות צ'יאנג קאי שק הפסידו בקרב על סין, גבר הלחץ על אצ'סון וטרומן, שהואשמו על ידי רפובליקנים בקונגרס שהם "הפסידו את סין". הלחץ הפוליטי ושרשרת האירועים הנזכרת, הביאו את אצ'סון וטרומן לנקוט בקו קשה יותר, בכיוון של ברית צבאית המגנה על תחום ההשפעה המערבי התחום בבירור, והמגובה בנשק גרעיני וקונבנציונלי.
המועצה לביטחון לאומי ניסחה באפריל 1950 דו"ח מסווג, NSC-68, שנכתב על ידי פול ניצה והפך לתוכנית המתאר של המלחמה הקרה. קנאן נאבק על מילים ומשפטים במסמך זה עם צ'יפ בולן, גם הוא מומחה לברית המועצות במחלקת המדינה. קנאן לא הסכים עם הרעיון שעלה מהדו"ח של ניצה, שלסטלין יש תוכנית אב מקיפה לכיבוש העולם. דעתו הייתה הפוכה לחלוטין - שסטלין חשש מהתרחבות יתרה שתחליש את כוחו. קנאן הרחיק לכת ואמר ש-NSC-68 לא היה צריך להיכתב מלכתחילה, משום שהוא יגרום למדיניות האמריקאית להיות קשיחה, פשטנית ומיליטריסטית. אצ'סון, בנחישותו להשתיק את הקולות הביקורתיים מבית, דחה את הסתיגויותיהם של קנאן ובולן, וגיבה את ההשקפה הנצית שביסוד NSC-68.
קנאן התנגד לבניית פצצת המימן ולחימוש מחדש של גרמניה המערבית, כשם שהוא התנגד לתפישת NSC-68 שחייבה אותן. כאשר עלתה האפשרות בימי מלחמת קוריאה, שצבא ארצות הברית יפרוץ צפונה לקו הרוחב ה-38 בניסיון לאחד את קוריאה בכוח, קנאן התעמת והתווכח עם דין ראסק, עוזר מזכיר המדינה לענייני המזרח הרחוק, שכמו אצ'סון התייצב בצד הנצי של הדיון.
התוצאה של ההתנגשויות האלה הייתה שקנאן איבד כל השפעה על אצ'סון, שמלכתחילה נטה להסתמך על צוותו במחלקת המדינה הרבה פחות מקודמו בתפקיד. בדצמבר 1949 הוא התפטר מראשות האגף לתכנון מדיניות אך נשאר במחלקת המדינה כיועץ. בינואר 1950 מינה אצ'סון במקומו את ניצה, שדעותיו היו קרובות לאלו של אצ'סון. לאחר מכן התמנה קנאן לחבר אורח במכון למחקר מתקדם, שנוהל על ידי רוברט אופנהיימר, שהחזיק בדעות מתונות כשלו.
אף שהייתה לו השפעה לא מעטה, לא הרגיש קנאן נוח בממשל. הוא ראה עצמו תמיד כ"אאוטסיידר" במערכת. הדיפלומט הידוע אוורל הרימן, שקנאן היה סגנו בשגרירות ארצות הברית במוסקבה (1944–1946), העיר שקנאן היה "איש שהבין את רוסיה אך לא את ארצות הברית".

שגריר בברית המועצות

ב-21 בדצמבר 1951 הכריז טרומן על מינויו של קנאן לשגריר ארצות הברית במוסקבה. המינוי אושר בסנאט בלא קושי.
בשלב זה כבר הגיעה המתיחות ביחסים בין המדינות לרמה כזו, שדיפלומטיה לא יכולה הייתה לשחק תפקיד משמעותי ביחסיהן. למורת רוחו של קנאן, התמקד הממשל בביצור האמצעים שהפעיל כנגד הסובייטים, במקום במשא ומתן עמם. בזיכרונותיו כתב: "ככל שיכולתי לראות אנו ציפינו להשיג את כל מטרותינו... בלי לוותר על שום דבר. חשבתי 'לו רק היינו חזקים מספיק כדי לקוות לתוצאה כזו'. אך ספק רב היה בלבי אם אכן כך היו פני הדברים".
במוסקבה מצא קנאן אווירה קשוחה מבעבר ופיקוח הדוק. ליווי משטרתי צמוד מנע ממנו מלבוא במגע עם אזרחים סובייטים. התעמולה הסובייטית האשימה את האמריקאים שהם עורכים הכנות למלחמה עתידית, האשמה שקנאן לא מיהר לפסול על הסף: "התחלתי לשאול את עצמי האם... לא תרמנו אנחנו... על ידי מיליטריזציה יתרה של המדיניות וההצהרות שלנו... לכך שהם האמינו שפנינו למלחמה".
בספטמבר 1952 עשה קנאן טעות שעלתה לו במשרת השגריר. בהערת אגב לעיתונאי, בעודו שוהה בברלין, הוא השווה את חייו כשגריר במוסקבה לתנאים בהם חי בגרמניה בחודשים הראשונים של מלחמת העולם השנייה, עשור קודם לכן. ההצהרה הלא דיפלומטית בעליל נבעה מתסכול, כתוצאה מהאזנות הסתר והמעקב המשטרתי שעמם חי במוסקבה. על אף שהדברים לא היו משוללי יסוד, התוצאה הייתה בלתי נמנעת: הסובייטים זעמו כששמעו את ההצהרה שפורסמה בהרחבה באמצעי התקשורת. באוקטובר הם הכריזו על קנאן כפרסונה נון גרטה וסירבו לאפשר לו לחזור למוסקבה. קנאן הודה במבט לאחור שהאמירה הייתה "טפשית".

בממשל אייזנהאואר

עם חזרתו לוושינגטון מצא עצמו קנאן שוב במחלוקת קשה עם מזכיר מדינה ניצי, ג'ון פוסטר דאלס. למרות חילוקי הדעות הוא הצליח לעבוד עם ממשל אייזנהאואר. בקיץ 1953 ביקש ממנו אייזנהאואר לעמוד בראש הראשונה מבין סדרה של קבוצות חשיבה, או "מבצע סולריום". המטרה הייתה לשקול מחדש את מדיניות הבלימה בכללותה. אחד מהרעיונות שעלו היה לנסות "לגלגל לאחור" (roll back) את ההשפעה הסובייטית באזורים שכבר נפלו תחתיה, כמו מזרח אירופה. עם קבלת מסקנות הקבוצה, נראה היה שאייזנהאואר מאמץ אותן. בסמכו את ידו על עמדותיו של קנאן, אותת הנשיא במרומז שמדיניותו לא תהיה רחוקה מאוד מזו של טרומן, על אף שקולות במפלגה הרפובליקנית דרשו ממנו להקצין אותה. ההבדל המהותי בין גישתם של שני הנשיאים היה שאייזנהאואר, הגנרל הלא מיליטריסטי, לא האמין ביכולתה של ארצו לעמוד בהוצאה צבאית כבדה לאורך זמן. אייזנהאואר לא היה מעוניין לבלום את הסובייטים בכל מקום שבו הם פעלו. במקום זה הוא רצה את מרב הבלימה שארצות הברית יכולה הייתה להרשות לעצמה, את המרב שניתן היה להשיג במגבלות תקציב.

שגריר ביוגוסלביה

קנאן פנה לאקדמיה, אך שב לשירות החוץ פעמיים: בפעם הראשונה עם שובם של הדמוקרטים לשלטון ב-1961, כאשר הנשיא קנדי שלח אותו להיות השגריר ביוגוסלביה, תפקיד בו נשא עד 1963. בפעם השנייה יצא לשליחות חד פעמית בשווייץ, ב-1967, כדי לפגוש שם את סבטלנה אלילויבה, בתו של סטלין, ולשכנע אותה לערוק לארצות הברית.

הערכה היסטורית

ג'ון לואיס גאדיס, יחד עם מייקל הוגאן ומלווין לפלר, סייעו בקביעת תדמית חיובית לגרסתו של קנאן לתורת הבלימה, אסטרטגיה שגאדיס מכנה: "הגנה נקודתית" (strongpoint defense), שנועדה לאפשר לארצות הברית לרכז את כוחה בחמש נקודות מפתח, במקום לנסות להגן על קווי גבול אדירים. בנקודות האסטרטגיות (האומות המתועשות באירופה המערבית ויפן) קרא קנאן לארצות הברית להשתמש בסיוע כלכלי ופעולות חשאיות כדי למנוע מהן מליפול לידי הקומוניסטים. הגרסה השנייה של בלימה, זו שבה דגלו טרומן, אצ'סון, אייזנהאואר ודאלס - וממילא זו שנתקבלה בפועל - הייתה גלובלית ומקיפה יותר וסופה שגררה את ארצות הברית למלחמות לא הכרחיות בעולם השלישי ולמרוץ חימוש כולל.
היסטוריונים רוויזיוניסטים של המלחמה הקרה, בראשם וולטר היקסון, חולקים על דעה אוהדת זו. הם רואים בו אנטי-קומוניסט מושבע, שעבודתו בין השנים 1946 ו-1948 תרמה יותר להגמוניה אמריקאית מאשר למאזן כוחות. ניסיונות ההבהרה שלו בנוגע לכוונתו האמיתית במאמר "X" אינם משנים, אלא העובדה שההגדרה שלו לבלימה במסמך עצמו הייתה מספיק רחבה והתפרשה אצל קובעי המדיניות כבלימה טוטלית וגלובלית. אנדרס סטפנסון הצטרף גם הוא למבקרי קנאן, בטענה שבזמן אמת, בין 1945 ל-1948, הוא הטיף למדיניות שמשמעותה הייתה חימוש גרמניה וחלוקה גושית ברורה באירופה. ההבהרות שלו וקריאותיו להתנתקות וריכוך בשנים מאוחרות יותר אינן משנות, לפי עמדה ביקורתית זו, מאחר שה"נזק" כבר נעשה וקנאן לא היה עוד בעמדת השפעה בממשל.