קרב ביבראקטה

רקע

הסיבה המידית לקרב, כמו גם למלחמת גאליה כולה, היא הגירת ההלווטים מאזור השפלה השווייצרית לגאליה. הכנות ההגירה ההלווטיות היו ידועות עוד בשנת 60 לפנה"ס. השבטים הגאלים, ובמיוחד האיידואים, חששו מהגירתו של שבט חזק זה שהיה עשוי לפגוע במאזן הכוחות בתוך גאליה פנו לרומא בבקשת סיוע. כשההגירה החלה הלכה למעשה, היה יוליוס קיסר נציב בגאליה קיסאלפינה ואיליריקום. קיסר שחיפש לעצמו הזדמנות לזכות בתהילה על ידי יציאה למלחמה מיהר לנצל את ההזדמנות.
הפגישה הראשונה בין ההלווטים לרומאים הייתה על גדות נהר הרון בסמוך לאגם ז'נבה. כאן ניצב לגיון בודד, הלגיון העשירי אקווסטריס שהיה ערוך על הגדה המערבית של הנהר. ההלווטים ביקשו לחצות את הנהר, אך קיסר התנגד וביצר את הגדה שלו. הגאלים נואשו והחליטו לעקוף את עמדות הצבא הרומי ופנו צפונה לעבר הרי היורה. קיסר הותיר את הלגיון לשמור על המעבר ויצא בבהילות ללב גאליה קיסאלפינה לגייס את יתרת כוחותיו, עליהם הוסיף שני לגיונות ויצא בבהילות בעקבות הגאלים.
קיסר הצליח להדביק את הגאלים ליד נהר אראר (סון המודרנית). מרבית הגאלים חצו כבר את הנהר, אך שבט הטיגורונים עדיין שהה בגדה שאליה הגיעו הרומאים. בקרב קצר שהתפתח במקום הצליח קיסר להביס את הגאלים, שלא היו מוכנים לעימות עם הצבא הרומי. בני השבט שלא נהרגו בקרב נפוצו לכל עבר וקיסר המשיך במרדפו אחרי ההלווטים ובני בריתם. הוא הדביק אותם לבסוס ליד ביבראקטה, העיר המרכזית של שבט האיידואים וקרב גדול התפתח במקום.

פיקודו של הצבא הרומאי והטקטיקה

המפקד העליון של הצבא הרומאי בקרב היה גאיוס יוליוס קיסר. על כל קנטוריה פיקד קנטוריון, שהיה קצין מקצועי. הקנטוריונים היוו את עמוד השדרה של הצבא הרומי; תפקידם לא הוגבל רק לפיקוד על הקנטוריה, אלא גם לאימון החיילים ולפיקוח על המשמעת בקנטוריה. על הלגיון עצמו פיקדו שישה טריבונים, חלקם לא היו אנשי צבא מקצועיים והיו צעירים בתחילת דרכם הפוליטית, אך חלקם היו בני מעמד הפרשים והיו קצינים מנוסים ששירתו בלגיון זמן רב. יחד עם זאת, אף טריבון לא מונה למפקד עליון של הלגיון. בכל שנה נבחרו ברומא 24 טריבונים, אך רק חלק מהם יועדו לתפקידים צבאיים. לכן, סביר להניח שרוב (או אפילו כל) הטריבונים מונו על ידי קיסר עצמו. בנוסף, היו בלגיון בעלי תפקידים נוספים.
חיל הרגלים הכבד היה עמוד השדרה של הצבא הרומי והיה חיוני להצלחתו הטקטית בקרב. הצבא הרומי פיתח טקטיקות מתוחכמות רבות שהיו המתקדמות ביותר בחלק זה של העולם. החלוקה של הצבא ליחידות משנה גדולות - הלגיונות, וחלוקת הלגיונות ליחידות משנה קטנות יותר - הקוהורטות, איפשרה גמישות טקטית שלא הייתה קיימת אצל יריביהם הגאלים. כל אחד מהלגיונות ומהקוהורטות הללו היה מסוגל לפעול באופן עצמאי, הן במנותק מהצבא העיקרי והן בתוך הקרב כיחידות משנה שאפשרו למפקד להעביר כוחות בין האגפים וליצור עתודה בת קיימא. 
בקרב התפרס הצבא הרומי בדרך כלל במבנה מסורתי של שלושה קווים על פי תבנית שחמט (ראו איור). במידת הצורך הקווים היו יכולים לשנות את המבנה לטריז משונן שהיה מסוגל לשבור את קווי האויב. נגד התקפת פרשים נהגו הרומאים להסתדר בריבועים כשהם מכוונים את כידוניהם אל מחוץ לריבוע. כלי הארטילריה הרבים של הצבא הרומי (כמה מאות בסך הכל בצבאו של קיסר) היו יעילים לטווח של כמה מאות מטרים - פי כמה מהטווח של הקשת. כלי נשק אלה שימשו לצליפה באריסטוקרטים ובמפקדים של הצד השני, שהיו קלים לזיהוי בגלל השריון הטוב שעטו לגופם. 
הקרב התחיל בדרך כלל במטח כידוני פילום, מטווח קצר מאוד - 30 עד 15 מטרים, ולאחר מכן הסתערות מיידית תוך כדי צעקת קרב, בלי לתת לאויב שהות להתאושש. מיד עם המגע עם האויב, הלגיונרים בקוהורטות של השורה הראשונה נתנו מכה עם המגן בפניו של היריב ושלפו את חרב הגלאדיוס ששימשה בעיקר לדקירה. אם ההסתערות הראשונה לא הצליחה, היה המפקד משלב את הקו השני והשלישי או מנסה לאגף את האויב. אם דבר מזה לא עזר, הייתה מופעלת העתודה כדי ליצור נקודת כובד ולפרוץ בעזרתה את קווי האויב.

צורת הלחימה

החיילים הגאלים רכשו את כלי נשקם בעצמם. החיילים היעילים ביותר בצבא הגאלי הגיעו מקרב האצולה הלוחמת, אך אלה היו מעטים וגם הם לא התאמנו באופן מסודר, אלא הסתמכו בעיקר על גבורה אישית שהתאימה לאורח הלחימה הגאלי. שיטה זו, המסתמכת על גבורה אישית, הייתה נחותה יחסית לשיטה שנקטו בה הלגיונרים שנלחמו כיחידה מלוכדת אחת. חלק הארי של הצבא גויס מקרב האיכרים שהיו חסרי הכשרה צבאית ויעילותם הצבאית הייתה מעטה.
הלוחמים הגאלים היו בדרך כלל לא מוגנים בשריון גוף ורק האריסטוקרטים העשירים היו יכולים להרשות לעצמם שריון שרשראות. נעשה שימוש מסוים בקסדות שיוצרו באיכות טובה, אך גם אלו לא היו נפוצות במיוחד. להגנתם השתמשו בעיקר במגן גדול עשוי מעץ, שהיה חיוני גם לצורת הלוחמה הגאלית. להתקפה השתמשו הגאלים בעיקר בחרבות ארוכות, שהיו גדולות בהרבה מגלדיוס, החרב הרומית הטיפוסית. אורכה של החרב הגאלית בתקופה זו הגיע עד כ-90 ס"מ. החרב נועדה בעיקר לשיסוף ורבות היו עם קצה מעוגל. הגאלים השתמשו גם בחניתות קשתות, כידונים וקלע, אך אלה היו נפוצים פחות מהחרבות הארוכות. 
הפרשים הגאלים היו מורכבים בעיקר מבני האצולה העשירה ולכן חמושים טוב יותר. סביר להניח שרובם חבשו קסדות ורבים עטו על גופם שריון. בנוסף לשריון הגוף, השתמשו במגן, לרוב עגול או מאורך. הפרשים נלחמו בדומה לרגלים בחרבות כבדות, אך השתמשו גם בחניתות.
העדר הקצינים המקצועיים מנעה מהגאלים יצירת טקטיקה גמישה. מבנים טקטיים מורכבים לא היו קיימים וגם לא הייתה קיימת חלוקה ליחידות משנה. הלוחמים הגאלים נלחמו כפרטים בודדים בתוך קבוצה ולא כגוף אחד. בקרב עצמו, הטקטיקה העיקרית הייתה הסתערות במהירות גבוהה בניסיון לשבור את שורות האויב. אם קווי האויב לא נשברו, חזרו על ההסתערות במהירות גבוהה וצעקות קרב וכך שוב ושוב עם הפסקות קלות למנוחה עד שהאויב נשבר או הצבא הגאלי נסוג. שיטת לחימה זו לא הייתה גמישה, אך הייתה מפחידה מאוד ובמקרה של אויב לא נחוש היה בה עצמה מספיקה כדי לשבור את שורותיו. טקטיקה זו שימשה את צאצאי הקלטים הסקוטים עד המאה ה-18 וסופה בהסתערות בקרב קלודן (1746).

הקרב

ערב הקרב החליט קיסר לפצל את צבאו ולמען החשאיות התקרב אליו בלילה. הוא שלח את סגנו, הלגאטוס טיטוס לאביינוס עם שני לגיונות לכבוש עמדה בראש גבעה הסמוכה למחנה ההלווטי. יוליוס קיסר יצא עם 4 לגיונות נוספים לכיוון המחנה ההלווטי עצמו. תוכניתו הייתה לתקוף את המחנה ההלווטי עם ארבעת הלגיונות שתחת פיקודו הישיר וברגע הקריטי להורות ללאביינוס לתקוף מעמדתו העדיפה.
עם עלות השחר דיווח סיור רכוב שסרק את השטח לפני שדרת צבאו של קיסר שהגבעה המדוברת תפוסה על ידי הלווטים ולא על ידי לאביינוס כמתוכנן. בגלל השעה המאוחרת לא ניתן היה לאמת את הדיווח וקיסר המתין עד אור הבוקר כדי לגלות לשלוח סיור נוסף ולברר באופן ודאי את זהות הכוח הניצב בראש הגבעה. הסיור נשלח עם שחר וגילה שהגבעה תפוסה על ידי אנשיו של לאביינוס ולא על ידי ההלווטים כפי שדיווח הסיור הקודם יום לפני כן. היות שגורם ההפתעה אבד, החליט קיסר לסוב על עקבותיו ולחזור לביבראקטה ולחדש את מלאי האספקה. הדבר נודע להלווטים ואלה החליטו לתקוף את הצבא הרומי בדרך.
התקפת הפתע הגאלית כשלה ויוליוס קיסר גילה את כוונותיהם והספיק לערוך את כוחותיו בתבנית קרבית. בתחילת הקרב תפס יוליוס קיסר עמדה עדיפה בראש גבעה וחילק את צבאו לשני חלקים. החלק הקטן יותר כלל את שני הלגיונות החדשים והלא מנוסים (11 ו-12) ואת חיל העזר. שני הלגיונות האלה הציבו בתוך מחנה מבוצר כעתודה זמינה. את יתרת צבאו שכלל 4 לגיונות מנוסים הציב בחזית, פרוסים בשלושה קווים, כמקובל בתורת הלחימה הרומית. יתרה מכך, החליט קיסר באופן חריג וחד פעמי לרדת מסוסו וניצב עם חייליו הרגליים. היות שזה היה הקרב הגדול הראשון במערכה, חש קיסר שעליו לעשות זאת. כדי לחזק את רוחם של חייליו, אך פגע ביכולת השליטה של קיסר על צבאו. הייתה זו הפעם היחידה במלחמת גאליה שבה ירד מראש מהסוס כדי להיות קרוב לחיל הרגלים. 
ההלווטים הסתדרו מולו בגוש צפוף בלי חלוקה ליחידות משנה ותקפו את הרומאים שניצבו במעלה הגבעה. ההתקפה הראשונה נתקלה במטח כידוני הפילום שהוטלו עליהם מלמעלה. הלווטים רבים נפגעו ורבים אחרים אבדו את מגניהם שהפכו לחסרי תועלת אחרי שהפילום ננעץ בהם. מיד לאחר מטח כידוני הפילום, בעוד ההלווטים עדיין המומים מהאבדות שספגו, תקפו הרומאים מעמדתם העדיפה את העמדות ההלווטיות. ההלווטים נלחמו בגבורה, אך הרומאים החלו לגבור עליהם והמערך שלהם החל להתפורר.
בשלב זה הופיעה תגבורת הלווטית של 15,000 לוחמים שהורכבה מבני שבטי הבויים והטולינגים באגפו של הצבא הרומי. גם הכוחות שניצבו מול חזית המערך הרומי, שידדו את מערכיהם ותקפו במשנה מרץ את הקו הרומי. קיסר לא רצה לשתף את חייליו הלא מנוסים ששהו במחנה וניצבו בעתודה. במקום להשתמש בהם, הורה ללגיונרים, שניצבו בשורה השלישית של המערך שלו וטרם השתתפו בקרב, לפנות לעבר האיום ולטפל בו.
ההלווטים נחמו בעוז, אבל הרומאים התגברו על כוח התגבורת ההלווטי באגפם. גם הכוחות ההלווטים שניצבו בחזית הצבא הרומאי החלו לסגת. לחימה עזה במיוחד התפתחה ליד המחנה ההלווטי. כאן ההלווטים נלחמו ליד משפחותיהם והרגישו שהם מגינים על היקר להם מכל והקרב הגיע לרגעי השיא שלו. הרומאים הצליחו בסופו של דבר לשבור את ההתנגדות ההלווטית. 
ההלווטים ניתקו מגע ונסו. הרומאים הדביקו אותם לאחר כמה ימים וקיסר הורה להם לחזור לארצותיהם ורק שבט הבויים הקטן הורשה להתיישב בתוך גאליה.