אקורדיון

תיאור הכלי

האקורדיון מורכב ממפוח המחובר לשתי מסגרות מלבניות; הצליל מופק על ידי מתיחת או כיווץ המפוח על ידי הנגן. זרם האוויר שנוצר בעת הפעלת המפוח מרטיט עלים - לשוניות מתכת המפיקות את הצליל (הלשוניות מקובעות בקצה אחד וחופשיות בקצה השני, כמו סרגל המוחזק בקצה שולחן, כך שחלקו באוויר).
לאקורדיון קבוצת כפתורים (מקלדת) בכל צד. בסוג המוכר ביותר של אקורדיונים, הכפתורים המופעלים ביד ימין של הנגן נראים כמקלדת פסנתר והטונליות שלה זהה לזו של הפסנתר. הכפתורים המופעלים ביד שמאל משמשים כליווי בדרך כלל. שתי השורות האורכיות הקרובות למפוח מפיקות צליל בס מלווה. הטונליות שלהן מושתתת על מעגל קווינטות עם עליה בכיוון מעלה, לאורך השורה. בשלוש השורות האורכיות הבאות, כל כפתור מפיק צליל אקורד. הכפתור הסמוך לכפתור הבס הוא אקורד המז'ור, כפתור אחריו בשורה הרחבית - מינור ואחריו ספט-אקורד. באקורדיונים גדולים יותר, קיימת שורה אורכית נוספת בה הכפתורים מפיקים אקורד ספט-מוקטן. גם כפתורי האקורדים בנויים במעגל קווינטות כלפי מעלה, כל שורה רחבית והבס שלה.
הן במקלדת "הפסנתרנית" והן במקלדת הליווי, ישנם רגיסטרים לגיוון הצלילים. פעולת הרגיסטרים מבוססת על הפרדה או צירוף של מערכות הלשוניות של הטונים השונים, בדומה לעוגב והרמוניום. באקורדיונים משוכללים - קיימות 4 מערכות של לשוניות במקלדת הימנית, 3 אוקטבות ומערכת נוספת של צליל "מזויף" על מנת להשיג אפקט ויברציה בצירוף עם לשונית של הצליל המכוון ה"נכון". צליל זה אופייני במוזיקה העממית האירית וכן במוזט הצרפתי.
במקלדת הליווי, עקרון הרגיסטרים דומה. האוקטבות הגבוהות יותר מאפשרות להרחיב את מגוון הנגינה במקלדת זו לתפקידים מלודיים וסולניים בליווי של מקלדת ימין, ולא רק כליווי בס ואקורדים. גם שם, מספר מערכות הלשוניות עולה ככל שהכלי משוכלל ומקצועי יותר. בשנת 1953 הוצג לראשונה אקורדיון "Free-bass", עם מערכת טונאלית מלאה במקלדת יד שמאל. מעתה - ניתן היה לנגן ביד שמאל סולמות ברצף של 3–4 אוקטבות. המעבר בין המערכות: ה"קונבנציונלית" - בס ואקורדים והטונאלית, נעשה בלחיצת כפתור בדומה למעבר בין הרגיסטרים. תוספת זו, המותקנת כיום ברוב הדגמים המשוכללים, תרמה רבות להרחבת הרפרטואר הן של העיבודים והן של המוזיקה המקורית לאקורדיון.
בגרסה נוספת של האקורדיון, שתי המקלדות מופעלות באמצעות כפתורים. הטונליות של המקלדת הימנית שונה מזו המסורתית של פסנתר. המנגן מפעיל רב הזמן 4 אצבעות ולעיתים רחוקות גם את האגודל. השיטה של רצף הטונים במקלדת הכפתורים מאפשרת הגשמה קלה יותר של מעברים מהירים, מרווחים גדולים ורצפים כרומטיים.
כלי נוסף במשפחת האקורדיונים, בנדוניאון, מקורו בגרמניה אך עד מהרה נפוץ בארגנטינה, שם נוצרה מוזיקת הטנגו והוא הכלי המייצג אותה. בנדוניאון מורכב משתי מערכות מקלדת כפתורים, אחת בכל צד של המפוח. זרם האוויר מפעיל לשוניות שונות המפיקות טונים שונים, בדחיקת המפוח ובמתיחתו. המקלדת המופעלת בידו השמאלית של הנגן, מפיקה טונים בודדים בכל כפתור ועל הנגן להרכיב את האקורדים המתאימים, שלא כמו באקורדיון, שבו כפתורי האקורדים מפיקים אקורדים "מוכנים".

היסטוריה

קיריל דמיאן , יליד טרנסילבניה, רשם פטנט על האקורדיון הראשון בשנת 1829 בווינה, אם כי מכשיר דומה הומצא בברלין כמה שנים קודם לכן. מאז עבר האקורדיון שיפורים ותוספות עד למוצר המוכר כיום.
כיום מיוצרים אקורדיונים בעיקר בארצות אירופה. החברות המובילות במומחיות ייצור הכלי הן ברובן באיטליה. הידועות שבהן: בוגארי, אקסלסיור, ויקטוריה, פיגיני, סקנדלי, סטימו סופרני ופאולו סופראני. חלקן מחלקות את הייצור והשיווק עם ארצות הברית, כדוגמת אקסלסיור ובל. יצרן אקורדיונים גדול נוסף, הונר (Hohner) קיים ופעיל בגרמניה מאז אמצע המאה ה-19. עם הקמתו, ייצר מפוחיות פה בלבד ובהמשך גם אקורדיונים.
נגני האקורדיון משתלבים בביצוע מוזיקה קלאסית, מוזיקה קלאסית קלה, ג'אז ומוזיקה אתנית בכל רחבי העולם, באופן שחוצה תרבויות ומסורות.
מבין המלחינים שכתבו לאקורדיון (ככלי סולן ובשילוב עם יצירות תזמורתיות) ניתן למנות את צ'ייקובסקי (סוויטה תזמורתית מס' 2 בדו מז'ור אופוס 53, משנת 1883), פאול הינדמית (מוזיקה קאמרית מס' 1, משנת 1921), אלבן ברג (וויצק, משנת 1922), קורט וייל (אופרה בגרוש, משנת 1928), פייטרו פרוסיני (3 רפסודיות ועוד מגוון רחב של קטעים קצרים לאקורדיון סולן, בשנות ה-30–40 של המאה העשרים), דריוס מיו (פרליוד ופוסטליוד, משנת 1946), פול קרסטון (קונצ'רטו לאקורדיון ותזמורת, משנת 1960), מרק לברי (רפסודיה ישראלית לאקורדיון ותזמורת, משנת 1963), שאול בוסתן (קונצ'רטו לאקורדיון ומנדולינה בליווי אנסמבל נשיפה ומיתרים, משנת 2010) ויואב תלמי (אלגיה לכלי מיתר, טימפני ואקורדיון "הרהורים על דכאו", משנת 1996).
המבצעים הבולטים בעולם בתחום האקורדיון: מוגנס אלגארד (1935–1995) בדנמרק, רישאר גליאנו ולודוביק בייאר בצרפת, גרבסיו מרקוסיניורי (1927–2013), סימונה זנקיני רומרו בנאטאלי וג'יאני קוסצ'יה באיטליה, ביביץ' ומילושביץ, בבוסניה וסרביה, קסנייה סידורובה בלטביה, הווארד סוונדסרוד בנורווגיה, פיטר סואבה, טוני דאנון (1924-2011) ופרנק מרוקו (1931-2012) בארצות הברית, אמיל קרויטור ומריאן מקסיקנו ברומניה, טימופיי במולדובה ורבים בברית המועצות לשעבר, שם מסורת האקורדיון היא רבת שנים ובין הנגנים רבים בוגרי אקדמיות למוזיקה, עם קתדרות להתמקצעות באקורדיון.
אמן הבנדוניאון הארגנטינאי אסטור פיאצולה (1921-1992) הביא את אמנות הנגינה מהסוגה העממית לכלל המרחב של אמנות המוזיקה ולאולמות הקונצרטים. באמצעות רמת נגינתו הגבוהה, סיגנונו הייחודי ויצירות שכתב, הוא הציג לעולם המוזיקה את הטנגו הן בלבוש אתני עממי והן בגרסה קלאסית, עם שיתוף כלים נוספים עד לתזמורת סימפונית.

בישראל

בישראל, מסורת האקורדיון נעה עם השנים בין המוזיקה העממית, ליווי מחולות-עם זמרים ולהקות זמר (כגון הלהקות הצבאיות וממשיכות סגנונן האזרחיות) ובין ביטויו ככלי מוזיקלי אמנותי קלאסי ומגוון.
עמודי התווך באמנות הנגינה העיבוד והכתיבה לאקורדיון בארץ, הם יהודה אופנהיימר (1925–2012), משה אושרוביץ (1925–2016), תובל פטר (1939-2015), יאיר רוזנבלום (1944-1996), יוסף ספיבק, יוסף אורג, איתן שפירא, דן בירון, תומר סאלם, עוזי רוזנבלט, עמי גלעד, ויקטור דרנבוים, אתי תבל, עומר מאיר ולבר, שאול בוסתן ואמיל אייבינדר. חלקם העמידו תלמידים רבים ומבצעים בזכות עצמם.
בשנת 1963 חיבר המלחין הישראלי מרק לברי יצירה לאקורדיון בליווי תזמורת סימפונית ("רפסודיה ישראלית") עבור יהודה אופנהיימר. היצירה בוצעה על ידי אופנהיימר בארץ ובאירופה.
אמני אקורדיון מהמובילים בעולם נוהגים להופיע בישראל דרך קבע. אסטור פיאצולה הופיע עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית. במשך מספר שנים, רישאר גליאנו ולאחרונה גם קסנייה סידורובה, מופיעים כסולנים בליווי תזמורת נתניה הקאמרית הקיבוצית.
בשנת 2000 הוקמה באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים, ביזמתו של אמיל אייבינדר, קתדרה למוזיקה עממית וקלאסית בה האקורדיון הוא כלי מוביל. כמו כן, קיימים בארץ מספר הרכבים, חלקם בהשתתפות אקורדיונים וחלקם על טהרת האקורדיון. הבולטים ביניהם הן תזמורת הבוסתנאים, אותה ייסד שוקי מדנס ובהנהלתו המוזיקלית של מנצחה, אורי חודורוב ותזמורת האקורדיונים של באר שבע אותה ייסד ויקטור דרנבוים.