google/wiki40b huggingface dataset:
II (אלבום)

הפקה

בחודש מאי 2008, בסמוך ליום העצמאות ה-60 לישראל, יצא לתחנות הרדיו שיר ראשון מהאלבום, "כרוניקה של שקיעה סגולה מאוד" ("שש אפס למדינה"), בו התארחה הקריינית גאולה אבן. בנובמבר 2008 יצא הסינגל הרשמי הראשון מהאלבום, "הגשמה עצמית". השיר התייחס באופן אירוני להצלחת אלבומו הראשון של ברמן, עם שורות כ"אני אכתוב שיר על כדורגל עם פזמון כזה קליט", כאזכור לשירו "שער שש". השיר זכה להשמעות רבות בתחנות הרדיו, והגיע לראש מצעדי הפזמונים השונים.
בינואר 2009, זמן קצר לפני יציאת האלבום, יצא הסינגל "שמות". גם שיר זה עסק באלבומו הראשון של ברמן, אם כי באופן רציני יותר. בשיר תיאר ברמן משבר שעבר עקב חוסר השראה, ואת השפעתו עליו ("נהייתי בן אדם קטן, צר וקר וציניקן, פסימיסט, מטיריאליסט, שיינקין-אבן-גבירוליסט, תפוח אדמה ספתי מול הקולנוע הביתי"). השיר לא זכה להצלחה בתחנות הרדיו, וזמן קצר אחריו יצא סינגל נוסף, "את טעם נרכש", שזכה ליותר הצלחה. הסינגלים הבאים היו "הסיגריה האחרונה" ו"ילד מדהים".
את כל שירי האלבום כתב והלחין ברמן. על ההפקה המוזיקלית היה אחראי משה לוי, שהפיק גם את אלבומו הקודם של ברמן. את השירים עיבדו ברמן ואודי קראוס (המתופף) יחד עם שאר נגני האלבום- משה לוי, מאיה בלזיצמן, אייל הלר, דקל טוביה, אבנר קלמר, ועופר שקלארסקי. באלבום השתתפה גם הזמרת אפרת גוש בשיר "אוריה חוזר הביתה".
מספר שירים באלבום בוססו על סיפורים קיימים. כך למשל שם השיר "זאב הערבה" לקוח מספרו של הרמן הסה "זאב הערבה". השיר "הסיגריה האחרונה" מבוסס על סיפור ישו והסעודה האחרונה, והשיר "אוריה חוזר הביתה" מהווה הקבלה לסיפור המקראי של אוריה החתי.
ג'מיל מרדם

פעילות פוליטית לפני המנדט הצרפתי

השתייך למקימי ארגון הסטודנטים אל-פתאת (הנערים בערבית) בפריז ב-1911, כאחד מהארגונים השואפים ליתר זכויות עבור האוכלוסייה האזרחית בתוך האימפריה העות'מאנית. ב-1913 השתתף מטעם הארגון בקונגרס הערבי הלאומי הראשון בפריז, אשר עדיין לא קראה לעצמאות ערבית מלאה אלא ליתר זכויות ואוטונומיה במסגרת האימפריה. כאשר עלה כוחה של מפלגת אחדות וקידמה באימפריה, מפלגה אשר דגלה בעליונות הגזע הטורקי, גברה האפליה כנגד ערבים ואף דוכאו ארגונים ערביים כגון אל-פתאת. על רקע זה, מרדם התחבר אל פייסל הראשון ההאשמי אשר הנהיג את המרד הערבי הגדול כנגד האימפריה העות'מאנית, בשיתוף עם בריטניה, כאשר עכשיו המטרה המוצהרת היא עצמאות ערבית. הצלחת המרד איפשרה את הקמת הממלכה הערבית הסורית תחת פייסל ב-1920, בה היה מרדם סגן שר החוץ, עד כיבוש סוריה על ידי הצרפתים והחלת המנדט הצרפתי.

פעילות פוליטית בזמן המנדט

תחילת דרכו של מרדם בזמן המנדט הצרפתי התאפיינה בשיתוף הדוק עם עבד-אלרחמן שהבנדר, מראשוני הלאומיות הסורית, אשר דגלה בהקמת מדינה עצמאית מלוכנית והייתה בקשר הדוק עם ההאשמים. יחד עם שהבנדר הוא היה ממקימי  מפלגת העם, אשר עתידה הייתה להיות חלק מהגוש הלאומי. לפרקים הוא נרדף על ידי שלטונות המנדט, ולפרקים הם איפשרו לו לפעול. בזמן המרד הדרוזי (1925-1927), שהבדנר ומרדם ניסו להקנות למרד אופי לאומי סורי, כאשר שהבנדר מטיל על מרדם מטלות כגון הברחת נשק וגיוס לוחמים. כאשר המרד נכשל מרדם ברח ליפו, אך הוסגר על ידי הבריטים וישב בכלא הצרפתי בסוריה 'אי ארואד' במשך שנה. ב-1927 השתחרר ועזר בהקמת הגוש הלאומי, ושירת בוועדת המנהלת שלה תחת האשם אל-אתאסי אשר נהיה נשיא סוריה. ב-1936 השתתף בהנהגת מרד כנגד המנדט, ונסע לפריז יחד עם אל-אתאסי על מנת לשאת ולתת עם הצרפתים. המשא ומתן הניב את חוזה 1936, אשר הכיר בשאיפת הסורים לעצמאות תחת מגבלות קשות, חוזה אשר אושרר על ידי הפרלמנט הסורי אך לא על ידי הצרפתי. עם זאת, השניים חזרו מפריז כמנצחים ומרדם נהיה ראש הממשלה. מרדם המשיך להיות במרכז הפוליטיקה הסורית בשנים הבאות, וכיהן כשר ההגנה, החוץ והבריאות.

לאחר המנדט

ההפסד הצורב במלחמת 1948 הותירה את סוריה במצב של משבר, כאשר האצבע המאשימה הופנתה בראש ובראשונה כנגד ההנהגה הפוליטית- ומרדם בתוכה. מרדם, אשר היה ראש הממשלה, התפטר מתפקיד זה באוגוסט 1948, כשהוא מכריז כי הוא עוזב את הפוליטיקה הסורית. את שארית חייו בילה בערב הסעודית ובמצרים, והיה בקשרים טובים עם המלך פארוק המצרי וגם עם גמאל עבד אל נאצר, אשר הציע את תמיכת מצרים בהחזרתו של מרדם לפוליטיקה הסורית (מרדם סירב). ג'מיל מרדם נפטר בקהיר ב-1960, ונקבר בדמשק.
משפחת שלוש

משפחת שלוש היא משפחה יהודית ממוצא פורטוגזי, שענפיה התפזרו בגלות באירופה ובצפון אפריקה. ענף אחד מהמשפחה עלתה ארצה מצפון אפריקה באמצע המאה ה-19 והתיישבה ביפו.
אבי המשפחה - שהעלה את המשפחה ארצה וקבע את מושבה ביפו - הוא אברהם שלוש; בנו הוא אהרן שלוש, ממייסדי השכונה היהודית נווה צדק; ילדיו של אהרן השתתפו בייסוד אחוזת בית (לימים העיר תל אביב-יפו) ונכדיו תרמו לעיצובה הכלכלי והתרבותי של תל אביב הקטנה.
בין היתר ניתן למנות בין צאצאי ענף המשפחה בישראל את משפחות מנור וזכאי צאצאיו של דוד לובינסקי, את רפי (רפאל) מהודר, את נעם לניר (שהתחתן בה) ואחרים.
פרס אופיר לסרט העלילתי הטוב ביותר

זוכים ומועמדים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.
משה ויזגאן

הרב משה ויזגאן (שבט ה'תרס"ד, 1904 - ז' בשבט ה'תשנ"ו) היה רב ודיין באסואירה (מוגדור) ובמרקש שבמרוקו.

תולדות חייו

נולד בחודש שבט ה'תרס"ד באסואירה (מוגדור) שבמרוקו לר' חנניה הויזגאן, סוחר. אביו לא רצה שבניו ילמדו בבית הספר של אליאנס בעיר, ושכר להם מורה פרטי. כשהיה בן 11 נפטר אביו ולא היה מי שישלם למורה הפרטי, ולשם כך הקים שכנו הרב נסים אסבאג את ישיבת עץ חיים בעיר, שם למד (כתלמיד יחיד, בתחילה) אצל רבי שמעון אביקציץ, ובהמשך, אצל הרב דוד עטר. באלול ה'תרפ"ז נשא את אסתר, בתו של רבי מרדכי לחמי ממקנס. לאחר נישואיו למד בישיבתו של הרב יצחק סבאג במקנס, שם נקשרו קשרי ידידות בנו לבין הרב שלום משאש. לימד בישיבה הקטנה במקנס ובצפרו וכן בתלמוד תורה של הרב משאש במקנס. בחודש שבט ה'תש"ו (ינואר 1946) התמנה לדיין שלישי בבית דינו של הרב אהרן בן חסין באסואירה. החל משנת ה'תש"ך, משנותר דיין לבדו בעיר, שימש בפועל גם כרבה הראשי. בשנת ה'תשכ"ו, כשעלה לישראל הרב מכלוף אבוחצירא, ביקש מהרב ויזגאן להחליפו כרב ראשי ואב בית הדין במרקש. בתפקיד זה כיהן עד שנת ה'תשמ"ג, אז עלה לישראל והתיישב בשכונת רמות בירושלים. בירושלים החל ללמוד בישיבת המקובלים "נחלת יצחק", אצל הרבנים יצחק כדורי ושמואל דרזי. התכתב בהלכה עם חכמי מרוקו בדורו, ובראשם הרב שלום משאש והרב יהושע מאמאן
נפטר בירושלים בז' בשבט ה'תשנ"ו, ונקבר בהר המנוחות.

ספרו

בשנת ה'תשמ"ה הדפיס בנו הרב חנניה את תשובותיו בשם "ויגד משה". בסוף הספר נספחו שני מאמרים: ייחוס עי"ת מראקש על הקהילה היודית במרקש ויחוס עי"ת אצווירא על הקהילה היהודית באסואירה.
בספר "מטה אהרן" מאת ר' אהרן בן חסין הובאו כמה פסקי דין ממנו בהיותו דיין באסואירה.
ויקטוריה, נסיכת פרוסיה

ילדות

הנסיכה פרידריקה אמליה וילהלמינה ויקטוריה נולדה ב-12 באפריל 1866 בפוטסדאם, ילדתם החמישית ובתם השנייה של פרידריך, נסיך פרוסיה ורעייתו ויקטוריה, שהייתה בתה הבכורה של ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת. הנסיכה הצעירה נודעה בציבור בשם "ויקטוריה" אולם משפחתה נהגה לקרוא לה "מורֶטַה" או "ויקי הקטנה".
אחיה הגדולים של ויקטוריה - וילהלם, שרלוטה והיינריך היו קרובים מאוד לסבם הקיסר וילהלם הראשון ולרעייתו אוגוסטה, נסיכת סקסה-ויימאר, בעוד שויקטוריה יחד עם אחיותיה הקרובות לה בגילן מרגרטה וסופיה היו קרובות מאוד לאימן ולסבתן, המלכה ויקטוריה. כאחיותיה, ויקטוריה הייתה מסורה לאמה ואהבה את התרבות האנגלית.

נישואים

בשנת 1881 אלכסנדר, נסיך באטנברג, שנבחר שנתיים קודם לכן כנסיך השליט של בולגריה, ביקר בחצר המלוכה הפרוסית לבקשתה של אמה של ויקטוריה' שראתה בו שידוך מוצלח לנסיכה הצעירה. הנסיך אלכסנדר, שנחשב לנאה ביותר ומרשים, תפס את עינה של ויקטוריה, שלא נחשבה ליפה במיוחד, והיא התאהבה בו במהירות. הזוג קיבל את ברכתם של הוריה של ויקטוריה ושל המלכה ויקטוריה, אולם הקיסר וילהלם הראשון, יחד עם ראש ממשלתו אוטו פון ביסמרק, התנגדו לשידוך משום שאלכסנדר נולד לנישואים מורגנטים (אמו לא הייתה בת אצולה) והשידוך נחשב לא מספיק מכובד לנסיכה משושלת הוהנצולרן. כמו כן הם חששו שנישואים בין בתו של קיסר גרמניה לנסיך הבולגרי יפגע ביחסים בין גרמניה לצאר אלכסנדר השלישי, שכן הוא התנגד למדיניותו של הנסיך אלכסנדר (שהיה אחיינו) בבולגריה.
הקרב על נישואיה של ויקטוריה בין הוריה התומכים לסבה המתנגד סיבך עוד יותר את היחסים בין נסיכי הכתר לקיסר, שהיו מעורערים גם כך. בסופו של דבר ידו של וילהלם הראשון הייתה על העליונה ולאחר שנים של מאבק אלכסנדר וויקטוריה נאלצו לוותר על תוכניותיהם להינשא בשנת 1889.
שנה לאחר מכן הכירה ויקטוריה את אדולף, נסיך שאומבורג-ליפה בזמן ביקור אצל מריה, אמה של אליסאבטה, מלכת רומניה. הזוג התארס תוך זמן קצר ונישא ב-19 בנובמבר 1890. לאחר ירח דבש ממושך ויקטוריה ואדולף התיישבו בארמון שאומבורג שבבון. מספר חודשים לאחר החתונה עברה ויקטוריה הפלה טבעית ולאחר מכן לא נכנסה שוב להריון. בשנת 1895 עבר הזוג להתגורר בנסיכות ליפה לאחר שאדולף מונה כעוצר בשם אלכסנדר, נסיך ליפה שסבל ממחלת נפש. בשנת 1897 חזרו בני הזוג שוב לבון, שם נפטר אדולף בשנת 1916 והותיר את ויקטוריה אלמנה.

מלחמת העולם הראשונה

למרות שנותרה בגרמניה בזמן המלחמה ויקטוריה הייתה קשורה מאוד למוצאה האנגלי מצד אמה. לאחר המלחמה היא הביעה באוזני דודנה, המלך ג'ורג' החמישי, את רצונה לחדש את יחסיה עם משפחתה המלכותית האנגלית, אולם המלך סירב בטענה שהקרע בין שתי המשפחות היה גדול מדי לאחר שנות מלחמה כה קשות.

מותה

ב-13 בנובמבר 1929, זמן קצר לאחר שהודיעה על כוונתה להתגרש רשמית מזובקוף, שגורש בינתיים מגרמניה וברח ללוקסמבורג, מתה הנסיכה ויקטוריה מדלקת ריאות בבית חולים בבון.
נעמה

נַעֲמָה, בתו של למך בן מתושאל מצלה אשתו, היא דמות הנזכרת בספר בראשית (פרק ד', פסוק כ"ב) בסדר הדורות שבין אדם לנח. אחיה היה תובל-קין.
לפי חז"ל, שמה של אשתו של נח בונה התיבה היה נעמה (רש"י בראשית ד,כב), אך נחלקו האם מדובר בנעמה בת למך, או שהיא הייתה אישה אחרת שאיננה מצאצאי קין. בספר היובלים אשתו של נח איננה נקראת נעמה, אלא אמזרה בת רקיעאל.
במדרש בראשית רבה נאמר: "אמר רבי אבא בר כהנא: נעמה אשתו של נח הייתה, למה היו קורין אותה נעמה? שהיו מעשיה נעימים.

ורבנן אמרו: נעמה אחרת היתה, ולמה היו קורין אותה נעמה? שהייתה מנעמת בתוף לעבודת כוכבים". (בראשית רבה, פרשה כ"ג, פסקה ג').
הפסטיבל הבינלאומי למדע בדיוני

הפסטיבל הבינלאומי למדע בדיוני (מאנגלית: The World Science Fiction Convention, או בקיצור, Worldcon) מתקיים אחת לשנה מאז שנת 1939 (פרט לשנים 42-45), כל פעם בעיר אחרת בעולם. הפסטיבל מאורגן על ידי ארגון המדע הבדיוני העולמי ובמהלכו מחולק פרס הוגו היוקרתי.
הפסטיבל כולל פנלים בנושאים שונים, הרצאות של אורחים, סופרים ובמאים, וחדר המוקדש למשחק תפקידים, למשחקי קלפים ולמשחקי חברה.
מאנס שפרבר

קורות חיים

שפרבר גדל בשטעטל של זבלוטוב למשפחה חסידית. בקיץ 1916 נס עם משפחתו לווינה מחמת המלחמה שם שפרבר, שחדל להאמין באלוהים, סירב בגיל 13 לעשות בר-מצווה, הצטרף לתנועת הנוער של השומר הצעיר. שם הוא פגש את אלפרד אדלר, המייסד של הפסיכולוגיה האינדיבידואלית ונעשה תלמידו ושותפו לעבודה. אדלר נפרד ממנו ב-1932 בשל חילוקי דעות בנוגע לקשר בין הפסיכולוגיה האינדיבידואלית למרקסיזם.
בספטמבר 1927 עבר שפרבר לברלין והצטרף למפלגה הקומוניסטית. הוא הרצה ב-Berliner Gesellschaft für Individualpsychologie, מכון לפסיכולוגיה אינדיבידואלית בברלין. אחרי שהיטלר תפש את השלטון, הושם שפרבר בכלא, אולם שוחרר כעבור שבועות מספר משום שהיה באותה עת אזרח אוסטרי. הוא היגר בתחילה ליוגוסלביה ואז ב-1934 לפריז שם עבד בשביל הקומינטרן עם וילי מינצנברג. בשנת 1938 עזב את המפלגה בשל הטיהור הסטליניסטי של המפלגה. הוא התחיל לדון בכתיבתו בטוטליטריזם ובתפקידו של האינדיבידואל בתוך החברה (Zur Analyse der Tyrannis).
ב-1939 התנדב שפרבר לצבא הצרפתי. לאחר התבוסה, הוא מצא מקלט בקאנייה סור מר, ב"שטח החופשי" של צרפת, וברח עם משפחתו לשווייץ ב-1942, כשהחלו לגרש את היהודים בשטח החופשי. בתום המלחמה, ב-1945, הוא שב לפריז, שם עבד כסופר וכעורך ראשי בהוצאה לאור קלמן-לוי.
מאנס שפרבר הוא מחבר הטרילוגיה (1949–1955) Like a Tear in the Ocean‏ : A Trilogy, של הטרילוגיה האוטוביוגרפית All our Yesterdays‏ (1974–1997) ושל מאמרים רבים העוסקים בפילוסופיה, פוליטיקה, ספרות ופסיכולוגיה.
מאנס שפרבר הוא אב להיסטוריון האיטלקי ולדימיר שפרבר ולאנתרופולוג הצרפתי דן שפרבר. אשתו הראשונה, מרים שפרבר, היגרה לבסוף לשמפיין, אילינוי ועבדה כיועצת במרכז הפסיכולוגי שם. אחיו, מילו שפרבר, היה שחקן, ושהה באחרית ימיו בטיולים עם אשתו סביב בריטניה ובקריאת עבודותיו של אחיו.
מאנס שפרבר נקבר בבית הקברות מונפרנאס בפריז, צרפת.
מסיבות ביטחוניות

מסיבות בטחוניות הוא ידיעון משוכפל שבועי שיצא בירושלים בשנים 2002-‏2006 והביא לידיעת הציבור אירועי תרבות המתרחשים בירושלים.
בשנים 2002–2004 הופץ בסיוע הזירה הבין תחומית, מוסד תרבות ירושלמי המקיים את פעילויותיו, בעשור השני של המאה ה-21, במתחם החאן הירושלמי.
משנת 2004 הופץ באופן עצמאי עם סיוע מעסקים מקומיים. ומשנת 2006 הוא פועל בתמיכת עמותת בר-קיימא לתרבות, אמנות, מוזיקה ושלום. 
בשנת 2005 עלה לרשת אתר אינטרנט בעל שם ומטרה זהים. האתר מעודכן על ידי הגולשים ובעלי עסקים בירושלים כדי ליידע את הציבור בדבר אירועי תרבות המתרחשים ברחבי העיר.
בשנת 2016 עלה אתר מחודש לאוויר.
יוהאן פרידריך פף

ביוגרפיה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

עבודתו

ממצאיו החשובים ביותר של פף היו באנליזה מתמטית, בקומבינטוריקה, ובתאוריה הפרויקטיבית של חתכי חרוט.
באנליזה, ובתאוריה של טורים היפרגאומטריים בפרט, הוא גילה את טרנספורמציית פף, אחת התכונות הראשונות של הפונקציה ההיפרגאומטרית שנתגלו. הוא פיתח את משפט טיילור באמצעות שימוש בצורת השארית כפי שניתנה על ידי לגראנז'.
פף זכור במיוחד בשל רעיונותיו מרחיקי הלכת על מערכות של משוואות דיפרנציאליות חלקיות, או מערכות פפיאניות מסדר ראשון כפי שהן נקראות עכשיו, אשר הפכו להיות חלק מן התאוריה של תבניות דיפרנציאליות. כשפישט את המערכת, פף נאלץ להשתמש ברעיונות חדשים של אלגברה ליניארית, וכך הכניס לשימוש את מושג הפפיאן - הרלוונטי הן בהקשרים אלגבריים והן בהקשרים אנליטיים. גאוס העריך ממצאיו של פף, וב-1815 פרסם פרזנטציה בהירה של עבודתו זו. היסטוריון אחד העיר ש-: " עבודתו של פף היוותה את נקודת ההתחלה בתאוריה של אינטגרציה של משוואות דיפרנציאליות חלקיות אשר, דרך עבודתם של יעקובי, לי ואחרים, התפתחה לקלקולוס המודרני של תבניות דיפרנציאליות אקסטרמליות".
בגאומטריה תרם ב-1810 לפתרון בעיה שהציע גאוס ועסקה באליפסה בעלת השטח הגדול ביותר החסומה במרובע נתון.
דודו בוסי

ביוגרפיה

בוסי נולד ב-1963‏ בשכונת התקווה בתל אביב, אותה ואת תושביה הוא מזכיר רבות ביצירתו. הוא למד משחק במשך כשלוש שנים (1993-1996), והוא בוגר הסטודיו למשחק של יורם לוינשטיין. במהלך 1998, בוסי פרש מתחום המשחק ובחר להתמקד בכתיבה.
במהלך שנת 2000 יצא לאור הרומן הראשון אותו כתב, "הירח ירוק בוואדי" בהוצאת עם עובד/ספרייה לעם. הספר הפך לרב מכר וזכה לביקורות טובות. על הספר הוא אף זכה בפרס לסיפורת חדשה לשנת 2000. בשנה זו ובשנים שלאחריה, בוסי החל בכתיבת מאמרים וסיפורים קצרים בעיתונים: "הארץ", "ידיעות אחרונות", "מעריב, "מסע אחר", "תל אביב", "פנים" ו"העיר".
בשנת 2003 יצא לאור הרומן השני של בוסי, "פרא אציל" בהוצאת כתר. הספר היה רב מכר, ואף הוא זכה לביקורות משבחות. הספר אף היה בין חמשת המועמדים האחרונים לפרס ספיר.
עבור שני הרומנים שכתב, הוענק לבוסי ב-2005 פרס ראש הממשלה לסופרים עבריים. החל מפברואר בשנה זו, בוסי החל לכתוב טור שבועי בעיתון "העיר". במהלך שנה זו ובשנה שלאחריה, עובד ספרו של בוסי, "הירח ירוק בוואדי" לתסריט לסרט עלילתי באורך מלא, בתמיכת קרן הקולנוע הישראלי.
"אמא מתגעגעת למילים" בהוצאת "כתר" הוא ספרו השלישי של דודו בוסי, כמו בספריו הקודמים, דודו בוסי משרטט, דרמה קומית משפחתית, באמצעות סיפורם של נזימה, רחמים ועובדיה הוא בוחן שאלות של זהות ואקסיומות חברתיות בישראל של העשורים האחרונים.
בשנת 2008 ראה אור ספרו הרביעי "בסמטאות" בהוצאת כתר ספרים, אשר מבוסס על טורו השבועי בעיתון העיר.
דודו בוסי היה אף אחד ממארגני וחותמי עצומת הסופרים הצעירים יחד עם ניר ברעם, שמעון אדף ואחרים שיצאו בקריאה להפסיק את הלחימה במהלך מלחמת לבנון השנייה. אחת מהמטרות של העצומה הייתה לצאת כנגד מה שנתפס בעיניהם כסופרים השייכים לממסד ותומכים בהמשך הלחימה ולהשמיע קריאה רעננה של הדור הספרותי הצעיר.
ספרו החמישי, "חלומות מזכוכית", ראה אור בהוצאת כנרת זמורה ביתן.
ב-2010 השתתף בוסי בסדרת הטלוויזיה התיעודית "מחוברים", העוקבת אחר חמישה גברים ישראליים המתעדים את עצמם במצלמת וידאו.
בוסי גרוש ואב לבת בשם קים.
פייסל בן חוסיין

ביוגרפיה והשכלה

הנסיך פייסל נולד בשנת 1963 בעמאן, למלך חוסיין מירדן ולאשתו מונא אל-חוסיין. בהתאם למקובל בקרב משפחת המלוכה הירדנית, הנסיך פייסל נשלח לבריטניה בשנת 1970, בגיל 7, על מנת ללמוד בבית הספר הפרטי היוקרתי St Edmund's School, הנמצא במחוז סארי. בהמשך עבר הנסיך לארצות הברית, והמשיך את לימודיו בבית הספר הפרטי Bement School. במהלך שנת 1978, בגיל 15, החל הנסיך פייסל את לימודיו התיכוניים בבית הספר St. Albans School, אשר ממוקם באזור וושינגטון, ולאחר סיום לימודיו בגיל 18 החל לימודי תואר באוניברסיטת בראון, אותם סיים בשנת 1985 עם תואר ראשון בהנדסת חשמל. במהלך לימודיו האקדמיים, הנסיך פייסל גם השתתף בשיעורי טיסה פרטיים, וזכה לקבלת רישיון טיסה אישי.

קריירה צבאית

במהלך לימודיו באוניברסיטת בראון, הנסיך פייסל השתתף במספר אימונים צבאיים במסגרת חיל האוויר המלכותי הירדני, במהלכם זכה לאימוני טיסה על מסוק. בהמשך הוא קודם לתפקיד קצונה בחיל האוויר הירדני, והמשיך בקריירה צבאית במסגרת הצבא הירדני.
בשנת 2004 קודם הנסיך לדרגת לוטננט גנרל בחיל האוויר המלכותי הירדני.

תפקידים פוליטיים ואחרים

החל משנת 2003, הנסיך פייסל מכהן כנשיא של הוועדה האולימפית הירדנית. כמו כן, הנסיך פייסל הוא המייסד והנשיא של ארגון "Generations For Peace", ארגון שלום שלא למטרת רווח אשר הוקם בשנת 2007. בהמשך, ובעקבות פועלו המתמשך לקידום אידיאל השלום באמצעות ספורט, הנסיך פייסל נבחר בשנת 2010 כחבר בוועדה האולימפית הבינלאומית.
בילי מוסקונה-לרמן

קורות חייה

בילי מוסקונה-לרמן נולדה וגדלה בראשון לציון, למדה בגימנסיה הריאלית, שירתה בצה"ל ביחידה 8200 של חיל המודיעין. היא בעלת תואר ראשון בפילוסופיה ובפסיכולוגיה באוניברסיטת בר-אילן, החלה לימודי קולנוע לתואר שני באוניברסיטת תל אביב, וסיימה תואר שני בלימודי מגדר באוניברסיטת בר-אילן. 
מיד לאחר שירותה הצבאי החלה לכתוב במוסף סופשבוע ובמוסף הפוליטי של מעריב כשהיא כותבת בענייני חברה, מגדר וראיונות אישיים. ב-2003, לאחר מותה של רייצ'ל קורי, עשתה כתבה פוליטית כשהיא מחופשת לעיתונאית צרפתיה, נכנסה לרפיח בניגוד לחוק, חיה שם ארבעה ימים והייתה היחידה שתיעדה את המצור ברפיח.
בילי מוסקונה-לרמן נכנסה למדיום הטלוויזיוני בתוכניתה "חדרי חדרים" ב-1991. עם הקמת ערוץ 2 הצטרפה לשידורי קשת עם דן שילון והגישה את התוכנית "בילי בדרכים", בה היא נסעה ברחבי הארץ וערכה ראיונות. 
באמצע שנות התשעים הגישה בטלעד את תוכנית הטלוויזיה הלילית "בילי באוויר". בין השנים 1998-2005 הגישה את התוכנית "מבט נשי", תוכנית הטלוויזיה היחידה שתיארה את סדר היום החברתי דרך עדשה פמיניסטית, ובה ניתנה במה לאוכלוסיות המוחלשות של החברה כגון אתיופים, עולים מברית המועצות לשעבר וערבים.
מוסקונה-לרמן משתתפת בפאנלים טלוויזיוניים רבים כדוגמת "פופוליטיקה", בהם היא נותנת הטון הפמיניסטי.
מלמדת במסלול עיתונות כתובה בבית הספר לתקשורת שבמכללה האקדמית ספיר.
מוסקונה-לרמן, גרושה, (מד"ר עודד לרמן) היא אם לשניים.
קרל הולובר

קרל הולובר (בגרמנית: Karl Holubar;‏ 1936–2013) היה רופא עור, פרופסור לדרמטולוגיה, בבית הספר לרפואה, באוניברסיטה העברית בירושלים, מנהל מחלקת עור ומין בבית החולים הדסה בירושלים, פרופסור לדרמטולוגיה וההיסטוריה של הרפואה, בית הספר לרפואה, אוניברסיטת וינה.

ביוגרפיה

הולובר נולד בשנת 1936 בווינה.
בין השנים 1954–1960 למד רפואה בבית הספר לרפואה באוניברסיטת וינה.
בשנת 1960 סיים הולובר את בית הספר לרפואה של אוניברסיטת וינה.
בין השנים 1980–1981 כיהן הולובר, כמנהל בפועל של מחלקת עור ומין בבית החולים האוניברסיטאי בווינה.
בין השנים 1983–1986 ניהל הולובר את מחלקת עור ומין בבית החולים הדסה בירושלים.
משנת 1986 היה הולובר פרופסור לדרמטולוגיה, והיסטוריה של הרפואה.
בין השנים 1989–2001 ניהל הולובר  את המכון לתולדות הרפואה באוניברסיטת וינה.
הולובר נפטר בשנת 2013, נטמן בווינה, אוסטריה.

פרסים

הולובר נושא מדליית כבוד הכסף הגדולה של הרפובליקה האוסטרית
קליבלנד אינדיאנס

היסטוריה

הקבוצה הייתה אחת משמונה הקבוצות שייסדו ב-1901 את הליגה הבכירה החדשה - אמריקן ליג. עד 1915 כונו הקליבלנד בלובירד או בקיצור הקליבלנד בלוז. לאחר משאל שערך בעלי הקבוצה בין עיתונאים מקומיים הוא שינה את שם הקבוצה לקליבלנד אינדיאנס.
הקבוצה העפילה לראשונה בתולדותיה לוורלד סיריס ב-1920 וזכתה באליפות לאחר ניצחון 2-4 על הברוקלין רובינס. ב-1948 העפילה פעם נוספת לוורלד סיריס לאחר ניצחון על הבוסטון רד סוקס במשחק הפלייאוף הראשון בתולדות האמריקן ליג. בסדרת האליפות ניצחו האינדיאנס את הבוסטון ברייבס 2-4 וזכו בתואר השני והאחרון עד כה (2008) בתולדותיהם. ב-1954 היו הפייבורטים לזכייה בתואר לאחר עונה סדירה מצוינת בה השיגו מאזן של 111 ניצחונות לעומת 43 הפסדים בלבד, אך הפסידו בוורלד סיריס לניו יורק ג'איינטס 4-0. האינדיאנס לא הצליחו להעפיל פעם נוספת לפלייאוף עד שנת 1995 בה הגיעו לוורלד סיריס והפסידו 4-2 לאטלנטה ברייבס, הקבוצה זכתה להצלחה רבה בשנים אלו, בין 1996 ל-2001 העפילו חמש פעמים נוספות לפלייאוף אך לא הצליחו כאמור לזכות באליפות, ובמקביל בשנים אלו נרשם רצף של 455 משחקים בהם נמכרו כל הכרטיסים לקהל. בעונת 2016 זכו באליפות האמריקן ליג והעפילו לוורלד סיריס בו הפסידו לשיקגו קאבס. בעונת 2017 קבעו שיא MLB חדש של 22 ניצחונות רצופים.

אצטדיון

הקבוצה משחקת מאז 1994 באצטדיון פרוגרסיב פילד, ובשמו הקודם ג'ייקוב פילד. קודם לכן התחלקה הקבוצה באצטדיון משותף עם קבוצת הפוטבול המקומית הקליבלנד בראונס. תושבי המחוז בו ממוקמת העיר קליבלנד אישרו ב-1990 הצעה להטלת מס על טבק ואלכוהול לצורך מימון האצטדיון החדש שעלות הקמתו הוערכה בכ-175 מיליון דולר. האצטדיון נחנך ב-4 באפריל 1994, בהגשת פתיחה מסורתית של נשיא ארצות הברית דאז ביל קלינטון. האצטדיון מכיל כ-43,000 מקומות, ואחד מסמליו הוא לוח התוצאות הענק, שעליו מסך הווידאו הגדול ביותר באצטדיון ספורט כלשהו בעולם.

סמל הקבוצה

סמל הקבוצה הוא "צ'יף וואהו" (Chief Wahoo), דמות מצוירת של אינדיאני אדום עור. הסמל הופיע לראשונה בגרסתו הישנה על מדי הקבוצה ב-1947, ועודכן לצורתו הנוכחית ב-1951. לאורך השנים זכה הסמל וכינוי הקבוצה לגינויים מצד פעילים חברתיים אינדיאנים, בטענה שמנציח סטריאוטיפ שלילי של אינדיאנים. מאבק זה הוא חלק ממחאה כוללת בנושא, ב-2001 קראה ועדת הממשל האמריקאי לזכויות אזרח להפסיק את השימוש בסמלים ובכינויים דומים שבשימוש קבוצות ספורט ממוסדות השכלה בארצות הברית , אך בעוד בליגת הקולג'ים השימוש אכן פחת, בליגות המקצועניות טרם חל שינוי וגם האינדיאנס לא החלו להצניע את הסמל.
הפארק הארכאולוגי סן אגוסטין

היסטוריה

בתקופה הקדם-חקלאית, החל בשנת 3300 לערך לפנה"ס ועד למאה ה-7 לפנה"ס, היה האזור מיושב בציידים-לקטים אשר ניזונו מפירות וייתכן שגם מצייד. לא ידוע דבר על מנהגיהם הדתיים והפוליטיים של תושבים אלה, אשר עיבדו אבנים באמצעות כלי בזלת בסיסיים. החקלאות הופיעה באזור במאה ה-7 לפנה"ס, תקופה המוכרת כ"תקופת הביניים". בתקופה זו גידלו התושבים אורז בשיטות פשוטות ולא נמצאו עקבות למערכת לניקוז השדות שהשתרעו על מורדות הגבעות. נמצאו שרידים של פיסול בעץ, אך לא באבן. הקבורה נעשתה בפירי קבורה אנכיים בהם הושמו חפצים בסיסיים לצד המת. החל במאה ה-1 לפנה"ס החל נוהג עיבוד זהב באזור, וזה הלך והתגבר במאות השנים שלאחר מכן.
במאה ה-1 חל שינוי של ממש באזור והופיעה תרבות סן אגוסטין. צפיפות האוכלוסייה גדלה, יישובים נטושים יושבו מחדש והופיעו יישובים חדשים. האוכלוסייה עדיין גידלה בעיקר אורז, אך השטחים החקלאיים הלכו והתפשטו כדי לענות על הצרכים הגדלים. מערכת חברתית חדשה הופיעה, והכוח בה רוכז בידיהם של אנשי הדת. הארגון וההיררכיה החברתיים שהופיעו איפשרו את חציבתם ושינועם של פיסות אבן גדולות, ואת עיבודם למונומנטים מונוליתים, שחלקם עוטרו בעושר רב. מונומנטים אלה מעידים על תרבות דתית מורכבת. תרבות זו באה לסופה במאה ה-8, וייצור המונומנטים כמו גם הפיסול באבן פסקו. נראה כי בתקופה זו, לקראת שנת 1000, היגרו לאזור שבטים חדשים אשר הגיעו מאזור מישורי האמזונאס, ואלה הביאו עימם שיטות חקלאיות חדשות, סגנונות קדרות שונים וסגנון בנייה אחר. תקופה זו, המכונה "התקופה המאוחרת", נמשכה עד הכיבוש הספרדי, והיא נחשבת לפשוטה יותר מקודמתה מבחינה אמנותית וחברתית. מקומות היישוב והשדות עברו לאזורים תלולים יותר בזכות הופעת הטראסות, אך למרות התפתחות חשובה זו, מערכת הקשרים וההיררכיה החברתית הצטמצמה, הקהילות היו קטנות והתבססו על קשרי משפחה, והקשרים הרחבים יותר נוצרו רק בתקופת מלחמה והיו זמניים.

האתר

לצידו של הפארק, שוכנים שני פארקים ארכאולוגיים נוספים - "אלטו דה לוס אידולוס" (Alto de los Ídolos - "רמת האלים") המשתרע על-פני שטח של 200 דונם ו"אלטו דה לאס פיידרס" (Alto de las Piedras - "רמת האבנים") ששטחו מאה דונם. שלושת הפארקים עשירים בשרידים ארכאולוגיים, שרידי דרכים, תעלות ניקוז, סימוני גבול בין חלקות חקלאיות, אתרי קבורה ורחבות מלאכותיות. 
האתרים החשובים בסן אגוסטין הם "לאס מסיטס" (Las Mesitas) שבו תילים מלאכותיים, מבני קבורה ופסלי אבן; "פואנטה דה לוואפאטאס" (Fuente de Lavapatas), מבנה דת מונומנטלי שנחצב באבן באפיקו של נהר; ו"בוסקה דה לאס אסטטואס" (Bosque de las Estatuas - "יער הפסלים") שבו פסלים מכל רחבי האזור. ב"אלטו דה לוס אידולוס" ניצב הפסל הגבוה באזור המתנשא לגובה של שבעה מטרים.