מצוות יישוב ארץ ישראל

המקור בתורה ובהלכה

בתורה נאמר: "וְהוֹרַשְׁתֶּם אֶת הָאָרֶץ וִישַׁבְתֶּם בָּהּ", ועל סמך פסוק זה כתב הרמב"ן:
נצטווינו לרשת את הארץ אשר נתן האל יתעלה לאבותינו לאברהם יצחק וליעקב, ולא נעזבנה ביד זולתנו מן האומות או לשממה, וזהו שנאמר: והורשתם את הארץ וישבתם בה, כי לכם נתתי את הארץ לרשת אותה. והתנחלתם את הארץ, אשר נשבעתי לאבותיכם
— רמב"ן השמטות לספר המצוות מצווה ד
הרמב"ן בהגדרה זו מגדיר את המצווה כמצווה כללית שמוטלת על כל עם ישראל. ואילו הרמב"ם לעומתו מגדיר את המצווה כמצווה פרטית שמוטלת על כל אדם מישראל:
לעולם ידור אדם בארץ ישראל, אפילו בעיר שרובה גויים, ואל ידור בחוץ לארץ ואפילו בעיר שרובה ישראל. שכל היוצא לחוצה לארץ כאילו עובד עבודה זרה.
— משנה תורה, ספר שופטים, הלכות מלכים ומלחמותיהם, פרק ה, הלכה יב

הגדרת המצווה וחלוקתה

נחלקו הדעות האם מצוות יישוב ארץ ישראל היא מצווה מיוחדת מהתורה הנוהגת בכל זמן, או שמא ישנן רק מצוות פרטיות רבות הקשורות בישיבה בארץ. המחלוקת לגבי מצות יישוב הארץ, בין דאורייתא ובין דרבנן, מתחילה בגמרא וממשיכה אצל הראשונים. מחלוקת נוספת היא השאלה האם ישנו הבדל בין אדם יחיד לבין קִבוץ אנשים ("חומה") שרוצים לעלות לארץ ישראל.
הגמרא במסכת כתובות דנה במצווה לדור בארץ ישראל יישוב הארץ ומביאה דעה שאסור לעלות אליה מבבל. הרמב"ם והרמב"ן נחלקו בשאלה אם מצוות יישוב הארץ היא אחת מרמ"ח מצוות עשה. לדעת הרמב"ן היא מצווה מן התורה, הנלמדת מתוך הפסוק "והורשתם את הארץ וישבתם בה", והוא משיג על הרמב"ם שלא כלל אותה בספר המצוות.
ובמחלוקת האם מצוות יישוב ארץ ישראל היא מצווה הנוהגת היום, או שמא אינה, חולקים רבים מן הראשונים. ישנם מן הראשונים שהתייחסו לנושא זה וסבורים כי מצוות יישוב הארץ ליחיד נוהגת גם לאחר החורבן אף על פי שעם ישראל בגלות, ויש הסבורים שאין מצוות יישוב הארץ בזמן הגלות. יש מהראשונים שיש ספק או מחלוקת מהי שיטתם.

מדוע הרמב"ם לא מנה את המצווה

כאמור, הרמב"ן השיג על הרמב"ם שלא כלל את המצווה במניין רמ"ח מצוות עשה. לדעת בעל מגילת אסתר הטעם שהרמב"ם לא מנה את המצווה הוא משום שאינה נוהגת בזמן הגלות. על הסברו של בעל מגילת אסתר הקשו קושיות רבות, בין היתר שדרכו של הרמב"ם למנות גם מצוות שאינן נוהגות בזמן הגלות (כגון הפרשת תרומות ומעשרות). לדעת בעל אבני נזר הרמב"ם לא מנה מצווה זו הוא משום שהיא נכללת במצוות "החרם תחרימם", ודרכו לא למנות מצווה שכלולה במצווה אחרת. בשם הרב קוק נאמר שהרמב"ם לא מנה את המצווה משום שהיא מצווה כללית, ואין דרכו של הרמב"ם למנות מצוות כאלה.

גבולות הארץ למצווה זו

גבולות ארץ ישראל לגבי מצוות ישוב הארץ, אינם קשורים לגבולות הארץ לגבי מצוות התלויות בארץ שהם לכל היותר גבולות פרשת מסעי, אלא הם תלויים בגבולות הארץ המובטחת

אהבת הארץ

במצוות ישיבת ארץ ישראל אין די במעשים בלבד (לכבוש ולשבת), אלא חלק חשוב של המצווה הוא בלב - אהבת ארץ ישראל. רבי ירוחם ליבוביץ ממיר כתב: "החומד הארץ אין פחד נגד עיניו כי מסוד הארץ הוא מסירת נפש ממש גם ליהרג עליה. יהושע וכלב לא פחדו כלל, כלום לא עמד לפניהם, האמינו וגם בטחו כי ארץ חמדה היא, חמדו את הארץ ואיך יפחדו".

מעלת המצווה

כתב המשך חכמה: "להראות גודל המצווה של ישוב הארץ הזאת ומעלתה היא אך למותר, כי מי הוא האיש הישראלי אשר יסתפק בזה וכו', וכל פרטי התורה מתאימים עם הבטחת הארץ וישובה וכו'. ופרקים שלמים בתוספתא ובספרי דבי רב ובתלמודים, שמפליגים בשבח הארץ, עד כי המלקט מהם מאמרים במעלות הארץ וישובה הוא בעיני כמלקט אגלי טל מני ים! כלליות תורתנו והמסורה היא מקושרה במעלות הארץ".
כל הדר בארץ ישראל דומה כמי שיש לו אלוה, וכל הדר בחו"ל דומה כמי שאין לו אלוה.
לעולם ידור אדם בא"י אפילו בעיר שרובה עובדי כוכבים.
כל הקבור בא"י כאילו קבור תחת המזבח.
כל המהלך ד"א בארץ ישראל, מובטח לו שהוא בן העוה"ב.
אמרו בספרי (האזינו לב, מג): "כל הדר בארץ ישראל... הרי הוא בן העוה"ב".
ישיבת ארץ ישראל שקולה כנגד כל מצוות שבתורה.
עיקר כל המצוות ליושבים בארץ ה', ובחו"ל אינם אלא ציונים.