google/wiki40b huggingface dataset:
בוריאטים

היסטוריה

הבוריאטים הם צאצאים של כמה עמים מונגוליים וסיביריים אשר התיישבו בסביבות ימת בייקל. במאה ה-13 פלשו המונגולים לאזור ושעבדו מספר שבטים בוריאטיים: השם "בוריאד" מוזכר לראשונה כאחד מעמי היער בהיסטוריה הסודית של המונגולים (בסביבות 1228). שם נכתב כי צ'יוצ'י, בנו הבכור של ג'ינגס חאן, צעד צפונה על מנת לשעבד את הבוריאטים ב-1207. הבוריאטים ישבו אז לאורך נהר אנגרה ויובליו. בערך באותו זמן מוזכר גם שבט הברגה, אחד מהשבטים הבוריאטים, כיושב מערבית לבייקל ובעמק ברגוזין (כיום בצפון בוריאטיה). הבָּרגַה קשורים גם לטומדים, שחיו לאורך נהר אריג שבמזרח חובסגול. מרד טומדי פרץ ב-1217 לאחר שבאישורו של ג'ינגס חאן החרים לצרכיו המשנה למלך 30 עלמות טומדיות. המפקד ששלח ג'ינגס חאן, דוּרבּי העָז, מחץ את המורדים.

בתקופת שושלת יואן הצפונית (שלהי המאה ה-14) הצטרפו הבוריאטים לאירטים בהתנגדות לשלטון הח'לח'ים.
גלילה

גלילה הוא טקס אצל יהדות אשכנז, כחלק מטקס ההגבהה, בו נגלל ספר התורה, נכרך ברצועת בד ומכוסה במעילו, על מנת שניתן יהיה להחזירו למקומו בארון הקודש.

צורת הגלילה

הטקס מתבצע בבית הכנסת, לאחר קריאת התורה. המתפלל שהגביה את ספר התורה מתיישב על כיסא סמוך, ומתפלל אחר גולל את ספר התורה, קושרו, עוטפו במעיל, ומקשט אותו עם הכתר הרימונים וקישוטי הכסף.
מנהג מקצת החסידים, חב"ד ועוד, שהמגביה את ספר התורה, לאחר שהראה אותו לציבור, מניחו שנית על הבמה וגוללו, ומגביהו שנית כשהוא סגור ויושב עמו, ואחר קושרו ועוטפו במעיל.
במקומות רבים נהגו לתת את ה'גלילה' בסוף הקריאה לילדים ונערים צעירים, כדי לחנכם במצוות.

שכר הגולל

בתלמוד הפליגו בשכר הגולל וכך אמרו:
הגוללו נוטל שכר כולן דאמר ר' יהושע בן לוי עשרה שקראו בתורה הגולל ספר תורה קיבל שכר כולן שכר כולן סלקא דעתך אלא אימא קיבל שכר כנגד כולן
— תלמוד בבלי, מסכת מגילה, דף ל"ב, עמוד א'.
בפירוש כוונת 'הגולל' שנוטל שכר כולם, יש שלמדו כפשוטו שהכוונה לגולל, וכן היא דעת הערוך השולחן שתמה על המנהג לתת לגדולים להגביה ולנערים וצעירים לגלול, בעוד שבתלמוד מבואר ששכר הגולל גדול יותר. וכתב דשמא היום שהגבהה היא לאחר הקריאה בספר וכולם עומדים מפני הספר תורה, אזי מעשה ההגבהה גדול מהגלילה, אך בזמן התלמוד שהגבהה הייתה קודם הקריאה, בשעה שכולם ממילא עומדים, היה שכר הגולל גדול יותר. והוסיף שאכן מנהגם הוא שהמגביה הוא אף הגולל על ידי שמניחו לאחר ההגבה על הבמה וגוללו בעצמו, כפי מנהג החסידים שהובא לעיל.
לעומת זאת, המשנה ברורה כתב בשם האחרונים שכוונת הגמרא 'הגולל' הוא למגביה דווקא.
בטעם הדבר ששכר הגולל גדול כל כך, כתב בערוך השולחן בתחילה שאפשר שהטעם הוא "משום דהוא אינו מניח שתהיה הספר תורה פתוחה אחר הקריאה, וזהו כבוד לספר תורה". עוד כתב שמדברי הרמב"ם נראה שהטעם שנוטל שכר כנגד כולם, הוא משום שהגולל היה גם זה שעלה אחרון לתורה, ומשום שזוכה בשני מצות, במצות קריאה ומצות גלילה, נחשב שנוטל שכר כנגד כולם.
אדריאן איליה

קריירה ככדורגלן

איליה החל לשחק כדורגל באלקטרופוטרה קראיובה בגיל צעיר. בשנת 1991, בגיל 17, שיחק לראשונה בקבוצה הבוגרת. איליה חתם על חוזה מקצועני ב-1992, לאחר שהפך לאחד מן השחקנים הטובים והחשובים בקבוצתו, אחרי שכבש 12 שערים ב-30 משחקים בעונת הבכורה שלו.
אלקטרופוטרה מכרה את כרטיס השחקן שלו בשנת 1993 לסטיאווה בוקרשט תמורת 90,000 דולר, סכום שנחשב באותה התקופה לסכום שיא ששולם בידי מועדון כדורגל רומני. ב-1996 עבר לגלאטסראיי הטורקית. אחרי שנתיים בהן לא שיחק באופן קבוע, איליה עבר לוולנסיה. במחצית השנייה של עונת 1997/1998, איליה שיחק ב-17 משחקים בהם כבש 12 שערים, והפך להיות שחקן חשוב בקבוצה.
אחרי שסבל מפציעות רבות, איליה היה מחוץ לסגל הקבוצה זמן רב, עד שלבסוף שוחרר מחוזהו בשנת 2002, השנה בה זכתה הקבוצה באליפות הליגה הספרדית. זהו היה התואר ה-7 בקריירה של איליה, אחרי שהיה שותף לזכייה בארבע אליפויות עם סטיאווה ושתיים עם גלאטסראיי.
דפורטיבו אלאבס הייתה הקבוצה החמישית שבשורותיה שיחק איליה. זה החל במהלך עונת 2002/2003, אך בסוף העונה ירד המועדון ליגה ושיחרר את איליה מחוזהו. בעקבות כך, חזר איליה לשחק בטורקיה, כאשר חתם בבשיקטש, בה היה מבוקש בידי מאמנה הרומני מירצ'אה לוצ'סקו.
אחרי שנה אחת בבשיקטש, איליה עבר לפ.צ. ציריך ב-2005 ואחרי פחות משנה עבר לג'רמינל בירסחוט. בבלגיה לא הצליח לשקם את הקריירה, בעקבות פציעת ברך שממנה לא הצליח להחלים. בעקבות הפציעה, איליה הכריז על פרישתו מכדורגל מקצועני.
לאיליה היו 55 הופעות במדי נבחרת רומניה, בהן כבש 13 שערים. הוא שיחק במדיה ביורו 1996, במונדיאל 1998 וביורו 2000.

קריירה כאיש עסקים

בעקבות עצתו של חמו, שעבד בעבר בתחום התיירות, איליה השקיע כספים רבים באתר הסקי פויאנה בראשוב, שם בנה בית מלון ומספר וילות.
איליה הוא גם הבעלים של קבוצת הכדורגל פורקס בראשוב, מהליגה השנייה ברומניה.
פיאצה ברבריני

פיאצה ברבריני (באיטלקית: Piazza Barberini) היא כיכר גדולה במרכז העיר רומא, איטליה, והיא ממוקמת בגבעת הקווירינאליס. הכיכר נבנתה במאה ה-16, אך רבים מהבניינים המקיפים אותה נבנו מחדש במהלך השנים.
צורתה הנוכחית של הכיכר נוצרה בשנת 1625, והיא כונתה על שם ארמון ברבריני, שנבנה באותה עת מדרום לכיכר. במקור היה לכיכר שער כניסה רחב אל הארמון בחלק הדרום-מזרחי, שתוכנן בידי הארכיטקט והצייר בן התקופה, פייטרו דה קורטונה. אך הוא נהרס כדי לאפשר את סלילתה של דרך חדשה במאה ה-19. קיומו ידוע מתחריטים ותמונות מוקדמות של הכיכר.
במרכז הכיכר נמצאת מזרקת טריטון (Fontana del Tritone), שנבנתה במהלך המאה ה-17, על ידי ברניני. מזרקה אחרת, מזרקת הדבורים (Fontana delle Api), אף היא של ברניני ממוקמת לא הרחק משם, בוויה ויטוריו ואנטו (Via Vittorio Veneto), אך היא שוחזרה באופן שרירותי במהלך הזזתה ממיקומה הקודם, בפינת הכיכר היכן שויה סיסטינה מתחבר אל הכיכר.
עד המאה ה-18, גופות בני אדם שזהותם לא נודעה, הוצבו בכיכר לצורך זיהוים. בין 1632 ל-1822 הוצב בכיכר אובליסק עתיק, שלאחר מכן הוצב בוילה מדיצ'י.
עומאר מקלאוד

ביוגרפיה

מקלאוד נולד בג'מייקה. במהלך לימודיו בתיכון שבר את שיא ג'מייקה לנוער בריצת 110 מטר משוכות ובריצת 400 מטר משוכות. באליפות העולם באתלטיקה לנוער ב-2011 סיים רביעי בריצת 110 משוכות ושמיני בריצת 400 מטר משוכות. 
ב-2013 החל ללמוד ולהתאמן באוניברסיטת ארקנסו בארצות הברית. הוא זכה באליפות ה-NCAA בריצת 60 מטר משוכות בשנת 2014 ובשנת 2015, כשב-2015 ניצח בשיא ג'מייקה ושיא NCAA חדש של 7.45 שניות. ב-2015 זכה גם בריצת 110 מטר משוכות בתוצאה של 13.01 שניות. בהמשך השנה הפך למקצוען וחתם על הסכם חסות מסחרית עם חברת נייקי. 
ביולי 2015 קבע בריצת 110 מטר משוכות שיא אישי חדש של 12.97 שניות. חודש לאחר מכן, באליפות העולם, סיים שישי בריצת 110 משוכות בתוצאה של 13.18 שניות.

2016

באליפות העולם באולם שנערכה בפורטלנד, זכה במדליית זהב בריצת 60 מטר משוכות בשיא אישי חדש של 7.41 שניות. חודש לאחר מכן קבע שיא אישי של 9.99 שניות בריצת 100 מטר והפך לאתלט הראשון שירד מ-10 שניות בריצת 100 מטר ומ-13 שניות בריצת 110 מטר משוכות.

אלוף אולימפי

באולימפיאדת ריו  שנערכה בחודש אוגוסט, זכה מקלאוד במדליית זהב בריצת 110 משוכות בתוצאה של 13.05 שניות, לפני אורלנדו אורטגה הספרדי (13.17 שניות) ודימיטרי באסקו הצרפתי (13.24 שניות)

2017

בתחרות ליגת היהלום בבייג'ינג שנערכ במאי, סיים במקום הראשון בריצת 110 מטר משוכות בתוצאה של 13.09 שניות. באותו חודש סיים במקום הראשון גם בתחרות ליגת היהלום ביוג'ין, בתוצאה של 13.01 שניות. באליפות ג'מייקה שנערכה ביוני קבע בריצת 110 מטר משוכות שיא אישי חגש של 12.90 שניות, תוצאה המדרגת אותו חמישי בכל הזמנים.

אלוף עולם

באליפות העולם שנערכה בלונדון, זכה מקלאוד במדליית זהב בריצת 110 מטר משוכות בתוצאה של 13.04 שניות, לפני סרגיי שובנקוב הרוסי (13.14 שניות) ובאלאז' באג'י ההונגרי (13.28 שניות).
באליפות העולם באתלטיקה 2019 מעד במהלך ריצת הגמר וסיים במקום השמיני.
פורט סעיד

היסטוריה

עד שנות ה-60 של המאה ה-20 הייתה עיר זו הגדולה והמבטיחה מבין שלוש ערי התעלה. במהלך מלחמת העולם הראשונה, צבא האימפריה העות'מאנית פלש לעיר בניסיון להשתלט על התעלה, אך נהדף בידי הבריטים ששלטו במצרים. 
בעיר היו מתדלקים את האוניות שהגיעו מאירופה ומציידים אותן במים ובמזון. בעיר נבנתה מספנה גדולה והוקמו בה מפעלים לעיבוד כותנה, מזון ומוצרים שהגיעו מאסיה כגון: אורז וטבק. התפתח בה בסיס כלכלי יציב עד מלחמת ששת הימים (1967). 
במבצע מוסקטר, שנערך בנובמבר 1956, השתלטו על העיר כוחות של בריטניה וצרפת. ישראל ניצלה השתלטות זו למבצע תושייה, להעלאת יהודי פורט סעיד ופורט פואד לישראל. לנוכח התנגדות בינלאומית נסוגו הכוחות הבריטים-צרפתים מפורט סעיד בדצמבר 1956. 
בעקבות מלחמת ששת הימים ומלחמת ההתשה שבאה אחריה (1970-1968) נהרסה העיר כמעט לחלוטין ונעזבה. לאחר מלחמת יום הכיפורים (1973) ופתיחתה המחודשת של תעלת סואץ (1975) חזרה העיר לתפקודיה הקודמים והתפתחותה נמשכת, אם כי בקצב נמוך יחסית ובפיגור ביחס ליתר ערי מצרים בבחינת הפיתוח הכלכלי-חברתי. כיום גרים בעיר כחצי מיליון נפש.

יהודי פורט סעיד

הקהילה היהודית בפורט סעיד החלה סמוך לתחילת עבודות כריית תעלת סואץ בשנות ה-60 של המאה ה-19. עם פתיחתה והקמת הנמל ב-1869 החלו להגיע סוחרים ובעלי מקצוע חלקם מאירופה וחלקם מעדן הבריטית. בשלב מאוחר יותר הגיעו גם יהודים נתיני האימפריה העות'מאנית, בעיקר מטורקיה וארץ ישראל. בימי פריחתה הגיע מספרם ליותר מאלף נפש והיו בה בית ספר, שני בתי כנסת ורב ששימש גם כמוהל ושוחט. הבולט שביהודיה היה סיימון ארצט (Simon_Arzt) שהקים בה בית כל בו גדול אותו ניהל בשנות ה-30 של המאה ה-20 גדליה ניימן (אביהם של יובל נאמן ורות בן-ישראל). אחרי הקמת מדינת ישראל נותרו בה כ-300 יהודים וכולם עזבוה בעקבות מבצע סיני. היהודים ממוצא עדני שהיו בעלי נתינות בריטית פונו על ידי הבריטים והתיישבו רובם באנגליה. בעלי נתינויות אחרות פונו על ידי הצרפתים ו-68 הועלו על ידי חיל הים הישראלי במבצע תושייה.
בולומטר

בולומטר הוא מכשיר למדידת הספק של קרינה אלקטרומגנטית פוגעת בעזרת מדידת החימום של החומר על ידי תלות ההתנגדות החשמלית בטמפרטורה. המכשיר הומצא בשנת 1878 על ידי האסטרונום סמואל לנגלי.

עקרון פעולה

בולומטר מורכב מחומר בולע, כגון שכבה דקה של מתכת, שמחובר למקור חום (גוף בעל טמפרטורה קבועה) דרך קישור תרמי. התוצאה היא שכל קרינה שפוגעת בחומר הבולע מעלה את הטמפרטורה מעל הטמפ' של מקור החום - ככל שההספק הנבלע גדול יותר, כך הטמפרטורה גבוהה יותר. קבוע הזמן התרמי, קובע את המהירות של הגלאי, שווה ליחס בין קיבול החום למוליכות החום בין החומר הבולע לבין מקור החום. השינוי בטמפרטורה יכול להימדד בצורה ישירה בעזרת נגד נוסף, או ישירות בעזרת הניגודיות של החומר הבולע עצמו. בולומטרים מתכתיים עובדים לרוב ללא קירור. הם מיוצרים משכבות דקות. כיום, רוב הבולומטרים משתמשים במוליכים למחצה או מוליכי על בתור חומרים בולעים במקום במתכות. מכשירים אלו יכולים לפעול בטמפרטורות מאוד נמוכות, שמאפשרות רגישות גבוהה מאוד.
בולומטרים רגישים באופן ישיר לאנרגיה שנקלטת בתור החומר הבולע. מהסיבה הזאת הם יכולים לשמש לא רק לחלקיקים מיוננים או לפוטונים, אלא גם לחלקיקים לא מיוננים, ולכל סוג של קרינה.
הנזיר שמכר את הפרארי שלו

פרסום

הספר יצא לאור בשנת 1997 על ידי הארפר קולינס, ונמכר ביותר מ-3 מיליון עותקים נכון לשנת 2013. תרגום אחרון לשפת דוגרי נעשה על ידי צ'אמפה שארמה. שארמה גם כתב כמה ספרים נוספים בסדרה, כגון: "מכתבי הסוד של הנזיר שמכר את הפרארי האדום שלו", "חוכמת מנהיגות מהנזיר שמכר את הפרארי שלו", "גלה את הגורל שלך עם הנזיר שמכר את חכמתו של פרארי" ו"חוכמת משפחתו מהנזיר מי מכר את הפרארי שלו".

תקציר

הספר מתפתח סביב שתי דמויות, ג'וליאן מנטל וחברו הטוב ג'ון, בצורת שיחה. ג'וליאן מספר את חוויותיו הרוחניות במסעו בהרי ההימלאיה, אשר הוא לקח על עצמו לאחר שמכר את בית הנופש שלו ואת פרארי האדומה.
איאן באנן

ביוגרפיה

בנאן נולד בעיירה איידריי שבמחוז צפון לנרקשייר, סקוטלנד לקלייר ולג'ון ג'יימס בנאן.
למד ב"מכללת סט אלויסיוס" שבגלאזגו אב"נכללת רטקלייף" ולאחר מכן שירת בצבא בריטניה.
החל את דרכו כשחקן באירלנד והמשיך עם הופעות שייקספיריות בבמות תיאטרון באנגליה ובברודוויי.
בנאן החל את דרכו כשחקן בשנת 1956 בקומדיה הצבאית הבריטית של האחים בולטינג "תהליך חיול".
בנאן היה לשחקן הסקוטי הראשון אי פעם אשר הועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר בשנת 1965 על תפקידו בדרמת ההרפתקאות של רוברט אולדריץ' "טיסת הפיניקס" בתור מנהל העבודה באתר הנפט רטבאגס קרואו.
בנאן שיחק באותה שנה גם בסרט הכלא הביקורתי של סידני לומט "גבעת הגברים" בתפקיד הסוהר האמפתי האריס.
בנאן הופיע בשנות ה-70 במערבון "נשוך את הקליע" בתור סיר הארי נורפוק, בסרט המלחמה האיטלקי "ממזרים ללא תהילה" בתפקיד גנרל תומאס באקנר, בדרמה "ההתקפה" סידני לומט לצידו של שון קונרי ובמותחן הריגול "איש המקינטוש" של ג'ון יוסטון.
בתחילת שנות ה-80 שיחק בסרטו זוכה 8 פרסי האוסקר שלריצ'רד אטנבורו "גנדי", בסרט האימה "תעלומה ביער" ובסרט הפשע של מייקל אפטד "גורקי פארק" בתור התובע יאמסקוי.
ב-1987 הועמד לפרס באפט"א על הופעתו בדרמת המלחמה הקומית "תקווה ותהילה" בתפקיד ג'ורג' סביו של הילד בילי רוואן.
בשנותיו האחרונות זכה בנאן לתהילה בזכות תפקידיו בסרטים "לב אמיץ" בתור אביו המצורע של רוברט דה ברוס (אנגוס מק'פיידן) ו"להעיר את נד" בתור ג'קי אושיי, בתפקיד עליו זכה בפרס סיאטל לשחקן הטוב ביותר.
בשנת 1996 קיבל בנאן פרס באפט"א על מפעל חיים.
תפקידו האחרון כשחקן היה סיר מאט באזבי מאמן קבוצת "מנצ'סטר יונייטד" בסרט על חייו של כוכב הכדורגל ג'ורג' בסט "בסט". 
בנאן נהרג בשנת 1999 בגיל 71 בתאונת דרכים בסמוך לאגם לוך נס, בתאונה הייתה מעורבת גם אלמנתו מרלין סלייסברי.
קאקו גלור קאנגה

קריירת מועדונים

התחיל את הקריירה שלו במולדת במועדון מאנגספורט, בו זכה באליפות גבון ובגביע הלאומי. ב-2011 לקח אליפות עם הקבוצה מיסילה.
ב-9 בפברואר 2013 חתם על חוזה ל-3.5 שנים ברוסטוב הרוסית. את הופעת הבכורה שלו בליגת העל הוא ערך ב-9 במרץ במשחק מול אלניה ולדיקווקז.
קאנגה ידוע לשמצה כשחקן שמרבה להתווכח עם השופטים ולקבל כרטיסים, במהלך קיץ 2014 הוא קיבל 3 אדומים ובכל פעם הורחק ל-4 משחקים. בדצמבר 2014 קאנגה קיבל הרחקה ל-3 משחקים לאחר שבמשחק חוץ מול ספרטק מוסקבה הראה אצבע משולשת לעבר האוהדים, שלטענתו זרקו לו הערות גזעניות. ב-22 באוגוסט 2015 בתום המשחק נגד צסק"א (שנגמר בהספד 2:1) קאנגה ניגש עם עוד שחקנים מהקבוצה להתווכח עם השופטים על מספר החלטות שנויות במחלקות, ולאחר שכבר נראה היה שנרגע ובא לעזוב את המגרש, החליט להסתובב אל השופטים ולחזור על אותה מחווה גופנית, עליה הוא קיבל הרחקה נוספת של 4 משחקים.
פרס טוני

היסטוריה

טקס פרסי הטוני הראשון נערך ב-6 באפריל 1947 במלון וולדורף אסטוריה בניו יורק. הוא נקרא על שם אנטואנט "טוני" פרי, שנפטרה שנה קודם לכן.
מאז 1967 הטקס משודר בטלוויזיה. מספר הצופים ירד מאז. למשל, מספר הצופים בשנת 1974 היה 20,026,000, בשנת 1999 9,155,000 ובעשור הראשון של המאה ה-21 הגיע המספר לשישה עד שמונה מיליון צופים .
בשנים 1997-2010 הטקס נערך באולם המוזיקה רדיו סיטי ובשידור חי בתחנת CBS. בשנים 2011- 2012 המיקום שונה לתיאטרון בייקון ובשנה לאחר מכן הטקס חזר לאולמי רדיו סיטי.

קטגוריות הפרס

נכון לשנת 2014, ישנן 24 קטגוריות ועוד כמספר פרסים מיוחדים. כשהטקס נוסד, היו רק 11 קטגוריות, ובמהלך השנים נוספו עוד וחלק מהשמות שונו. קטגוריות הפרס הן:
גיאורגסמריינהוטה

היסטוריה

גיאורגסמריינהוטה הוקמה ב-1856, אך ראשיתו של אחד הכפרים שסופחו אליה בהמשך, קלוסטר אואזדה, כבר במאה ה-12. ב-1170 הוקם במקום מנזר בנדיקטיני, הראשון מסוגו במחוז אוסנבריק, שפעל עד 1803. רק אחד מהמבנים המקוריים עומד על תלו, ולצדו מבנה בן שתי קומות שהוקם ב-1723, ומשמש כיום כבית ספר.
ראשיתה של גיאורגסמריינהוטה עצמה ב-1856, אז הוקם מפעל הברזל והפלדה Georgs-Marien-Bergwerks und Hüttenverein ("חברת המטלורגיה והמכרות של גאורג ומריה") בסמוך לעיירה מלברגן. המפעל נקרא על שמם של גאורג החמישי, מלך הנובר ורעייתו מריה מזקסה אלטנבורג. שמו התקצר בהמשך לגיאורגסמריינהוטה, וזה גם השם שניתן לכפר שצמח סביבו.
ב-1944 הקים הגסטאפו את מחנה העבודה אוהרבק בפאתי העיר. אסירי המחנה הועסקו בכפייה במפעל הפלדה.
ב-1937 נבלעה מלברגן בגיאורגסמריינהוטה, וב-1970 נכללו בתחום שיפוטה עיירות וכפרים נוספים - אואזדה, קלוסטר אואזדה, הרדרברג, הולשטן-מינדרופ וחלקה הדרומי של הולצהאוזן. בעקבות זאת, גיאורגסמריינהוטה, שעד אז הוגדרה כ"כפר תעשייתי", הפכה לעיר.

גיאורגסמריינהוטה כיום

מפעל הפלדה גיאורגסמריינהוטה היווה מאז היווסדו מרכז תעסוקה בולט באזור. בשנת 2007 הועסקו בו כ-1,300 עובדים שייצרו כ-760 אלף טונות של פלדה. מכירות המפעל בשנת 2006 נאמדו ב-566 מיליון אירו. מקורות תעסוקה בולטים נוספים בעיר כוללים מפעל לספקטרומטרים אופטיים, חברות היי טק, בית חולים ומפעל רהיטים.
בתחומי העיר מספר אתרים היסטוריים, המנזר בקלוסטר אואזדה הוא העתיק שבהם. מנזר אוהרבק הפרנציסקני הוקם ב-1916 בהולצהאוזן. מבנה בולט נוסף הוא וילה שטאהמר, שהוקמה ב-1900 ושימשה את מנהל המפעל דאז, רוברט שטאהמר. לאחר מלחמת העולם השנייה השתכן בבניין הצבא הבריטי, לאחר מכן שכנה בו לשכת תעסוקה, ומאז 1980 הוא משמש כמוזיאון לתולדות העיר.
משפט התיכון

הוכחה

נסמן את היטל AB על BC ב-p (אם  אז p<0)
במשולש ABC, נקבל, על פי משפט הקוסינוסים: 
נעביר אגפים, ונקבל: 
במשולש ABD, נקבל, על פי משפט הקוסינוסים: 
נציב , ונקבל: 
נעביר אגפים ונכפיל ב-2, ונקבל: 
על פי כלל המעבר, נקבל: 
לאחר העברת אגפים, נקבל:
יתוש בראש

יתוש בראש (בצרפתית: La Puce à l'oreille, בתרגום מילולי: "פרעוש באוזנה") הוא מחזה פרי עטו של המחזאי הצרפתי ז'ורז' פדו שנכתב ב-1907, בשיא עידן הבל אפוק.

תקציר העלילה

המחזה מתרחש בפריז בראשית המאה העשרים. רמונד שאנדביז, לאחר שנים של נישואים מאושרים, מתחילה לפקפק בנאמנותו של בעלה, ויקטור עמנואל, שהחל לסבול מאין-אונות. רמונד אינה מודעת לכך שהסיבה האמיתית לכך היא בעיה פסיכולוגית. היא מגלה זאת בסוד לחברתה הטובה, לוסיין, שמציעה להעמיד אותו במבחן. הן כותבות לו מכתב, בכתב ידה של לוסיין, מאת מעריצה בדויה ואנונימית. שמבקשת לפגוש אותו במלון "מי ומי", מוסד אליו מגיעים אנשים מכובדים לנהל פרשיות אהבים. רמונד מתכוונת להתעמת עם בעלה במלון.
כשוויקטור עמנואל מקבל את המכתב, הוא אינו מגלה כל עניין בפרשיית אהבים כזאת ומאמין שההזמנה היא מאישה מסתורית שהתכוונה לשלוח אותו לחברו הטוב ביותר טורנל, רווק נאה. בלי ידיעתו של ויקטור עמנואל, טורנל מחזר אחרי רמונד ומשתוקק מאוד להגיע למפגש.
קאמי, אחיינו הצעיר של ויקטור עמנואל, הסובל מליקוי בדיבור, שמח מאוד לקבל חיך תותב מדוקטור פינאש. כדי לחגוג זאת, הוא ואנטואנט, הטבחית בביתו של מר שאנדביז, הולכים אף הם למלון "מי ומי". דוקטור פינאש מחליט ללכת למלון אף הוא בשביל מפגש האהבהבים שלו.
ויקטור עמנואל מראה את המכתב לבעלה של לוסיין, קרלוס הומנידס דה היסטנגואה, ספרדי חמום מוח ואלים. קרלוס מזהה את כתב ידה של לוסיין ומניח שהיא מנסה לנהל רומן עם ויקטור עמנואל. הוא ממהר למלון, נשבע להרוג אותה. אטיין, בעלה של אנטואנט הטבחית, יוצא למלון כדי להזהיר את לוסיין מפני בעלה ורואה שם את אנטואנט אשתו עם קאמי. ויקטור עמנואל, שמנסה אף הוא למנוע רצח, ממהר בעקבות קרלוס הומנידס.
הדמויות השונות מגיעות למלון, כל אחת מסיבותיה שלה: פינאש למען הבילוי, רמונד בשל ויקטור עמנואל, טורנל בשל רמונד, קאמי עם אנטואנט, קרלוס בשל לוסיין, וויקטור עמנואל ואטיין במטרה לעצור את קרלוס.
קרלוס שמנסה להרוג את אשתו, יורה בכל מה שזז. ויקטור עמנואל מבחין ברמונד המשוחחת עם טורנל ומאמין שהיא אינה נאמנה לו. הדמויות השונות מאמינות שוויקטור עמנואל אינו שפוי, כשהן רואות את פוש, עובד אלכוהוליסט במלון, דומה כשתי טיפות מים לוויקטור עמנואל וחושבים בטעות שזה הוא. קאמי מאבד את החיך המלאכותי שלו, וטורנל מתאמץ מאוד לפתות את רמונד.
הבלבול ממשיך אפילו אחרי שכולם מתאספים בביתו של ויקטור עמנואל. העניינים מתחילים להתבהר כשקרלוס מגלה העתק של המכתב שכתבה לוסיין בשולחן עבודתה של רמונד. רמונד ולוסיין מסבירות לו על המכתב והוא נרגע. בעל המלון מגיע כדי להשיב פריט לבוש ששכח ויקטור עמנואל במלון ומבהיר את הבלבול שנעשה בין עובד המלון פוש לוויקטור עמנואל. לבסוף, רמונד מספרת לויקטור עמנואל את הסיבה לחשדותיה, והוא מבטיח לה שהוא ישים להן קץ באותו לילה.
ברנינג מן

ברנינג מן (באנגלית: Burning Man  מילולית: "האיש הבוער") הוא פסטיבל הנערך מדי שנה במדבר הסלע השחור שבצפון מדינת נבדה שבארצות הברית.
הפסטיבל נקרא על שם האירוע המרכזי בו, במסגרתו נערכת שריפת דמות אדם עשויה עץ. "איש העץ" מלווה בנוכחותו את הפסטיבל מתחילתו וניתנות לו משמעויות רבות ושונות בפי באי הפסטיבל. טקס השריפה נערך במוצאי השבת, לקראת סופו של השבוע בו נערך הפסטיבל. הפסטיבל נמשך שמונה ימים, כאשר הוא מתחיל ביום שני האחרון של אוגוסט ונגמר ביום העבודה האמריקני, שחל ביום שני הראשון של חודש ספטמבר. בימי הפסטיבל האחרונים שורפים חלק מעבודות האמנות שהוצגו בפסטיבל ובלילה האחרון שורפים את מקדש הפסטיבל.
במסגרת הפסטיבל מוקמת עיר זמנית הנקראת "עיר הסלע השחור", בה שוהים משתתפי הפסטיבל, כשהם מתגוררים בקרוונים, אוהלים ומבנים ניידים. דיור זמני וארעי זה, הוא ערך חשוב בקהילת משתתפי הפסטיבל. מדי שנה גדל מספר המשתתפים בפסטיבל ובשנת 2010 נכחו בפסטיבל מעל ל-50 אלף איש. השטח בו מתרחש הפסטיבל הוא אגם שהתייבש והשאיר אחריו מישור חול אבקתי לבן והוא מכונה "פלאייה", חוף בספרדית.
מארגני הפסטיבל דואגים בעיקר ללוגיסטיקה ולצרכים בסיסיים: ביטחון אישי, שירותים כימיים, מבנה העיר ושלטי הרחובות, וריכוז המידע על כל הפעילויות. כמו כן, הם מפקחים על מכוניות האמנות (Art cars) - מכוניות שנצבעו וקושטו ומורשות להסתובב בפלאייה במהירות נמוכה.

העיר הזמנית

העיר בנויה בצורת אמפיתיאטרון כאשר האזור בו מתגוררים המשתתפים הוא חצי עיגול של רחובות בהם מפוזרים מיצגים שונים, במרכז המעגל הפלאייה, האזור בו מתקיימים אירועים גדולים, מוצבות עבודות אמנות בקנה מידה גדול ובמרכזו איש העץ.

המקדש

המקדש הוא מבנה מרכזי נוסף בפלאייה, שנבנה על ידי אמנים שונים בכל שנה ונשרף יום למחרת טקס שריפת איש העץ. בעוד שלשריפת איש העץ יש אופי של חגיגה פגאנית, שריפת המקדש היא אירוע של עצב ופרידה. לאחר הוריקן קתרינה, הגיעה ג'ואן באאז לפסטיבל והקימה שם את הארגון "שורפים ללא גבולות" שיצאו להתנדב בניו אורלינס ולעזור לשקם את האזור ואת חיי הניצולים].

היסטוריה

בקיץ 1986 יצא לארי  עם חבריו לחוף בייקר בסן פרנסיסקו שם הם שרפו יחד דמות אדם בגובה של כמעט 3 מטרים. מאוחר יותר הארווי הסביר את המעשה כאקט ספונטני של ביטוי עצמי רדיקלי. הפסטיבל הפך לכזה לאחר כמה שנים, אז חזרו הארווי וחבריו עם משתתפים נוספים לחוף בייקר. בשנת 1991 עבר הפסטיבל מחוף בייקר למדבר הסלע השחור בנבדה, מכיוון שחוף בייקר לא הכיל את כמות המשתתפים ועיריית סן פרנסיסקו התנגדה להמשך קיומו במקום. כיום מתייחסים המשתתפים לפסטיבל כממשיך הטבעי של פסטיבל וודסטוק, כשההבדל הוא שבאיש הבוער, ההשתתפות וההגעה כרוכים בקשיים שנובעים מהמיקום וממזג האויר.

אידאולוגיה מול מציאות

למרות שמארגני ומשתתפי הפסטיבל מכריזים על עצמם כמתנגדים לתרבות החומרנית ולמסחר ודוגלים ברעיון של שיתוף ללא הגבלה, בשנים האחרונות נמכרת כמות מוגבלת של כרטיסים. הדבר גורם לכך שלא כל המעוניינים יכולים להשתתף בו, אם בגלל מחירי הכרטיסים (מחיר רשמי בשנת 2010 - 210$, מחיר ספסרות - עד 1,195$) ואם בגלל ההגבלה המספרית.
לקראת הפסטיבל בשנת 2012 החלו להימכר הכרטיסים דרך מערכת הגרלה. עקב כך היה ביקוש לכמות גדולה פי שלושה של כרטיסים לעומת הכמות שהוצעה. בשנה שלאחר מכן בוטלה ההגרלה.
מלון רויאל ביץ' אילת

היסטוריה

המלון נפתח בשנת 1993 כמלון ישרוטל רויאל ביץ'. בשנת 2012 המלון הוכלל תחת מותג חדש של ישרוטל למלונות היוקרה שלה הנקרא Isrotel Exclusive Collection. עקב כך חדל המלון מלנשוא את השם ישרוטל בו ולוגו המלון השתנה יחד עם שני מלונות נוספים של הרשת אשר הוכנסו למותג זה בעת יצירתו.
במלון קיימות שלוש מסעדות: מסעדת ויסטה, מסעדת ראנץ' האוס ומסעדת לה קוצ'ינה. כמו כן, המלון כולל שתי בריכות שחייה, בריכת פעוטות, שירות ספא, חדר כושר, בר, טרקלין עסקים VIP, חדר ישיבות, בית כנסת, אולמות כנסים, מועדון ילדים וחדר משחקי וידאו. בנוסף, המלון כולל חוף פרטי.
נכון לשנת 2019, זהו המלון הפעיל הגבוה באילת.
ג'וזף סטפנו

קורות חיים

סטפנו החל לכתוב תסריטי קולנוע ב-1950. לפני כן שיחק בהפקות תיאטרון מסחריות וכתב שירי פופ. הסרטים הראשוניים להם כתב את התסריט היו סרטים אמנותיים שהופקו במקור לטלוויזיה. ב-1960 הוזמן על ידי אלפרד היצ'קוק לחבר את התסריט ל"פסיכו". משהיה הסרט להצלחה קופתית, נתבקש על ידי היצ'קוק לחבר את התסריט לסרטו החדש "הציפורים". בשנות השבעים, סטפנו כתב כמה פרקים לפרנסתו ב"מסע בין כוכבים".
ב-1990 נשכר על ידי אולפני יוניברסל לכתוב תסריט לסרט "פסיכו 4: ההתחלה". סטפנו, שלא אהב את שני הסרטים הקודמים בסדרה, "פסיכו 2" ו"פסיכו 3" הפך את מערכת היחסים ההרסנית בין נורמן בייטס לאמו לנושא המרכזי של הסרט. ב-1998 שב לכתוב לקולנוע כשחיבר את תסריט הרימייק ל"פסיכו" שבוים על ידי גאס ואן סנט, אם כי חלק על דרך הבימוי של ואן סנט.
הוקון החמישי, מלך נורווגיה

חייו

הוקון היה בנם הצעיר ביותר שנותר בחיים של מגנוס השישי ("המחוקק") ושל רעייתו, אינגבורג מדנמרק. מצד אמו הוא היה צאצא של אריק הרביעי, מלך דנמרק. ב-1273 הוכרז אחיו הבכור, אריק כמלך-שותף תחת מלכותו של אביהם, מגנוס השישי. באותה עת הוענק להוקון התואר "דוכס נורווגיה" ולאחר מותו של אביו משל הוקון על אזור רחב סביב לאוסלו וסטוונגר, בכפיפות לאריק. הוקון ירש את כס המלכות כאשר מת אחיו אריק ללא יורשים זכרים.
הוקון נשא לאישה את יופמיה, בתו של גינתר, רוזן ארנשטיין. ב-1312 נישאה בתו החוקית היחידה, אינגבורג, לדוכס השוודי אריק, אחיו הצעיר של בירגר, מלך שוודיה. בנם, מגנוס הרביעי, מלך שוודיה, ירש את הוקון החמישי כמלך נורווגיה. בנוסף הייתה להוקון בת בלתי חוקית בשם אגנס.
במהלך תקופת מלכותו של הוקון, עברו בהדרגה הפונקציות של עיר הבירה מברגן לאוסלו, למרות שבשום עת לא יצאה הצהרה רשמית על כך. הוקון קשור גם לבנייתה של טירת אקרשהוס באוסלו ושל מבצר בוהוס (כיום בשוודיה). במהלך תקופת מלכותו הוא המשיך במדיניות המלחמתית של אחיו כנגד דנמרק, אך ב-1309 הוא כרת סוף סוף חוזה שלום שבאופן כללי שם קץ לתקופת המלחמות בין שתי הממלכות. בענייני הפנים הוא ניסה באופן נמרץ ובהצלחה להגביל את כוחם של האצילים ולחזק את מעמד המלוכה.
הוקון החמישי מת ב-1319 ונכדו, מגנוס הרביעי, מלך שוודיה, שהיה אז בן שלוש, ירש את כסאו תחת השם מגנוס השביעי, מלך נורווגיה. בתו של הוקון, אינגבורג, הוכרה כעוצרת של בנה.
הוקון החמישי נקבר בכנסייה מריה הקדושה באוסלו. שרידיהן של שתי גופות, שהסברה היא שהן של הוקון ושל יופימיה, התגלו בחפירות שנערכו בהריסות הכנסייה והועברו למאוזולאום המלכותי בטירת אקרשהוס.
כוס הייבול

כוס הייבול (באנגלית: Highball glass) היא כוס ארוכה וצרה המשמשת בעיקר להגשת משקאות. כוס הייבול מכילה בין 220 ל-330 מיליליטר נוזל.