google/wiki40b huggingface dataset:
טוקיו דום

אירועים

הטוקיו דום הוא אצטדיון ההופעות הגדול ביפן. ההופעה הראשונה שנערכה בו הייתה ב-19 במרץ 1988, בידי ההרכב The Alfee שהופיע עם תזמורת צבאית בינלאומית, שכללה נגנים מכל רחבי העולם.

הופעות בולטות

במהלך השנים הופיעו באצטדיון אמנים רבים ביניהם מייקל ג'קסון (21 הופעות, יותר מכל אמן או להקה אחרת), Guns N' Roses, מריה קארי, ג'נט ג'קסון, טיילור סוויפט, להקת ההבי מטאל, X Japan, ‏Yellow Magic Orchestra ואחרים.
האצטדיון אירח את קונצרט הצדקה היפני בסדרת ה-"Human Rights Now!" של אמנסטי אינטרנשיונל, ב-27 בספטמבר 1988. הקונצרט הונחה בידי סטינג ופיטר גבריאל, וכלל הופעות של ברוס ספרינגסטין וה-E Street Band, טרייסי צ'פמן ויוסו נ'דור.
בפברואר 1992, להקת Guns N' Roses מכרה את כל הכרטיסים לשלוש הופעות בטוקיו דום, כחלק מסיבוב ההופעות שלהם, "Use Your Illusion". אחת מההופעות אף שוחררה כ-DVD ב-2 חלקים. ב-19 בדצמבר 2009, הופיעה הלהקה בטוקיו דום בהרכבה החדש, כחלק מסיבוב ה-"Chinese Democracy" שלהם. ההופעה שארכה 3 שעות ו-37 דקות הייתה ההופעה הארוכה ביותר שנוגנה אי פעם בטוקיו דום, וכן ההופעה הארוכה ביותר בהיסטוריה של הלהקה.
הופעתו של Gackt בערב חג המולד ב-24 בדצמבר 2005, מחזיקה בשיא ההופעה היקרה בהיסטוריה של קונצרטים ביפן. המופע הוערך בעלות של 500 מיליון ין, שהם בערך 4,296,270 מיליון דולר. לקח שנתיים כדי לתכנן את ההופעה וחצי שנה של חזרות קדמו לה.

בתרבות פופולרית

בשירם "The Sounder" מהאלבום "G Sides", מתייחסים הגורילז לטוקיו דום, באמירתם "גורליז קורעים את הכיפה כמו זאת שבטוקיו". 
סצנה בספרו של בן מזריץ', "אמריקנים מכוערים", כוללת משחק פוטבול בין שחקני נבחרת ליגת הקיסוס לבין נבחרת האול סטארס היפנית.
בפרק 17 של סדרת האנימה Baki the Grappler, נחשף כי הזירה המחתרתית של תחרות ה"אדם החזק בעולם" ממוקמת בקומה תת-קרקעית מתחת לטוקיו דום.
הטוקיו דום מופיע ב-"Love Addiction", וידאו קליפ הבכורה של קייצ'ירו קויאמה, חברת להקת NEWS.
מקלע RPD

פיתוח ושימוש

המקלע פותח בשנת 1944 על ידי וסילי דגטיאריוב. המקלע נועד להחליף את מקלע DP (שגם אותו תכנן וסילי), אשר היה עד אז מקלע כיתתי תקני ביחידות חיל הרגלים של הצבא האדום. המקלע עבר סדרת ניסויים בשדה הקרב בשלהי מלחמת העולם השנייה והחל משנת 1949 הוכנס לשירות בצבא ברית המועצות. המקלע סופק גם למדינות ברית ורשה ולסין (שם גם יוצר תחת השם "דגם 56"). במשך שנות ה-60 הוצא מקלע RPD מהשירות בצבא הסובייטי והוחלף במקלע RPK.
מקלעי RPD סופקו לווייטנאם, למדינות ערב (מצרים, סוריה, עיראק), למדינות אפריקה, בהן שלטו משטרים קומוניסטיים ולארגוני מחבלים, דוגמת אש"ף. במקלעי RPD (תוצרת סין) השתמשו המורדים במלחמת אפגניסטן. במדינות רבות באפריקה ובאסיה מקלע זה נמצא בשימוש עד היום.
מקלעי RPD רבים נתפסו על ידי צה"ל במהלך מלחמת ששת הימים, מלחמת יום הכיפורים ומלחמת לבנון הראשונה. המקלע היה בשימוש של יחידות מיוחדות בצה"ל עד השנים האחרונות - כך למשל יחידת אגוז השתמשה במקלעים אלו בכל תקופת פעילות ברצועת הביטחון בדרום לבנון.

הנדסה ומבנה

ה-RPD הוא מקלע אוטומטי הניזון בשרשיר תחמושת ממתכת שלא ניזוק גם בתנאים קשים. שרשיר התחמושת למקלע מכיל 50 כדורים. ניתן לחבר מספר שרשירים זה לזה בעזרת כדור, שמוכנס לתוך הקצוות של השרשירים. השרשירים מוכנסים לתוך תוף מתכת, אשר יכול להכיל עד שני שרשירים (100 כדורים). תוף התחמושת מולבש על המקלע ומזין את הכדורים מצידו השמאלי של המקלע. קת המקלע עשויה עץ, ישנה ידית אחיזה בדומה לזו של אקדח והדק מכני אשר מתפעל את המקלע. חצובה מתקפלת בעלת 2 רגליים מורכבת קרוב לקצה הקנה. כוונות מובנות מורכבות על המקלע, אחת מלפנים ואחת מאחור.
שי פלדמן

שי פלדמן הוא פרופסור למדעי המדינה שמכהן כנשיא המכללה האקדמית ספיר. כל לכן שימש כמנהל של מרכז קראון ללימודי המזרח התיכון באוניברסיטת ברנדייס בבוסטון.

ביוגרפיה

את התואר הראשון עשה באוניברסיטה העברית בירושלים. אחר כך עשה תואר שני ודוקטורט (1980) באוניברסיטת ברקלי בקליפורניה.
בין השנים 1984 ל-1987 היה מנהל של פרויקט ליחסים חוץ אמריקאים ומדיניות ביטחון במזרח התיכון במרכז יפה למחקרים אסטרטגיים ובין השנים 1987 ל-1994 היה ראש הפרויקט לביטחון אזורי ופיקוח נשק במרכז. בין השנים 1997 ל-2005 היה ראש מרכז יפה למחקרים אסטרטגיים באוניברסיטת תל אביב. בין השנים 2001 ל-2003 היה חבר במועצה המייעצת למזכ"ל האו"ם בנושא התפרקות מנשק.
פלדמן היה מבין מנסחי אמנת כנרת השואפת ליצור מכנה משותף לזרמים והמחנות השונים ציבור היהודי (ימין-שמאל, דתיים-חילוניים וכו') ואף חתם עליה ביחד עם שורה של אנשי ציבור מהימין והשמאל.
כיום משמש כמנהל של מרכז קראון ללימודי המזרח התיכון באוניברסיטת ברנדייס.
הוא מכהן כחבר במועצת המנהלים של מכון בלפר למדע ויחסים בינלאומיים באוניברסיטת הרווארד.
מלחמת שלושת ההיינריכים

מלחמת שלושת ההיינריכים (977–978) היה מרד קצר של שלושה נסיכים גרמנים בשם היינריך נגד הקיסר האימפריה הרומית הקדושה אוטו השני בשנים 977–978.

רקע

בשנת 973 מת אוטו הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ובנו אוטו השני, מלך גרמניה עלה לשלטון במקומו. עם זאת, כמו אביו, הוא היה צריך להתמודד עם האצולה הסכסונית, שהייתה עוינת כלפי אשתו תאופנו, ועם המצב הרגיש באיטליה, שהגיע לשיאו ברצח של האפיפיור בנדיקטוס השישי בשנת 974. אוטו ניסה להתפייס עם דודו הדוכס היינריך השני, דוכס בוואריה, אולם היינריך אתגר את הקיסר שוב ושוב. בשל קשריו של היינריך עם בורכארד השלישי, דוכס שוואביה וקונרד הראשון, מלך בורגונדי לא חשש היינריך מאוטו, ומינה את בן דודו היינריך לבישוף אוגסבורג, ואף ערער על זכויותיו של אוטו השני. לאחר מותו של בורכארד השלישי, דוכס שוואביה טען היינריך לזכותו על דוכסות שוואביה, אולם אוטו השני מינה את אחיינו אוטו לדוכס.

המרידות

בשנת 974 מרד היינריך באוטו, וכרת בריתות לצורך כך עם אצילים סקסונים, עם בולסלב השני, דוכס בוהמיה ומיישקו הראשון, דוכס פולין. אוטו השני דיכא בהצלחה חלקית את המרד, ולקח את היינריך בשבי באינגלהיים. באותה שנה התמודדו כוחותיו של אוטו עם ניסיונו של האראלד הראשון, מלך דנמרק להניס את הכוחות הגרמנים משטחו. בשנת 976 ברח היינריך בכלאו ופתח שוב במרד, אולם הובס עד מהרה ברגנסבורג על ידי אוטו השני וברח לבוהמיה. בתגובה על המרד פיצל אוטו חלק מאדמות הדוכסות, ומסר להיינריך לואיטפולדינג את דוכסות קרינתיה, וללאופולד מבאבנברג את מרקיזות אוסטריה, ואת דוכסות בוואריה עצמה מסר לאוטו הראשון, דוכס שוואביה.
ביוני 977 לותר, מלך צרפת הפתיע את אוטו על ידי ששלח את צבאו שמנה כמעט כמעט 20,000 חיילים נגד אאכן. אוטו ברח לדורטמונד, ובספטמבר פלש פרנקיה המערבית, ולכד את ריימס, סואסון, ולאן והטיל מצור על פריז. אולם מגפת דבר ותחילת החורף אילצו את אוטו להסיר את המצור ולסגת חזרה לגרמניה. לותר ניצל את ההזדמנות והשמיד את המאסף הגרמני.
בשנת 977 בעוד אוטו השני ערך מסע לבוהמיה להכניע את בולסלב השני, דוכס בוהמיה, חבר היינריך להיינריך, בישוף אוגסבורג ולהיינריך הראשון, דוכס קרינתיה, וביחד פתחו במלחמה נגד אוטו השני. עד מהרה הביס אוטו השני בסיוע אחיינו אוטו הראשון, דוכס שוואביה ובוואריה את השלושה לאחר מצור על העיר פזאו, כלא את היינריך מבוואריה אצל פולקמאר, בישוף אוטרכט, שלל מהיינריך הראשון, דוכס קרינתיה את דוכסות קרינתיה לטובת אוטו מוורמס, ואילו היינריך, בישוף אוגסבורג נכלא אך שוחרר כעבור זמן קצר.

לאחר מכן

בשנת 983 מת אוטו השני, ובנו אוטו השלישי שהיה בן 3 עלה לשלטון במקומו. בתחילה ניסה היינריך מבוואריה ששוחרר משביו לטעון לזכותו על הכתר, אך הוא איבד את תמיכת האצילים הגרמנים, ואף לא הצליח לגרש את היינריך השלישי, דוכס בוואריה מנחלותיו. בשנת 985 נפגש היינריך עם הקיסרית תאופאנו, והיא השיבה להיינריך את דוכסות בוואריה, ומסרה להיינריך השלישי, דוכס בוואריה בחזרה את דוכסות קרינתיה. בשנת 989 מת היינריך הראשון, דוכס קרינתיה, והיינריך ירש את נחלותיו.
בשנת 995, ובנו היינריך הרביעי, דוכס בוואריה עלה לשלטון במקומו, ובשנת 1014 הוכתר כקיסר האימפריה הרומית הקדושה.
הרצל בוקר

ביוגרפיה

שירת בצה"ל ובין השאר היה קצין אג"ם בחטיבה 769. ביולי 1982, כחודש לאחר תחילת מלחמת לבנון הראשונה, התמנה למפקד גדוד 931 של הנח"ל. תחת פיקודו השתתף הגדוד בכניסה לביירות, ומיד לאחר מכן סיים את תפקידו בגדוד, באוקטובר 1982. שימש קצין אג"ם אוגדה 91 במשך כשנתיים. בתפקידו הבא מונה לסמח"ט החטיבה המזרחית של צד"ל תחת היק"ל ולמעשה נמנה עם מקימיה - בפועל שימש כמח"ט. לאחר מכן שימש כשנתיים מפקד גזרת שכם עד לשחרורו מצה"ל בשנת 1993, בדרגת סגן-אלוף. בתקופה שבה שירת כמג"ד עבר להתגורר במטולה. 
בשנת 1993 מונה למזכיר המועצה המקומית מטולה ושימש בתפקיד זה במשך 11 שנים. בשנת 2004 פוטר על ידי ראש המועצה דאז קובי כץ. בוקר תבע בבית הדין האזורי לעבודה את המועצה וראשה על פיטוריו, ובית הדין קבע כי בתהליך הפיטורים נמצאו פגמים, ואף שאין לבטל את ההחלטה, בוקר זכאי לפיצוי בסך 10,000 ש"ח. בשנת 2008 התמודד על ראשות המועצה מול ראש המועצה המכהן, ונבחר. ניצחונו תואר כניצחון נציג המתיישבים החדשים על נציג החקלאים הוותיקים. בנובמבר 2010 הגיש בוקר תביעת לשון הרע נגד המקומון "ידיעות קריית שמונה", בטענה שהמקומון פרסם כתבה מכפישה אודותיו. התביעה הסתיימה בפשרה. בבחירות בשנת 2013 נבחר לקדנציה שנייה.
בשנה וחצי האחרונות לחייו חלה בסרטן. כשבוע לפני מותו פרש מראשות המועצה המקומית מטולה, וב-30 במאי 2015 נפטר. 
היה נשוי לרחלי ואב לשלושה ילדים.
חיים ליף

חיים לִיף (Hayim Leaf;‏ 15 באוקטובר 1914, סטרובין, רוסיה – 2 במאי 1993, ברונקס, ניו יורק) היה מבקר ספרות, מסאי, עורך ומחנך יהודי אמריקאי, מעורכי כתבי העת העבריים "בצרון", "הרופא העברי" ו"ניב", מרצה לספרות עברית בישיבה יוניברסיטי.

ביוגרפיה

נולד ב-15 באוקטובר 1914 בסְטָרוֹבִּין שברוסיה (כיום בבלארוס) כחיים ליפשיץ, בן לזלמן ודבורה (חיניץ) ליפשיץ. בשנת 1928, בהיותו נער, היגר לארצות הברית.
בשנת 1933 קיבל תעודת הוראה בישיבה יוניברסיטי, ואחר כך קיבל שם תואר ראשון בשנת 1945 ותואר שני ב-1951. בשנת 1968 קיבל מהישיבה יוניברסיטי תואר דוקטור בספרות עברית, על הדיסרטציה הקדשה: "ד"ר פינחס חורגין: המחנך, העסקן, הסופר והחוקר".
ליף הצטרף לסגל הישיבה יוניברסיטי בשנת 1942, ונמנה עמו 36 שנה עד פרישתו כפרופסור לספרות עברית.
ערך במשך כשלושים שנה את הרבעון העברי "בּצָּרון", כתב עת ספרותי. כן ערך יחד עם נעמי בן-אשר את "The Junior Jewish Encyclopedia" ("האנציקלופדיה היהודית לצעירים"), וזכה על כך ב-ewish Book Award בשנת 1958.
היה נשוי לאֶמה חוה לבית זוסקינד, עובדת סוציאלית ילידת וינה, שהיגרה לארצות הברית לאחר האנשלוס ב-1938.
חיים ליף נפטר בשנת 1993 בבית האבות ובית החולים הגריאטרי היהודי בברונקס שבניו יורק, עקב סיבוך של שבץ שלקה בו בשנה שלפני כן, בן 79 במותו. הותיר אחריו את אשתו, בן ובת וכן נכדים.
השנה האפיגרפית

השנה האפיגרפית (בצרפתית: L'Année épigraphique, או בקיצור: AE) הוא פרסום צרפתי אפיגרפי. הפרסום התחיל בשנת 1888 על ידי רנה קוגנט שעמד בראש המחלקה ל"אפיגרפיה ועתיקות רומא" בקולז' דה פראנס. האוסף כולל את כל הכתובות המתגלות באותה שנה השייכות לעולם הרומאית, בלטינית או ביוונית, תוך חלוקה לתקופות.
מוסדות כלל חסידיים

מקור התופעה

תופעת המוסדות הכלל חסידיים החלה בתחילת שנות התשעים, הורים לבחורי ישיבות מחצרות חסידיות בינוניות וקטנות חיפשו לעצמם מסגרות חינוכיות שאינן משתייכת לקבוצה חסידית מוגדרת (לדוגמה גור, ויז'ניץ וכדומה) או לציבור הליטאי, והקימו ישיבות 'כלל חסידיות'. בין הישיבות הראשונות ניתן למנות את ישיבת טשיבין ישיבת חכמי לובלין (בני ברק), ישיבת חזון נחום וישיבת נזר התורה.

התפתחות התופעה

ברבות השנים, ולאור הצלחת הרעיון, עקב כך שלישיבות אלו היו פחות מחויבויות קהילתיות מצומצמות, החלו להיווסד תלמודי תורה, בתי ספר וסמינרים 'כלל חסידיים' לבנות כמעט בכל ריכוזי היהדות החרדית, ברבים מן המקרים נפתחו המוסדות תחת אותו שם ("תלמוד תורה כלל חסידי" למשל) ללא קשר ניהולי בין המוסדות.
הצלחת המוסדות גרמה לכך שאף חסידים מקבוצות שלהן מוסדות משל עצמן, העדיפו לעיתים את המסגרות הכלל חסידיות.
גארי קולמן

נעוריו

קולמן נולד בעיר ציון שבאילינוי בשנת 1968. הוא אומץ על ידי אדמוניה סו, אחות מומחית (nurse practitioner) במקצועה וו.ג. קולמן, מפעיל מלגזה במקצועו. קולמן סבל ממחלה קשה בכליות ( focal segmental glomerulosclerosis – FSGS) אשר גרמה להפסקת צמיחתו בגיל צעיר – בשל כך נשאר קולמן בגובה 1.42 מ' ובעל מראה של ילד צעיר במשך כל חייו. הוא עבר בהמשך שתי השתלות כליה, אחת בשנת 1973 ואחת בשנת 1984, ובשל כך טופל בדיאליזה בקביעות.

קריירה

על אף שקולמן נודע בעיקר בזכות התפקיד אותו גילם בקומדיית המצבים "על טעם ועל ריח", קולמן הופיע עוד קודם לכן, בשנת 1977 בתפקיד אורח בסדרות "משפחת ג'פרסון" ו-"Good Times".
פריצת הדרך הגדולה של קולמן הייתה כאשר שיחק בתפקיד ארנולד ג'קסון בסדרה "על טעם ועל ריח" בתור ילד שאומץ על ידי אלמן עשיר. התוכנית שודרה בשנים 1978 - 1986 וזכתה להצלחה רבה. קולמן הפך לדמות הפופולרית ביותר בתוכנית באותה העת ונודע בעיקר בשל אמרת הכנף הקבועה שלו בסדרה "על מה אתה מדבר, וויליס?" ("What'choo talkin' 'bout, Willis?"). 
בשנת 2006 גארי השתתף בתפקיד אורח בסדרת הקומדיה לילדים "דרייק וג'וש" בתור האיש שמוכר גרילים.
בשנת 2008 שיחק בדרמה הקומית "באק האוורד הגדול" בכיכובם של טום הנקס וג'ון מלקוביץ'. 
בעקבות ההצלחה הרבה לה זכה, לאורך השנים כיכב קולמן במספר סרטי קולנוע וסרטים אשר הופקו לשידור בטלוויזיה. 
ב-26 בפברואר 2010 קולמן לקה בהתקף אפילפטי על הסט של תוכנית הטלוויזיה "The Insider".
שיחק בפרק בודד בנשואים פלוס

מותו

קולמן אושפז בתחילה ב-26 במאי 2010 במרכז הרפואי בפרובו שביוטה במצב קשה עם דימום תוך-גולגולתי, לאחר שנפל וקיבל מכה בראשו בביתו אשר בפאתי סולט לייק סיטי. בהמשך שקע קולמן בתרדמת. לבסוף, החליטה משפחתו לנתק אותו ממכשירי ההנשמה. קולמן מת ב-28 במאי 2010.

חיים אישיים

קולמן נישא בחשאי לחברתו מזה חמישה חודשים, שאנון פרייס, בת ה-22, ב-28 באוגוסט 2007. הזוג נפגש לראשונה על הסרט הקומי משנת 2006 "Church Ball".
בחודש מאי 2008 הופיעו קולמן ואשתו בתוכנית הריאליטי "Divorce Court" במטרה להסדיר את חילוקי הדעות ביניהם ולהציל את נישואיהם.

מאבקים משפטיים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.  
בשנת 1989 תבע קולמן את הוריו ואת היועץ עסקי שלו לשעבר על כך שלקחו שלא בצדק 3.8 מיליון דולר מקרן הנאמנות שלו. ב-23 בפברואר 1993 החליט בית המשפט שהנתבעים יפצו את קולמן בסכום של 1,280,000 דולרים.
ב-1998 הואשם בתקיפה, לאחר שתקף אישה שביקשה ממנו חתימה. הוא הורשע ונגזר עליו עונש של מאסר על תנאי וכן תשלום פיצויים לאישה שתקף בסכום של 1,665 דולר.
הרתעה (משפטים)

הרתעה היא הכוונת התנהגות פרטים בחברה שנועדה לשנות את שיקולי הרווח-תועלת שלהם בעת שהם שוקלים האם להפר את החוק, מתוך הנחה כי שיקולי רווח-תועלת רציונליים תקפים במקרים אלו. יצירת ההרתעה היא אחת המטרות הראשיות של מערכת המשפט.

הרתעה במשפט האזרחי

להרתעה מקום מרכזי במשפט הפלילי, אך יש לה מקום לא מבוטל גם במשפט האזרחי, שבו נפסקים לעיתים פיצויים עונשיים כאמצעי הרתעה, ולא רק לשם מתן פיצוי לצד הנפגע. בחוק הגנת השכר, למשל, נקבע פיצוי גבוה מאוד על הלנת שכר, לא רק כדי לפצות את העובד על הפגיעה בו, אלא בעיקר כדי להרתיע מעסיקים מהלנת שכר.
בדיני הנזיקין, עצם החובה המוטלת על המזיק לפצות את הניזוק יש בה גורם של הרתעה, משום שבפיצוי, גם כאשר הוא בא רק כדי לפצות את הניזוק, ללא כל גורם עונשי, עלול להיות עול כספי כבד. עול זה עשוי להיות ישיר, כאשר המזיק נדרש לשלם את הפיצוי מכיסו, או עקיף, כאשר חברת ביטוח נושאת בתשלום הנזק, אך מעלה בשל כך את פרמיית הביטוח. 
בדיני הנזיקין, הרתעה אופטימלית מכוונת לכך שסך נזקי התאונות והוצאות מניעתן יהיה נמוך ככל האפשר. מכאן שהרתעה אופטימלית מכוונת ליעילות כלכלית. הרתעה אופטימלית תושג על ידי הטלת אחריות על מונע הנזק הזול ביותר, בדרך זו הוא יתומרץ למנוע את הנזק כאשר עלות המניעה נמוכה מתוחלתו. מונע הנזק הזול ביותר הוא זה שלהטלת האחריות עליו יש את הסיכוי הרב ביותר להפחית למינימום את סך נזקי התאונות והוצאות מניעתן. כאשר נטל האחריות כבד מדי נוצרת בעיה של הרתעת יתר. הרתעת יתר עלולה להיות גרועה יותר מהרתעת חסר או מהיעדר הרתעה כלשהי. שיקולים אלה באים לידי ביטוי בנוסחת הנד. 
שייכת לקבוצת המטרות האינסטרומנטליות של דיני הנזיקין (יחד עם הצדק החלוקתי), הרואות בדיני הנזיקין כלי להשגת מטרה חברתית-כלכלית עליונה יותר. לפי מטרה זו, דיני הנזיקין נועדו ליצור הרתעה יעילה שתמנע או תצמצם הישנות של עוולות בעתיד. כדי שההרתעה תהיה אפקטיבית, עליה להיות פרופורציונלית לנזק. ההרתעה מתמקדת במעוולים הפוטנציאליים ופחות בניזוק.
שתי גישות הרתעתיות בדיני הנזיקין: 
1.  הגישה של קלברזי: "מונע הנזק הזול" -  האחריות הנזיקית תוטל על הגורם שיכול למנוע את הנזק במינימום עלות, בלי קשר לאשמתו. קלברזי דוגל במשטר של אחריות מוחלטת ולכן האחריות יכולה להיות מוטלת דווקא על הניזוק, אם הוא יכול היה למנוע את הנזק במינימום עלות.
2.  הגישה של ריצ'רד פוזנר: "רשלנות בהיבט הכלכלי" – פיתח נוסחה קיימת של השופט לרנד הנד, לחישוב היעילות הכלכלית כדי להגיע להרתעה יעילה. הנוסחה: יש לבחון את הוצאות המניעה – העלות שהיה צריך להשקיע כדי למנוע את הנזק למול תוחלת הנזק – סכום הנזק x הסתברות התרחשותו. אם הוצאות המניעה קטנות מתוחלת הנזק ואדם לא השקיע – ייחשב כרשלן. לעומת-זאת, אם הוצאות המניעה גדולות מתוחלת הנזק, אין האדם מחויב להשקיע את המשאבים ואם ייגרם נזק – לא יחויב בפיצוי. לפי פוזנר, אחריות נזיקית תוטל על אדם רק אם הוא אשם.
הקורפוס ה-34 (ורמאכט)

היסטוריה

הקורפוס הוקם ב-13 בנובמבר 1944 ביוגוסלביה על בסיס מפקדת הוורמאכט בכרתים, וכמפקדו מונה פרידריך-וילהלם מילר. ב-8 בדצמבר 1944 מונה הלמוט פלמי למפקד הקורפוס. פלמי נחל תבוסה במסגרת המתקפה הגדולה של הפרטיזנים היוגוסלבים במרץ ובאפריל 1945, וב-8 במאי 1945 נכנע לכוחות הצבא הבריטי.
חיים דוד קורינאלדי

הרב חיים דוד קורינאלדי (נפטר תקל"ה, 1775), רב ברוויגו וליוורנו שבאיטליה, מחבר הספר "בית דוד" על המשנה וספרים נוספים.

ביוגרפיה

הרב קורינאלדי מתאר (באחת מדרשותיו) שרוב ימיו למד תורה "מתוך יסורים קשים".
היה בקי במדעים שונים, כפי שניכר מהקדמתו לספר "בית דוד", שם מופיע "קונטרס הצורות", ובו משפטים בגאומטריה שידיעתם נחוצה להבנתם המשנה. בפירושו לסנהדרין (פ"י מ"א) העיר על השוללים את קריאת ספרי אריסטו, שספריו בענייני חכמת הטבע והרפואה ראויים ומומלצים ללימוד.
היה חתנו של רבי יצחק פאציפיקו, מרבני ונציה, מחבר השו"ת "משפט שלום".
בהיותו ברוויגו חיווה דעתו על צורת האות ו' במילה "שלום" בפסוק "הנני נותן לו את בריתי שלום" (במדבר כה, יב). לדעתו (על פי דברי התלמוד הבבלי) ו' זו צריכה להיות קטועה ולא בצורת ו' רגילה, ובכך פסל את רוב הספרים שהיו באותה עת ברוויגו. הדבר עורר פולמוס נרחב בין חכמי רוויגו, שהתגלגל גם לוונציה והוכרע לאחר כעשר שנים על ידי הרב אריה ליב מאמסטרדם, שפסק כנגד דעת הרב קורינאלדי.

ספרו "בית דוד"

הספר "בית דוד" (אמסטרדם תצח-תצט) כולל הערות על המשנה ועל כמה ממפרשיה: פירושי רבי עובדיה מברטנורא, התוספות יום טוב, "קול הרמ"ז" לרבי משה זכות ו"מים חיים" לבעל פרי חדש. הספר זכה להסכמות מגדולי חכמי איטליה פולין ואשכנז.
לקט מחידושי "בית דוד" נדפס בספרי המשניות הנפוצים במדור 'תוספות אנשי שם'.
היו שטענו כנגדו שספר זה הוא גניבה ספרותית ממחבר אחר, ורבי יצחק למפרונטי, בעל "פחד יצחק", יצא להגנתו
הערות המחבר מתאפיינות לעיתים בתקיפות, ולכן זכו לביקורת חריפה מאת אחד מחכמי דורו, הרב דוד פארדו בספרו על המשנה "שושנים לדוד" (ונציה תקי"ב), בו הרבה להשיג על דברי ה"בית דוד". הפולמוס עורר מתח בין אישים אלו, וחכמי ונציה טרחו להשכין שלום ביניהם. ואכן, בהקדמת החלק השני של ה"שושנים לדוד" התנצל הרב דוד פארדו בפני בעל "בית דוד" על חריפות סגנונו בחלק הראשון, והוסכם על התחייבות הדדית שלא לקנטר זה את זה.
.
יחסי צרפת–שווייץ

היסטוריה

ב-1516, צרפת ושווייץ חתמו על הסכם של שלום נצחי (צר'). הסכם צבאי בין השתיים נחתם ב-1521.
צרפת הקימה שגרירות בשווייץ כבר במאה ה-16 והייצוג השווייצרי הראשון בעולם היה השגרירות בפריז שהוקמה ב-1798 (כמה שנים אחר כך הוקמה הקונסוליה בבורדו). עד סוף המאה ה-19, המדינה היחידה עם נציגות בעיר ברן הייתה צרפת.
נכון לשנת 2015, בשתי המאות האחרונות היו ארבעה ביקורים של נשיאי צרפת בשווייץ: ארמן פלייר באוגוסט 1910, פרנסואה מיטראן, ב-14-15 באפריל 1983, ז'אק שיראק ב-1998, פרנסואה הולנד ב-15-16 באפריל 2015.

שווייצרים בצרפת וצרפתים בשווייץ

194,000 שווייצרים הם תושבי צרפת. הקהילה השווייצרית בצרפת היא הקהילה הגדולה ביותר בעולם של שווייצרים מחוץ למדינה. 163,000 צרפתים חיים בשווייץ; גם כאן מדובר בקהילה הגדולה ביותר מחוץ למדינה. 150,000 ישנם אזרחים נוספים משתי המדינות המתגוררים קרוב לגבול וחוצים אותו מדי יום ביומו כדי לעבוד במדינה השנייה. שווייץ היא גם חלק מאמנת שנגן המבטלת את הגבולות בין מדינות, האמנה מקלה עוד יותר על מעבר הגבול.

יחסים כלכליים

שווייץ היא שותפת הסחר השלישית בגודלה של צרפת (אחרי גרמניה ואיטליה) וישנם הסכמים של שווייץ עם האיחוד האירופי שאף מקלים על הסחר בין השתיים ומאפשרים לו לצמוח.
דרך סלאח א-דין

דרך סלאח א-דין (בערבית: الطريق صلاح - الدين, תעתיק אל-טריק צלאח א (ל)-דין) - כביש ראשי ברצועת עזה שאורכו 45 קילומטר, הנמתח לאורך כל הרצועה- ממעבר רפיח בדרום למעבר ארז בצפון.
הדרך נקראת על שמו של המנהיג המוסלמי סלאח א-דין. דרך זו היא חלק מדרך הים ההיסטורית, ובמקטע זה אף חופפת לדרך ארץ פלשתים, ובכך מהווה קטע של אחת מהדרכים העתיקות בעולם. צבא מצרים העתיקה, אלכסנדר הגדול, ראשוני הצלבנים ונפוליאון בונפרטה עברו בדרך זו, במהלך מסעם לכיבוש הלבנט. במהלך מלחמת העולם הראשונה, לאחר כיבוש ארץ ישראל על ידי הצבא הבריטי, נפרסה מסילת ברזל במקביל לדרך סלאח א-דין, על מנת לספק מלאי ותחמושת לחזית. הקטע מחאן יונס לעיר עזה נסלל לבקשת הצבא הבריטי בשנת 1938.
ההיסטוריון ג'רלד באט גורס, שהדרך היוותה את מרכז חייה של עזה, והיא תכלית קיומה ('raison d'être'). עם הקמת מדינת ישראל בשנת 1948 והמשך הסכסוך הישראלי-פלסטיני, ירדה קרנה של עזה כמרכז מסחר על אם הדרך בין מצרים לסוריה, וכך גם חשיבותה של הדרך ירדה.
לאחר כיבוש רצועת עזה על ידי ישראל במהלך מלחמת ששת הימים, נפתח הכביש לתנועת ישראלים והוא שימש את הנוסעים לפתחת רפיח וסיני. בסוף שנת 1969 הוא נסגר לזמן מה לתנועת ישראלים בגלל התגברות הפיגועים בסיני ובמקום זאת עברה התנועה לסיני דרך כביש 232. בתחילת 1970 הורחב הכביש בין עזה לחאן יונס לארבעה נתיבים. בינואר 1972 הושלם סלילת קטע העוקף את המעבר דרך בית חאנון. הדרך סומנה כחלק מכביש 4 ונקראה גם "ציר טנצ'ר" בפי המתנחלים והחיילים. לימים הוסב חלק ממנה בתחומי העיר עזה, וסומן ככביש 250.
לאחר פרוץ האינתיפאדה הראשונה ובשל התגברות הפיגועים כנגד ישראלים, התמעטה תנועת הישראלים לרצועת עזה, והתמעטה התנועה האזרחית הישראלית על הציר. עיקר התנועה האזרחית הישראלית על קטע הכביש ברצועה היה בדרך לגוש קטיף. ביולי 1991 נחנך חיבור בין כביש 232 וכביש 4 דרך כיסופים ורוב התנועה לגוש קטיף עברה לכביש 232, במיוחד לאחר העברת האחריות על רצועת עזה לרשות הפלסטינית בשנת 1994. בעקבות פריצת האינתיפאדה השנייה נאסרה תנועת ישראלים על הכביש כליל למעט בקטע קצר שנחסם לתנועת פלסטינים ולמעשה הוסב לכביש גישה לכפר דרום, והיה מטרה לפיגועים רבים. בציר כיסופים (כביש 242) נבנה גשר בשם גשר מור, מעל הכביש שאיפשר מעבר לגוש קטיף מבלי לעבור בכביש 4. חלקים גדולים מהדרך היו סגורים לתנועת פלסטינים, ו-12 מחסומים הוקמו לאורכה. במסגרת תוכנית ההתנתקות ב-2005, יחד עם פינוי ההתנחלויות ונסיגת כוחות צה"ל מהרצועה, הוסר סימונו של הכביש בתחומי הרצועה ככביש 4. לאחר עימות חמאס-פת"ח ב-2007, החמאס נטל על עצמו את השליטה ברצועת עזה, והוא מפעיל את מחסומים על הכביש. החמאס הרחיב ושיפר את הדרך בעזרת כסף המגיע מתרומות ותעשיית מנהרות ההברחה ברצועת עזה.
הרטה אוברהויזר

ביוגרפיה

אוברהויזר פעלה תחת השגחתו של ד"ר קארל גבהרדט וערכה במחנה ניסויים אכזריים (ניסויים שהיו כרוכים בזיהום מכוון של פצעים, ניסויים בהתחדשות של עצמות, שרירים ועצבים והשתלת עצמות) על 86 נשים, אשר 74 מתוכן היו אסירות פוליטיות פולניות.
אוברהויזר הרגה באכזריות ילדים בריאים באמצעות הזרקה של חומרים שונים לגופם. בניסויים אחרים, שמטרתם הייתה לבדוק את יעילות התרכובת הכימית סולפונמיד בטיפול במחלות בקטריאליות, פצעה במתכוון את הקורבנות וזיהמה את פצעיהם בגופים זרים ובהם עצים, מסמרים חלודים, שברי זכוכית, לכלוך ונסורת. מחזור הדם של הקורבנות נחסם באמצעות קשירת כלי דם משני עברי הפצע על מנת לדמות פציעה אמיתית בשדה הקרב.

לאחר מלחמת העולם השנייה

אוברהויזר הייתה האישה היחידה שנתבעה במשפט הרופאים בגרמניה. היא נידונה לעשרים שנות מאסר, שוחררה באפריל 1952 בשל התנהגות טובה, ולאחר מכן הועסקה כרופאת משפחה בגרמניה. היא פוטרה ממקום עבודתה ב-1956, ורישיונה לעסוק ברפואה נשלל ב-1958, בעקבות זיהויה על ידי אחד מקורבנותיה.
סודיות מושלמת

בתורת האינפורמציה ובקריפטוגרפיה, סודיות מושלמת (perfect secrecy) היא מונח המאפיין שיטת הצפנה בלתי ניתנת לשבירה, גם אם מנתח הצופן או היריב הוא בעל עוצמת מחשוב בלתי מוגבלת וגם אם ברשותו מחשב קוונטי. זאת משום שבהינתן הטקסט המוצפן, פשוט אין בידי היריב מספיק מידע כדי לחלץ פרט מועיל כלשהו אודות הטקסט המקורי, לכן יירוט ההודעה המוצפנת לא תורם לו דבר. במילים אחרות מניתוח הטקסט המוצפן עולה שכל טקסט גלוי היה יכול להיות המקור במידה שווה. ההוכחה הפורמלית למונח מסתמכת על תורת ההסתברות. המונח הוטבע לראשונה על ידי קלוד שאנון ב-1949 במאמר הנחשב לפורץ דרך בתולדות ההצפנה המודרנית.
סכימת הצפנה המוכחת כבטוחה מהיבט של תורת האינפורמציה, אינה מסתמכת על השערות או בעיות מתמטיות פתוחות. דוגמה למערכת כזו היא פנקס חד פעמי שהוא פשוט בתכלית. המסר מוצפן על ידי חיבור עם מחרוזת אקראית סודית באורך זהה, סיבית אחר סיבית ב-XOR. ראוי לציין שהחסרון העיקרי בצופן מושלם הוא חוסר יעילותו, מסיבה זו הצפנים המודרניים אינם נחשבים כבטוחים באופן מושלם. זוהי למעשה מעין פשרה, כי ביטחונם נמדד במונחים של סיבוכיות הזמן הדרוש כדי לפרוץ אותם. צפנים מושלמים שימשו בעבר ועדיין משמשים במקרים נדירים, כמו למשל למשלוח הודעות דיפלומטיות רגישות או הודעות צבאיות בעלות סיווג ביטחוני גבוה. השמועה גורסת שקו הטלפון האדום בין וושינגטון ומוסקבה מאובטח באמצעות פנקס חד-פעמי, כאשר את הפנקס מעבירים באמצעות בלדר צבאי. כמו כן הסברה היא שתחנות המספרים נועדו לשידור מסרים למרגלים ברחבי העולם בגלי רדיו קצרים, המוצפנים באמצעות פנקס חד-פעמי.
בוב גנטון

ביוגרפיה

גנטון נולד בסנטה מוניקה שבקליפורניה, בנם של רוז מארי ורוברט פטריק גנטון. אביו היה מנהל באיגוד מקצועי. גנטון למד באוניברסיטת קליפורניה באירווין. הוא התגייס לצבא ארצות הברית ב-1969 ושירת במלחמת וייטנאם. גנטון, ששוחרר מהצבא ב-1971, עוטר במדליית "כוכב הארד".
גנטון נהה אחר קריירת משחק. הוא הופיע במחזות זמר, בהם "Happy End" ב-1977 ו-"Roza" ב-1987. ב-1978 הוא כיכב במחזמר "Evita", שם גילם את דמותו של חואן דומינגו פרון. על תפקידו זה היה מועמד לפרס טוני. 10 שנים לאחר מכן היה מועמד בשנית לפרס טוני על כיכובו במחזמר "Sweeney Todd" ‏(1990).
בשנות ה-80 החל לשחק בסדרות טלוויזיה ובהמשך גם בסרטים. בין היתר הופיע בסרטים: "JFK תיק פתוח" (1991), "הקורבן השמיני" (1992), "איש ההרס" (1993) ו"פאץ' אדמס" (1998), ובסדרות הטלוויזיה: "מסע בין כוכבים: הדור הבא" (קפטן בנג'מין מקסוול, 1991), ניפ/טאק (2005) ו-24 (2007). לאורך השנים הרבה גנטון לגלם אנשים נוקשים וסמכותיים. הוא כנראה מוכר ביותר בשל גילום דמותו של סמואל נורטון הרשע, מנהל בית הכלא "שושנק" בסרט הקולנוע "חומות של תקווה" (1994). ב-2004 שיחק בתפקיד קטן בסרט הקומי "אני אוהב האקביז" של הבמאי דייוויד או. ראסל. בשנת 2011 שיחק במותחן המשפטי "סנגור במבחן", שמבוסס על הספר באותו שם מאת מייקל קונלי. 
גנטון נשוי בשנית ואב לבת מאשתו הראשונה.