google/wiki40b huggingface dataset:
אריה ים דרום-אמריקאי

תיאור כללי

הזכר ניכר בראש גדול במיוחד עם רעמה מפותחת, המשווה לו את המראה הקרוב ביותר לאריה מבין חברי משפחת האוטריים. גופו שוקל כפליים מזה של הנקבה, שכמותו, צבעה כתום וחוטמה סולד. רעמת הזכרים בהירה מזו של הנקבות, ופרוות הראש והצוואר של הנקבות בהירה מזו של הזכרים. הגורים נולדים שחורים או חומים כהים, וגונם מבהיר בהמשך.
גודלו ומשקלו של ארי הים הדרום-אמריקני משתנה באופן ניכר מפרט לפרט. זכר בוגר יכול להגיע ליותר מ-2.73 מטרים ולשקול עד 350 ק"ג, בעוד שהנקבה הבוגרת תגיע עד לכ-1.9 מטר ותשקול כחצי מהזכר. חיות אלה מקיימות את הדו-צורתיות הזוויגית הגדולה ביותר מבין חמשת מיני אריות-הים הקיימים.

תחום תפוצה

כפי שמצביע שמו, אריה הים הדרום-אמריקני מצוי לאורך חופי אמריקה הדרומית ועל האיים הסמוכים לחופים. מושבות רבייה חשובות מונות את האי לוֹבּוֹס באורוגוואי, חצי האי ואלדס שבארגנטינה, מצר ביגל שבארץ האש, ואיי פוקלנד. פרטים צעירים עשויים לנדוד הרחק צפונה, לעיתים עד לדרומה של אקוודור – אם כי הם אינם מתרבים שם. אריה הים מעדיף להתרבות על חופים חוליים, אולם יתרבה גם על קרקע של חצץ או חלוקי-אבן. הוא נצפה גם על סלעים שטוחים עם מִקווי-שפל. המושבות מפוזרות בעיקר על חופים סלעיים, כאשר במזג אוויר חמים ושמשי הן מקפידות על יצירת מרווחים בין פרט לפרט.

מזון

מזונם של אריות הים הוא מגוון של דגים, אם כי הם אוכלים גם רכיכות כמיני דיונונים ותמנונים. הם אף נצפו טורפים פינגווינים, שקנאים וכלבי ים. הם לרוב צדים במים רדודים במרחק של פחות מ-8 קילומטרים מהחוף, ותרים אחר טרף איטי סמוך לקרקעית הים. משנתפס, מנוער הטרף בעוצמה ונקרע לגזרים.
אריה הים עצמו משמש טרף לקטלנים ולכרישים.
מארטקרט

מארטקרט (בארמנית: Մարտակերտ, ברוסית: Мартакерт) הוא מחוז של נגורנו קרבאך, בצפון האזור. המחוז מורכב מחלקי שני מחוזות אזרים, קלבג'אר וטרטר ולא היה חלק מן האזור האוטונומי נגורנו קרבאך בתקופת ברית המועצות. שטח זה מהווה דה יורה חלק של אזרבייג'ן אך מעשית נמצא בשליטת הממשל של נגורנו קרבאך.
נכון ל-2008 שטח המחוז הוא 1795 קמ"ר והתגוררו בו כ-19400 תושבים.
אמלודיפין

מנגנון הפעולה

אמלודיפין, בדומה לחוסמי תעלות סידן מסוג דיהידרופירידינים, חוסמת תעלות סידן מסוג L, שהן תלויות מתח. אמלודיפין חוסמת תעלות סידן שנמצאות בעיקר בשריר החלק של כלי הדם העורקיים ובכך גורמת לירידה בתנגודת ההיקפית ולירידה בלחץ הדם.

תופעות לוואי

במרבית המקרים אמלודיפין נסבלת היטב עם יחסית מעט תופעות לוואי.
תופעת הלוואי העיקרית והשכיחה של אמלודיפין היא בצקות פריפריות (בעיקר באזור הקרסוליים). היא גם עלולה לגרום לבצקת ריאתית, אך בשכיחות נמוכה יותר.
אמלודיפין עלולה לגרום גם לכאבי ראש, עייפות, סחרחורות, כאבי בטן, בחילות, דופק לב מהיר והסמקה (נפיחות ואדמומיות באזור הפנים).
מינונים גבוהים של התרופה עלולים לגרום לתת לחץ דם.

תגובות עם מזון

מיץ אשכוליות עלול להעלות את הרמות של אמלודיפין בדם, ולכן מומלץ להימנע משתיית מיץ אשכוליות או אכילת אשכוליות בעת הטיפול באמלודיפין.
השפעה זאת איננה נצפתה במחקרים, אבל בשל החשש לעלייה בתופעת לוואי כתוצאה מהאינטראקציה, יצרני התרופה ממליצים להימנע משתיית מיץ אשכוליות בעת נטילת אמלודיפין.
גטו

גטו (בעבר רווח הכתיב גיטו; מאיטלקית: Ghetto) בהקשר ההיסטורי-יהודי הוא הכינוי לצורת ההתיישבות היהודית בגולה ברבעים וביישובים נפרדים, מסוגרים בתוך עצמם מבחינה תרבותית מהעמים הלא-יהודיים. מקור המונח "גטו" ברובע היהודי בעיר ונציה במאה ה-16, שם היה הרובע בסביבת בית היציקה (באיטלקית: Ghetto), ומאז הפך השם לרווח לכל רובעי היהודים באירופה.
בנרטיב הציוני קיבל מושג הגטו גם משמעות כללית ומופשטת יותר - כינוי לרעיון הגולה עצמו, שבמרכזו עמדה הסתגרות היהודים, בין מרצון ובין מכורח, מפני העמים האחרים. המילה "גטו" שולבה ביצירותיהם של הוגים ציונים: בנימין זאב הרצל אשר כתב חיבור ספרותי בשם "הגטו החדש" וישראל זנגביל שכתב את "ילדי הגטו". לשני החיבורים הייתה השפעה על בני תקופתם ולאחריה.
המונח משמש כיום לציון כל אזור עירוני המובדל או מתבדל תרבותית מסביבתו, ועל פי רוב מוכה-עוני.

ימי הביניים עד העת החדשה

בימי הביניים העדיפו יהודי הגולה לחיות בקבוצה מגובשת ומתבדלת, הן מטעמי שמירת אורחות החיים הייחודיים והן מטעמי ביטחון. בנוסף, במקומות רבים ובתקופות רבות כפו השלטונות עליהם צורת חיים זו, כדי להבדילם או להשפילם, ובכדי להגביל את תחומי עיסוקיהם. ההחלטה על כך התקבלה לראשונה בשנת 1179, במועצה הלטראנית השלישית של הכנסייה, אולם לא נכפה עדיין נושא המגורים הנפרדים.
בראשית העת החדשה, בשנת 1516, הקצו שלטונות ונציה אזור מוקף חומה ותעלות מים בעיר למגוריה של הקהילה היהודית, בקרבת בית היציקה החדש (באיטלקית: ghetto nuovo). ה"גטו נואובו", ובקיצור גטו, הפך לשמה של השכונה היהודית, ולימים הפך גטו לשם המקובל לכל רובעי היהודים באירופה.
בשנת 1555 הורה האפיפיור פאולוס הרביעי על הקמת גטו רומא, ובהמשך גטאות בכל הארצות הנוצריות. גטאות הופיעו בדרום צרפת, כמה מערי גרמניה ומקומות אחרים במרכז אירופה. פיוס החמישי אמר כי בכל מדינות איטליה יש להקים גטאות ובתחילת המאה ה-17 היו גטאות בכל הערים המרכזיות באיטליה מלבד פיזה וליבורנו. רוב הגטאות היו מוקפים בחומה ובה שער אחד או שניים. השערים היו נסגרים לעת ערב ונפתחים בבוקר. בגטו היהודי בוונציה, למשל, התגוררה הקהילה היהודית, שכמה מבניה היו בנקאים חשובים בעיר.
היות ששטח הגטאות היה מוגבל ומתוחם, גברה בהם הצפיפות ככל שגדלה האוכלוסייה, והם התאפיינו בתנאי תברואה ירודים ולעיתים בהתפרצויות מגיפות. מאידך, היהודים תושבי הגטאות זכו לאוטונומיה דתית, תרבותית וחברתית יחסית. הנהגת האמנציפציה ליהודים במאה ה-18 גרמה לביטול הדרגתי של הגטאות בערי אירופה. הגטו האחרון שנותר היה הגטו שבעיר רומא, שעל ביטולו הוחלט ב-1870, ובפועל נפלו חומותיו ב-1888.
ישנם היסטוריונים הסוברים, כי לגטאות שהוקמו ופעלו בראשית העת החדשה, הייתה השפעה על שימור הזהות היהודית והימנעות מטמיעה והתבוללות.

גטו כמונח חברתי כללי

מושג הגטו חרג ממשמעותו היהודית-היסטורית, ונפוץ היום בשימוש במקומות שונים בעולם ככינוי למתחם מגורים המהווה, מבחינה תרבותית, יחידה מסוגרת המייחדת את שוכניה ומונעת מהם מגע נרחב עם החוץ. גטו עשוי להיווצר הן מבחירה, והן מאילוץ חיצוני. מקובל מאד, למשל, השימוש במושג גטו ככינוי לשכונות המאוכלסות באפרו-אמריקאים בערי ארצות הברית, ובעצם לכל גוש אורבני המאכלס, לרוב בתנאי מחיה ירודים, מיעוט מובדל או מתבדל.
בארצות הברית קיים גם המונח "גטו כפרי" כדי לציין מעונות קרוואנים, שטחי דיור של עובדי חוות, ושמורות אינדיאנים, כדי להצביע על כך שהאזורים העניים ביותר בארצות הברית לא שוכנים בהכרח בתוך הערים הגדולות.
המונח "גטו" משמש גם כביטוי ציורי לציון אזור בו יש אוכלוסייה עם מאפיין מסוים, בלי קשר לרמת העוני שלה.
יחסי איחוד האמירויות הערביות–ערב הסעודית

לפני הכרזת מדינת האמירויות (1960-1971)

ערב הסעודית הייתה בין המדינות הערביות היחידות שלא הכירו באיחוד האמירויות הערביות. הסיבה לכך היא בשל סכסוכי גבול מתמשכים על אזורים שונים במדינת האמירויות. כגון, אל בוריימי שהיה בבעלות (דה פקטו) ממשלת עומאן. ממשלות ערב הסעודית ואיראן טענו ששטחים מסוימים באיחוד האמירויות הערביות שייכים למדינתם. סכסוכים אלה החלו להתגבר בשנות ה-60, עקב גילוי נפט רבים וצמיחת הכלכלה במדינה.
בשנת 1990, ממשלת עיראק האשימה את איחוד האמירויות הערביות ואת כווית בהפקה מוגברת של נפט. מדינת האמירויות נלחמה בעיראק והביאה לשחרור כווית, מה שגרם לשיפור מעגל קשרי החוץ שלה. עם זאת, ערב הסעודית בדומה לאיראן, המשיכה להתנגד לקבלת עצמאותה.

לאחר הכרזת העצמאות (1971-היום)

לאחר קבלת העצמאות של מדינת איחוד האמירויות הערביות, היחסים בינה לבין ערב הסעודית נשארו עוינים וקרים. עם זאת, הסכסוך הגבולי בין המדינות נפתר בשנת 1974, כאשר חלק מהכפרים של מדינת האמירויות הועברו לבעלות ממשלת עומאן וערב הסעודית. לאחר מכן, היחסים בין המדינות השתפרו והיקף הסחר ביניהם החל להתפתח משנה לשנה. היחסים הדיפלומטיים בין המדינות כוננו בסוף שנת 1974. 
היחסים בין המדינות התחזקו אף יותר לאחר עלייתו של מוחמד בן סאלמן שפיתח יחסים אישיים טובים עם מוחמד בן זאיד, שליט מדינת איחוד האמירויות הערביות. בשל קרבתם הגאוגרפית, המדינות מקיימות קשרים בתחומים רבים כגון התיירות, המסחר, הכלכלה, תרבות ועוד. נכון לשנת 2008, כ-5000 סעודים חיים באיחוד האמירויות הערביות.
מוחמד מנאע

ביוגרפיה

מוחמד מנאע נולד, גדל והתחנך בכפר מג'ד אל כרום, למד בבית הספר החקלאי בכפר ראמה.
נשוי לסועאד, ואב לשמונה: עביר, עזיז, רולא, ערין, ענאיאת, גאלי, חסנא ו- רוחי מנאע.

מזכיר המועצה המקומית מג'ד אל כרום 1963 - 1978

לאחר הקמת המועצה המקומית מג'ד אל כרום כיהן מוחמד מנאע בשנים 1963–1978 כמזכיר המועצה מקומית מג'ד אל כרום.

ראש המועצה המקומית מג'ד אל כרום 2009 - 2013

לאחר סיום כהונתו הראשונה, המועצה המקומית מג'ד אל כרום, נקלעה לקשיים כספיים כבירים ולהיעדר ניהול תקין. בשל כך הוחלט על ידי הממשלה בשנת 2003 על איחוד היישובים בענה, דייר אל-אסד, מג'ד אל כרום תחת מועצה מקומית משותפת בשם אלשג'ור, לצורך הבראתם מהגרעון.
אך בנובמבר 2008 אישרה הכנסת חוק המבטל את האיחוד. החל מ-1 בדצמבר 2008, שב המצב לקדמותו.
בבחירות חדשות למועצות המקומיות הנפרדות שהתקיימו ב-18 באוגוסט 2009, התמודד מוחמד מנאע לראשות המועצה לאחר לחץ ציבורי מהתושבים להתמודד על מנת להחזיר עטרה ליושנה ליישוב, ובכך נבחר מוחמד מנאע לתפקיד ראש המועצה מג'ד אל כרום לקדנציה רביעית.
בבחירות לרשויות המקומיות שהתקיימו באוקטובר 2013, החליט מוחמד מנאע לאחר עשייה של 50 שנה בתפקיד ציבורי, לא להתמודד לראשות המועצה, ופעל לאחווה ואחדות בין המועמדים הצעירים, ואף יזם מהלך אחדות בין המועמדים בכך שהגיע ביחד עם שאר המועמדים אצל על כל מועמד באספה הכללית שקיים במהלך תקופת הבחירות.
ניקולאי קודריצקי

קריירה

קודריצקי החל את דרכו ככדורגלן בקבוצת קולוס ניקופול בעיר הולדתו, ובשנת 1985 עבר לקבוצת דנייפר דנייפרופטרובסק, במדיה שיחק שש שנים. בשנת 1988 זכה עם הקבוצה באליפות הליגה הסובייטית, ושנה לאחר מכן זכה עמה גם בגביע הסובייטי. בסך הכל הבקיע 29 שערי ליגה במדי הקבוצה.
לקראת פתיחת עונת 1991/1992 יצא מנג'ר בני יהודה גיורא שפיגל לאוקראינה להתרשם מהשחקן והחליט להחתימו בקבוצה. משחקו הראשון של קודריצקי בישראל התקיים ב-16 בנובמבר 1991, במשחק גביע הטוטו נגד מכבי נתניה. בעונה זו זכה עם בני יהודה בגביע הטוטו, וכבש 14 שערי ליגה.
בעונת1992/1993 כבש 17 שערי ליגה, הגיע למעמד בכיר בקרב שחקני בני יהודה, ואף קיבל את סרט הקפטן. בשנים האלה נאבקה הקבוצה על האליפות וקודריצקי כיכב במדיה לצידם של חיים רביבו ואלון מזרחי. קודריצקי גם היה לחביב הקהל וכונה על ידי חלקם בשם "הצאר ניקולאי".
בעונתו האחרונה במדי הקבוצה, עונת 1993/1994, נחשד במעורבות בלקיחת שוחד בליגה הארצית אולם לא הוגש נגדו כתב אישום. בעונה זו, לאחר עזיבתם של מרבית כוכבי הקבוצה, היה קודריצקי שחקנה המוביל של בני יהודה, ועד למותו באמצע העונה הבקיע 20 שערי ליגה.
בסך הכל הבקיע קודריצקי 51 שערי ליגה במהלך שנתיים וחצי בהן שיחק בבני יהודה, והוא נחשב לאחד השחקנים הזרים הטובים ששיחקו בישראל.

מותו

ב-15 במרץ 1994 התקיים משחק ידידות בין נבחרת ישראל לבין נבחרת אוקראינה, לאחר המשחק ערכה נבחרת אוקראינה מסיבה בבית מלון עם השחקנים האוקראינים ששיחקו בליגה הישראלית וביניהם נכח באירוע גם קודריצקי. בשעה 4 לפנות בוקר, קילומטר צפונית לרעננה, איבד קודריצקי שליטה על רכבו, התנגש בגדר ההפרדה במהירות 160 קמ"ש ורכבו התהפך. קודריצקי, שלא היה חגור בחגורת בטיחות, מת במקום.
ארונו של קודריצקי הונח מספר שעות באצטדיון שכונת התקווה. כ-10,000 אוהדים עברו ליד ארונו וחלקו לו כבוד אחרון.
ליזל

ליזל הייתה אוניית מעפילים.
 הפליגה מנמל סולינה, בשפך הדנובה, ברומניה, ב-23 במאי 1939 כשעל סיפונה 921 מעפילים.
תנאי המחיה בה היו קשים; האוניה הייתה מצחינה שכן קודם לכן שימשה להובלת בקר. לאחר מעקב של הבולשת הבריטית, נתפסה ב-3 ביוני. כל המעפילים נעצרו והאנייה הוחרמה.
דרגון בוט

דרגון בוט (באנגלית: Dragon Boat ‏, 龙舟) הוא סוג של כלי שיט שנוצר לראשונה בסין לפני יותר מאלפיים שנה.
תחרות "דרגון בוט" מבוססת על סירת הדרגון בוט. הספורט מבוסס על סירה דמוית קאנו מאורך, עליה 22 אנשי צוות - 20 חותרים, הגאי ומתופף. לסוג ספורט זה מעריצים באזורים רבים בעולם. המפתח העיקרי לחתירה טובה בדרגון בוט, הוא חתירה אחידה, הקשבה ושיתוף פעולה. רק צוות שחותר ביחד, בקצב זהה וסינרגיה מושלמת, יצליח לפתח מהירות ולנצח.

דרגון בוט בעולם

החל מ-1995 מקיים הארגון International Dragon Boat Federation אליפות עולם עבור חתירת דרגון בוט פעם בשנה. באליפות העולם מתחרים במקצים של 200, 1000 ו-2000 מטר. ב-2014 התקיימה אליפות העולם באיטליה, והאליפות בשנת 2015 מיועדת להיערך בספטמבר בקנדה.

דרגון בוט בישראל

אלופי ישראל בחתירה בדרגון בוט הם קבוצת אוהלו דולפינס, קבוצה מעורבת הכוללת נשים וגברים.
מצר קורינתוס

מצר קורינתוס (ביוונית: Ισθμός της Κορίνθου, "האיסתמוס הקורינתי") הוא מצר יבשה המצוי ביוון התיכונה. המצר מחבר את חצי האי פלופונסוס שבדרומו עם חבל אטיקה שבצפונו ומפריד בין המפרץ הסרוני שבים האגאי לבין מפרץ קורינתוס, שמסתעף, דרך מפרץ פטרס, מהים היוני.
במהלך ההיסטוריה היה המצר חשוב מבחינה צבאית, כלכלית ותחבורתית. אורכו 125 קילומטר ורוחבו המזערי 6 קילומטרים בלבד. גובה הקרקע המקסימלי בו הוא 79 מטר מעל פני הים.
המצר קרוי על שם העיר קורינתוס, הנמצאת בצדו הדרום-מערבי וחולשת עליו. בשנת 1893 נפתחה תעלת קורינתוס החוצה את המצר, ומהווה ציר תחבורה ימי חשוב בין הים האגאי והים היוני.

היסטוריה

שמו הקדום של המצר הוא "האיסתמוס", שפירושו ביוונית "מעבר צר", והוא משמש מאז כמונח גאוגרפי כללי למצר יבשה.
בעבר עמד על האיסתמוס מקדש לפוסידון, ליד המפרץ הסרוני, והמצר היה מרכז הפולחן העיקרי לאל זה ביוון. בסביבת המקדש היו נערכים אחת לשנתיים משחקים לכבוד פוסידון, שהיו ידועים בשם "המשחקים האיסתמיים". כיוון שפעילות מלחמתית בזמן המשחקים הייתה אסורה, הם נקראו גם "שלום איסתמה" ו"ברית איסתמה".
יצירת החגים יוחסה על ידי תושבי קורינתוס לסיזיפוס, ועל ידי האתונאים לתיסוס. משנת 581 לפנה"ס נעשה חג האיסתמה למאורע כלל-יווני, שמשך למצר קורינתוס המונים מכל רחבי יוון.
כ-5,000 יהודים שבויי מלחמה מהגליל נשלחו לעבודות כפייה באיסתמוס בשנת 67 לספירה, על ידי אספסיאנוס.
דרמטוגליפיקה

הדרמטוגליפיקה (נקראת גם "תורת כתב העור") היא מדע העוסק בחקר רכסי עור באצבעות האדם, ומלמד על התכונות הפיזיולוגיות והאישיותיות דרך טביעת האצבעות שלו.
דרמטוגליפיקה היא מדע צעיר יחסית, שפותח בשנת 1892, כאשר אחד הביולוגים המבטיחים ביותר בתקופתו ואחיינו של צ'ארלס דרווין, סר פרנסיס גלטון, הוציא לאור את מחקרו (שנחשב למחקר קלסי בתחום) בנושא טביעות האצבעות. אומנם כבר בתחילת המאה ה-17 מופיעים תיאורים של ציורי טביעת אצבעות בכתבי עת אנטומיים ידועים, ובראשית המאה ה-19 כתב החוקר הצ'כי יאן פורקיניה את החיבור "תורת הסיווג הפונדמנטלי של טביעות האצבע" (1823). הן סר גלטון והן המדענים האמריקאים קאמינס ומידלאו, הנחשבים לאבי שיטת הסיווג המקובלת כיום, עשו שימוש בתורת הסיווג הבסיסי של פורקיניה. ב-1901 פיתח סר אדוארד ריצ'רד הנרי (Henry) את "סיווג הנרי", שיטה לסיווג ולמיון טביעות אצבעות, הנמצאת בשימוש רשויות החוק (בשינויים קלים) עד ימינו אנו. שיטת הסיווג של הנרי מעמיקה ומורחבת יותר מן הקודמות לה, והיא גרמה לפיתוח תחום מדעי נוסף, הדרמטוגרפיה (ניתוח טביעות האצבעות), הנמצא בשימוש בעיקר לצורכי כוחות הביטחון. לטביעות האצבעות צורות רבות ושונות. טביעות האצבעות אינן מושפעות מגורמים סביבתיים ואינן משתנות עם הזמן.
רולאן מאזר

רולאן מאזר (בצרפתית: Roland Mazère; נולד ב-1946) הוא שף צרפתי והבעלים של מסעדת "לה סנטנר" השוכנת בפריגור, צרפת.

ביוגרפיה

רולאן מאזר התייתם מאביו בהיותו ילד ואמו התחתנה עם המורה של הכפר והמשיכה לנהל את בית המלון המשפחתי. למד בפנימייה עם אחותו ז'נבייב ובכל חופשה, מאז היה בן 14, עבד במטבח המסעדה. הוא הצטרף לעסק המשפחתי בגיל 24, ממנו התפתח מלון רלה א שאטו והמסעדה הנוכחית. ב-1973 זכה בכוכב ראשון במדריך מישלן האדום, אחרי קבלתו למד אצל האחים טרואגרו ואצל פול האברלן באוברז' דה ל'איל. ב-1981 זכה בכוכב השני במישלן.
מסעדת "לה סנטנר" (Le Centenaire) שוכנת בכפר לז אזי-דה-טאיאק. פירוש שמה הוא "מאה" והסיבה לכך היא מכיוון שנפתחה ב-1964, מאה שנה אחרי שהתגלו האתרים הפרהיסטוריים הראשונים בפריגור, סמוך ללז אזי.
מאזר מנהל את המסעדה והמלון ביחד עם אחותו ז'נבייב ועם בעלה, אלן שולי. במלון 20 חדרים ו-4 דירות. המסעדה פתוחה שמונה חודשים בשנה. מטבחו של מאזר קליל, הוא מחדש את המטבח הפריגורי המסורתי ומוסיף לו אלמנטים אותם הוא רוקח מהמטבח העולמי ומשתמש במוצרים מקומיים ובנוסף להם גם במוצרים זרים.
לה סנטנר מחזיקה כיום (2010) בשני כוכבים במישלן וב-17 נקודות בגו מיו.
מלון מטרופול (וינה)

המבנה

מלון מטרופול נבנה לקראת התערוכה העולמית בווינה ב-1873 ונפתח באותה שנה. הוא תוכנן על ידי קארל שומאן ולודוויג טישלר. בעיצובו שולבו עמודים קורינתיים, קריאטידות ואטלסים . החצר הפנימית של המבנה חופתה בתקרת זכוכית.
לאחר האנשלוס של אוסטריה ב-1938 החרים הגסטפו את המלון והפך אותו למטהו בווינה. סגל העובדים בו מנה 900 איש, ש-80% מהם גויסו משורות משטרת אוסטריה. ככזה הוא היה המטה הגדול ביותר של הארגון מחוץ לברלין. מבניין זה ניהל הגסטפו באוסטריה תחילה לאחר האנשלוס את רדיפת מתנגדי המשטר, ובהמשך את גירוש יהודי וינה להשמדה וניצול של עובדי כפייה שהגיעו לאוסטריה. במהלך המלחמה נחקרו ועונו בבניין אסירים רבים, במיוחד יהודים. האסירים לא הוכנסו לבניין מחזיתו המקושטת אלא מפתחו האחורי.
במהלך מלחמת העולם השנייה נפגע מבנה המלון בהפצצה אווירית ועלה באש. שרידיו נהרסו לאחר המלחמה על מנת שלא להותיר זכר ממנו. באתר שבו עמד ניצב כיום מתחם מגורים.

האנדרטה

בשנת 1951 הקימו ניצולי מחנות ריכוז אנדרטה בקרבת האתר שבו עמד המלון. בשנת 1985 הוחלפה האנדרטה באנדרטה גדולה ממנה, שבנייתה מומנה על ידי עיריית וינה. היא כוללת סלעי גרניט שהובאו מן המחצבה הידועה לשמצה של מחנה מאוטהאוזן שבאוסטריה, וביניהם הוצב פסל המסמל ניצול.
פורד קונו

ביוגרפיה

קונו נולד וגדל בהונולולו, הוואי. הוא למד והתחרה באוניברסיטת המדינה של אוהיו.

שיאן עולם

בתחרות שחייה שנערכה בהונולולו ב-7 ביולי 1951 קבע קונו במשחה ל-800 מטר חופשי שיא עולם חדש של 9:30.7 דקות, שיפור לשיא העולם בן השנתיים של הירונושין פורוהאשי מיפן (9:35.5 דקות) שיא זה החזיק מעמד 6 שנים ונשבר על ידי בן ארצו ג'ורג' ברין (9:15.7 דקות).

אלוף אולימפי

באולימפיאדת הלסינקי (1952) היה קונו השחיין המצטיין בתחרות לאחר שזכה ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 כסף. מדליות זהב, במשחה ל-1500 מטר חופשי בשיא אולימפי חדש של 18:30.3 דקות, לפני שירו השיזומה מיפן (18:41.4 דקות) וטצו אוקמוטו מברזיל (18:51.3 דקות) ובמשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בשיא אולימפי חדש של 8:31.1 דקות, לפני יפן (8:33.5 דקות) וצרפת (8:45.9 דקות) כשחיין שלישי הוא שחה "בזינוק שליחים" תוצאה של 2:06.9 דקות. מדליית כסף במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:31.3 דקות, אחרי ז'אן בואטו מצרפת שקבע שיא אולימפי חדש של 4:30.7 דקות ולפני פר-אולוף אסטרנד משוודיה (4:35.2 דקות). 
בתחרות שחייה שנערכה בקולומבוס, אוהיו ב-27 בפברואר 1954 קבע קונו במשחה ל-200 מטר חופשי שיא עולם חדש של 2:03.9 דקות, שיפור לשיא העולם בן ה-4 שנים של ג'ון מרשל מאוסטרליה (2:04.6 דקות) שיא זה החזיק מעמד ונשבר על ידי ג'ק וורדרופ מבריטניה (2:03.4 דקות). בתחרות שנערכה בניו הייבן, קונטיקט ב-3 באפריל אותה שנה הוא קבע גם במשחה ל-400 מטר חופשי שיא עולם חדש של 4:26.7 דקות, שיפור לשיא העולם בן ה-3 שנים של ג'ון מרשל (4:26.9 דקות). שיא זה החזיק מעמד 3 שנים ונשבר על ידי מוריי רוז מאוסטרליה (4:25.9 דקות).
באולימפיאדת מלבורן (1956) זכה קונו רק במדליית כסף אחת במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 8:31.5 דקות, אחרי אוסטרליה שקבעה שיא עולם חדש של 8:23.6 דקות ולפני ברית המועצות (8:34.7 דקות). כשחיין אחרון הוא שחה "בזינוק שליחים" תוצאה של 2:08.8 דקות.
בסיום לימודיו באוניברסיטה עבד קונו כמורה בתיכון וכמאמן שחייה. הוא התחתן עם אוולין קאוואמוטו בעלת שתי מדליות ארד אולימפיות באולימפיאדת הלסינקי.
יחיאל יוסף ליבונטין

ביוגרפיה

נולד למשפחת חסידי חב"ד באורשה שפלך מוהילוב ברוסיה. קיבל חינוך מסורתי וכן השכלה כללית ריאלית. בשנת 1888 סיים לימודי הנדסה בבית ספר הגבוה להנדסה במוסקבה, והחל לעבוד במפעלי הרכבת של ממשלת רוסיה. בשנת 1922 עלה לארץ ישראל והתגורר בתל אביב. בארץ היה פעיל בתחום האשראי הקואופרטיבי ושימש כמנהל "חברת חרושת ברזל יפו" (THE JAFFA IRON WORKS LTD).
בשנת 1924 היה ליבונטין מועמד בקבוצת המרכז במפלגת "ההתאחדות של הבלתי מפלגתיים" לבחירות הראשונות שנערכו לעיריית תל אביב, שנקבעו ל-20 בינואר 1924. בראש הקבוצה עמדו מאיר דיזנגוף וישראל רוקח.
ליבונטין הרבה לכתוב בעיתונות. כבר ב-1891 כתב בעיתון "המליץ" ופרסם בו את סיפוריו. במסגרת פעילותו כסופר פרסם ספרים שונים, בהם: "שמעון עציוני" א-ג (1899), "מבין הערפל" (1914), "השבועה (1932) ו"בין תקווה ליאוש" (1938). בספריו של ליבונטין מוזכרים רעיונות רבים של הציונות הרוחנית עליה הוא נימנה. גם דעותיו הכלכליות מנוסחת היטב: בספרו "מבין הערפל", למשל, דעות שמזכירות מאוד את רעיון הקמת בנק אוצר התיישבות היהודים על ידי אחיו זלמן דוד ליבונטין.
נפטר בשנת 1936, לאחר מחלה ממושכת, ונקבר בקבר המשפחה בראשון לציון.
יורם רוזוב

ביוגרפיה

רוזוב נולד בחדרה לאב פרדסן ואם גננת. בנערותו למד מוזיקה וניגן בכינור ובויולה בהרכבים סימפוניים וקאמריים. הוא שרת בתזמורת צה"ל כנגן כינור, ויולה וסקסופון. עם שחרורו מצה"ל ב-1958 נרשם ללימודי אמנות בבצלאל, וב-1962 המשיך ללימודי אמנות באיטליה. הוא למד ציור, רישום וטכניקות של הדפס באקדמיה לאמנויות יפות בפירנצה, ותולדות האמנות באוניברסיטת פירנצה. עם שובו לישראל ב-1964 הוזמן לעצב שני קירות מוזאיקה בבית העירייה החדש של עיר הולדתו חדרה, בנושא היסטוריה מקומית של העיר. כמו כן עיצב את חזית אולם ההתעמלות של בית הספר התיכון בעיר.
בשנת 1965 קיבל משרת הוראה בבצלאל, והשתקע בירושלים. ב-1966, בעקבות השיטפון הקשה שפקד את פירנצה עם עליית נהר הארנו על גדותיו והנזק הכבד שנגרם לאוצרות האמנות של העיר, חזר רוזוב לשם בראש משלחת של סטודנטים ישראלים לאמנות, שהצטרפו לאלפי המתנדבים מאיטליה ומרחבי העולם שהתגייסו להצלה ולשיקום של אוצרות התרבות והאמנות. המתנדבים הפכו במהרה לגיבורים בעיני המקומיים, והתקשורת האיטלקית העניקה להם את הכינוי Angeli del Fango - "מלאכי הבוץ".
בהמשך כיהן בבצלאל כסגן מנהל ודיקן הסטודנטים, והפעיל סטודיו בירושלים שבו יצר רישומים וציורי שמן. הוא השתתף במספר רב של תערוכות קבוצתיות בגלריות ובמוזיאונים בישראל ובמדינות נוספות, וגם הציג מספר תערוכות יחיד. ב-1967 זכה בפרס אונסק"ו והנסיך רנייה בביאנלה של האמנויות הפלסטיות בנסיכות מונקו.
בין 1971 ל-1973 היה מרצה אורח במכללה הטכנולוגית Cape Technical College בקייפטאון, דרום אפריקה ובמקביל השלים לימודי תואר שני (MFA) באוניברסיטת קייפטאון, שם הגיש תזה בנושא "המלחמה באמנות" - נושא בו עוסקים גם רבים מציוריו. בשנים 1973‏-1974 לימד גם בחוג לתולדות האמנות באוניברסיטה העברית בירושלים, במקביל להוראת אמנות בבצלאל.
ב-1978 הוזמן לשמש מרצה אורח בבית הספר לעיצוב פרסונס בניו יורק ובמחלקה לאמנות באוניברסיטת סנט ג'ון בניו יורק. ב-1980 שב לירושלים להוראה בבצלאל, וב-1983 מונה לדרגת פרופסור חבר. באותה תקופה הוזמן להנחות סדנאות מרתונים של רישום מודל למורים ולסטודנטים באוניברסיטאות ובבתי ספר לאמנות ברחבי ארצות הברית. הוא אייר בעיתונים ובירחונים שונים, ביניהם ג'רוזלם פוסט, ניו יורק טיימס, ידיעות אחרונות, כותרת ראשית ובטאון חיל האוויר, וכן אייר ועיצב עטיפות ספרים.
בתחום העיצוב ייעץ רוזוב וניהל פרויקטים עיצוביים שונים, ובין היתר עיצב את שילוט הרחובות ביישוב רעות (1990), ברובע "לב הפארק" ברעננה ובקריית המדע בנס ציונה (1994). לאורך שנים ארוכות שימש, בהתנדבות, כיועץ ומעצב הבית לשיפור החזות של מחנות צה"ל - בבסיסי חיל האוויר ובחילות השדה. הוא חיבר את האוגדן "צה"ל - אסתטיקה סביבתית בערבון מוגבל" (הוצאת בצלאל ולשכת הרמטכ"ל, 1994) ואת "הקוד האסתטי לבסיסי חיל האוויר" (מפקדת חה"א, 2002). ב-2001 קיבל את פרס השר לאיכות הסביבה עבור תרומה לשיפור החזות של מחנות צה"ל. הוא שימש כמעצב ויועץ חזות למשרד ראש הממשלה, בפרויקטים של לשכת ראש הממשלה, מזכירות הממשלה, אולמות הקבינט ואולם מליאת הממשלה. כן שימש יועץ חזות לחברת הדלק פז, לרפא"ל, ולבנק לאומי לישראל.
ב-2002 זכה רוזוב בפרס הקרן על שם מרדכי איש שלום עבור מפעל חיים באמנות. הוא המשיך בהוראה בבצלאל עד לפרישתו בשנת 2003. ציורים שלו נמצאים באוספים הציבוריים של מוזיאון תל אביב לאמנות ושל מוזיאון ישראל, ובאוספים פרטיים בישראל, באירופה, בארצות הברית ובדרום אפריקה.
ב-2013 התפרסם ספרו של יורם רוזוב "קול דמי אחיך" בהוצאת "נהר ספרים".
עזרה ראשונה

עזרה ראשונה היא מתן הטיפול הרפואי הראשוני במקרה של מחלה או פציעה. לרוב העזרה הראשונה ניתנת על ידי הדיוט עד שניתן לתת טיפול רפואי הולם. במקרים מסוימים, אין צורך בטיפול רפואי נוסף על זה המוענק במסגרת העזרה הראשונה. העזרה הראשונה כוללת לרוב מספר פעולות פשוטות העשויות אף להציל חיים המבוצעות עם ציוד מינימלי ודורשות הכשרה מועטה. ניתן לבצע עזרה ראשונה בבעלי חיים, אך המונח מתייחס לרוב לבני אדם.

מצבים הדורשים עזרה ראשונה

כעיקרון, מצב הדורש עזרה ראשונה הוא כל מצב שבו אחת משלוש מערכות "משולש החיים" מאוימת. "משולש החיים" כולל את שלושת האיברים הבאים: המוח (המערכת העצבית), הלב (המערכת ההמודינמית) והריאות (מערכת הנשימה). האיום יכול לנבוע כתוצאה מהחמרתה של מחלה קיימת (לדוגמה: התקף פרכוסים, תת-סוכר בדם / היפוגליקמיה, שבץ מוחי, עילפון וכדומה) ו/או כתוצאה מפגיעה חיצונית קשה (לדוגמה: התחשמלות, טביעה, תאונת דרכים וכדומה).

אוטם שריר הלב

אוטם שריר הלב הוא אירוע בו נחסם עורק כלילי בעקבות שבר ברובד הטרשתי. מצב זה מסכן חיים באופן מיידי, מאחר שהוא עלול לגרום לנמק בשריר הלב, ואף לפרפור חדרים ולמוות. הטיפול בשטח כולל טיפול תרופתי המפחית את העומס מהלב על ידי מתן ניטרטים המרחיבים את כלי הדם וכן תרופות המעכבות את המשך קרישת הדם וחסימת העורק.

בצקת ריאות

בצקת ריאות היא תת-סעיף של אי ספיקת לב שמאל בה צד שמאל של הלב אינו מצליח לשאוב את הדם המחומצן מהריאות, והדם שבריאות מצטבר במרווחים בין נאדיות הריאה ובכך משבש את הפעילות הסדירה שלהן. מצב זה מסכן חיים באופן מיידי, כיון שהריאות למעשה אינן יכולות לתפקד. הטיפול המיידי בשטח הוא תמיכה וסיוע נשימתי, מתן חמצן, ומתן תרופות ניטרטים המפחיתות עומס מפעולת הלב, וכן תרופות המסייעות לנקז נוזלים מהגוף (פוסיד).

אסתמה

אסתמה היא תגובה אלרגית חריפה הגורמת להצרות בדרכי הנשימה. מצב זה מסכן חיים באופן מיידי שכן הוא מאיים באופן ישיר על הנשימה. זיהוי האסתמה הוא ציפצופים הנשמעים מהחולה בזמן נשיפה. הטיפול בשטח הוא העשרה בחמצן, ומתן אנהלציה של חמצן עם חומרים מרחיבי סימפונות כמו ונטולין ואף  אדרנלין.

אנפילקסיס

הלם אנפילקטי הוא מצב חירום רפואי המאופיין בתגובה אלרגית קשה שמשפיעה על שתי מערכות ומעלה בגוף האדם. מצב זה חמור בשל המהירות שבה נחסמות דרכי הנשימה - דקות מתחילת ההלם. במצב זה יש להזעיק עזרה במהירות האפשרית. חולה שאובחן אצלו אנפילקסיס בעבר עשוי לשאת מכשיר מיוחד (Epi-pen) שיאפשר הזרקה מיידית של אפינפרין (אדרנלין). השימוש באפיפן עשוי לשפר את מצבו של המטופל ולהקל על התסמינים עד לקבלת טיפול מצוות רפואי מתקדם. הזרקה חוזרת מסוכנת רק כאשר המרווחים בין ההזרקות קצרים מאוד. על אף העלייה בקצב הלב, אם הזרקת אפינפרין מונעת את חסימת קנה הנשימה היא עשויה להציל חיים.
במצב חירום שכזה אין התוויות נגד לשימוש באפיפן

היפותרמיה

היפותרמיה היא ירידה בטמפרטורת הגוף כתוצאה ממחלה, חשיפה לטמפרטורות נמוכות וגורמים אחרים. הטיפול הראשוני בהיפותרמיה כולל את השכבת הנפגע במנוחה מוחלטת, הסרת בגדיו הרטובים ובידודו מן הסביבה הקרה בעזרת שמיכות.