google/wiki40b huggingface dataset:
הרוזנת היחפה

תקציר העלילה

הארי דווס (המפרי בוגרט) הוא תסריטאי ובמאי קולנוע אמריקאי העובד למען טייקון בשם קירק אדוארדס (וורן סטיבנס). אדוארדס מגיע למועדון לילה במדריד ביחד עם הארי ואיש יחסי הציבור שלו, אוסקר מלדון (אדמונד או'בראיין). אדוארדס מבקש להחתים לסרט שהוא עומד להפיק, רקדנית במועדן בשם מריה ורגאס (אווה גרדנר).
הארי מצליח לשכנע את מריה לחתום על חוזה לאחר שמלדון נכשל בכך. היא מספרת לו על ילדותה הקשה במלחמת האזרחים הספרדית בה נהגה ללכת יחפה בין ההריסות.
למרות התנגדות אמה, היא טסה להוליווד, מופיעה בהצלחה בכמה סרטים והופכת לכוכבת קולנוע מפורסמת ומבוקשת.
מריה אינה מרוצה מיחסו של אדוארדס ועוזבת אותו לטובת טייקון דרום אמריקאי בשם אלברטו בראוואנו (מריוס גורינג) ומבלה את זמנה משועממת בבתי קזינו במונטה קרלו וביאכטה שלהם.
הרוזן וינצ'נצו טורלטו-פבריני (רוזאנו בראצי) נוסע מחווילתו בראפאלו למונטה קרלו. בדרך הוא פוגש במריה רוקדת ביחד עם צוענים. מבטם נפגש והוא מתאהב בה במקום ועוקב אחריה עד לקזינו במונטה קרלו. הוא צופה בריב בינה לאלברטו, סוטר לאלברטו ולוקח את מריה.
וינצ'נצו מביא אותה לבית משפחתו ומציג אותה לפני אחותו האלמנה אלאונורה (ולנטינה קורטז). הוא מציע למריה נישואים למרות התנגדותה של אחותו.
מריה נענית לו כי היא רואה בכך מילוי שאיפה להפוך מנערה יחפה לרוזנת כמו סינדרלה.
לאחר הנישואים הוא מודיע למריה כי בעקבות פציעה קשה בחזית צפון אפריקה הוא נשאר אימפוטנט. מריה ממשיכה בקשר עם מאהב ונכנסת להיריון. היא מגיעה להארי ומספרת לו כי היא עומדת להודיע על כך לוינצ'נצו. הארי מזהיר אותה שזה מסוכן. מריה עובת אותו והארי רואה כי וינצ'נצו עוקב אחריה. הארי נוסע בעקבותיהם אך בהגיעו לביתם הוא שומע שתי יריות. וינצ'נצו יוצא עם מריה בידיו לאחר שהרג אותה ואת מאהבה.
החלטה 608 של מועצת הביטחון של האו"ם

תוכן ההחלטה

1. קוראת לישראל לבטל את צו הגירוש לאזרחים הפלסטינים החשודים בטרור ולהבטיח את החזרתם הבטוחה של הפלסטינים שגורשו. 
2. מבקשת מישראל להפסיק מיד לגרש כל אזרח פלסטיני מהשטחים שנכבשו על ידה במלחמת ששת הימים. 
3. מחליטה לשמור על המצב בשטחים שנכבשו על ידי ישראל במלחמת ששת הימים, כולל ירושלים, בבדיקה.

הצבעה

14 מדינות תמכו בהחלטה, 0 התנגדו וארצות הברית נמנעה.
יוני גרשטיין

ביוגרפיה

נולד בירושלים, עוד מגיל הגן בלטו הוא ואחיו התאום, דוד גרשטיין בתחום הציור. יוני נשלח ללמוד ציור בבית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות בפריז בשנת 1965–1967.
גרשטיין נחשב לחלוץ המאיירים החרדים וסגנונו משפיע במידה רבה על חלק מהמאיירים אחריו. הוא חזר לתחום האיור אותו זנח לאחר חזרתו בתשובה, שמהלכה למד בישיבת נתיבות עולם, בעצת הרב שך. עבודתו הראשונה בציבור החרדי הייתה ביתד נאמן ואחריה המשיך בציורי ילדים. באותה תקופה, שנות ה-80, היה גרשטיין האמן החרדי היחיד בשוק איורים. גם עלון פרשת השבוע מטעמים לשולחן שבת מפרסם ציור שלו מדי שבוע.
גרשטיין הוציא ספרי קודש רבים מלווים בציורים בהם מסכתות משניות בסדרה הנקראת "פני המשנה", פרקי גמרא בסדרה הנקראת "פני ישראל" וספר "ל"ט מלאכות של שבת".
גרשטיין נשוי ואב ל-7 ילדים.
הילדגרד קנף

קריירה

יש גורסים, שבין תפקידיה המשפיעים ביותר היה זה של סוזן ואלנר בסרטו של וולפגנג שטאודטה, Die Mörder sind unter uns ("הרוצחים הם בינינו") (הסרט הראשון שיצא במזרח גרמניה אחרי מלחמת העולם השנייה בהפקת מפעל הפקת הסרטים הסובייטי DEFA-Studio für Spielfilme) וכן תפקידה כמרינה ב-Die Sünderin ("החוטאת"), שבו ביצעה את סצנת העירום הראשונה בקולנוע הגרמני, בשנת 1950. התקרית בסרט זה הציתה את אחת השערוריות הגדולות ביותר בתולדות תעשיית הקולנוע הגרמנית ועוררה ביקורת מצד הכנסייה הקתולית, אך היא הגיבה על כך באמרה, כי איננה מבינה איך יכול מישהו לייחס חשיבות להופעה בעירום חמש שנים בלבד אחרי אושוויץ. קנף הייתה השחקנית הגרמניה הראשונה והיחידה שהופיעה בהצגה מצליחה בברודוויי ("גרבי משי" של קול פורטר, שהתפרסמה כסרט קולנוע בכיכובה של גרטה גרבו). היו שהשוו אותה לשחקנית גרמניה אחרת גדולה, מרלן דיטריך. שתיהן היו, או תוארו, כנשים משוחררות ובטוחות בעצמן. הילדגרד קנף הייתה אחת השחקניות החשובות ביותר בגרמניה שאחרי המלחמה. ב-1952 השתתפה בסרט שלגי הקילימנג'רו למולו של גרגורי פק.
בשנות ה-60 וה-70 נחלה הצלחה רבה כזמרת שאנסונים גרמניים, שבמקרים רבים הייתה שותפה לכתיבתם. השיר שבו היא זכורה ביותר הוא Für mich soll's rote Rosen regnen ("למעני יירד גשם של ורדים אדומים"). עוד נודעת היא בגרסה שלה לשיר Ich hab noch einen Koffer in Berlin ("יש לי עוד מזוודה אחת בברלין"), שכותרתו נזכרת עדיין במאמרים ובדיבורי שיגרה ברחבי גרמניה. 
הילדגרד קנף פרסמה ספרים אחדים. האוטוביוגרפיה שלה Der geschenkte Gaul – Bericht aus einem Leben ("סוס המתנה – סיפור חיים") משנת 1970 הוא תיאור נאמן אך לא סנסציוני של חייה בגרמניה בזמן מלחמת העולם השנייה ואחריה. הספר היה רב המכר המצליח ביותר בגרמניה אחרי המלחמה. ספרה השני, Das Urteil ("גזר הדין") משנת 1975 נחל הצלחה בינונית. הוא עסק במאבקה עם סרטן השד.
קנף נישאה שלוש פעמים ובשנת 1968 ילדה בת לבעלה השני, דייוויד קאמרון פאלאסטאנגה.
אמנות דקורטיבית

אמנות דקורטיבית היא מונח המשמש, באופן מסורתי, לעיצוב וייצור של אובייקטים פונקציונליים שברובם הם חלק מאמנות שימושית. האמנות כוללת עיצוב פנים, אבל בדרך כלל לא אדריכלות. האמנויות הדקורטיביות מסווגות לעיתים קרובות בניגוד לאמנות יפה, כלומר, אינן ציור, רישום, צילום, ופיסול בקנה מידה גדול, אשר בדרך כלל אין בו פונקציה אחרת מאשר נראותו.
ההבחנה בין אמנות דקורטיבית לאמנות יפה מגיעה מאמנות פוסט הרנסאנס של המערב. משתמשים בה הרבה פחות באמנות של תרבויות ותקופות אחרות, בהן מרבית היצירות הנחשבות כוללות אלמנטים דקורטיביים. לדוגמה, אמנות מוסלמית מתקופות שונות מורכבת כולה מאמנות דקורטיבית, כפי שקיימת בתרבויות מסורתיות. באמנות סינית אין הבחנה בין אמנות דקורטיבית ללא דקורטיבית. ובאמנות ימי הביניים, בהם התקיימה אמנות יפה כדוגמת פיסול מונומנטלי, העבודות היוקרתיות ביותר שהוזמנו ממיטב האמנים נטו להיות עבודות של צורפות, מתכות יצוקות כגון ברונזה או שנהב מגולף. ציורי קיר גדולים הוזכרו רק לעיתים רחוקות במקורות מודרניים, כיוון שנתפסו בתחילה כתחליף זול לפסיפס.
ניתן לייחס לתקופת הרנסאנס את הקידום של האמנות היפה מעל לזו של הדקורטיבית במחשבה אירופית, כאשר תאורטיקנים איטלקים כמו ג'ורג'ו וזארי קידמו ערכים אמנותיים שהודגמו על ידי אמני הרנסאנס, והעניקו ערך מועט לעלות החומרים או כמות ומיומנות העבודה הנדרשת כדי לייצר את האובייקט. הם העריכו את המגע האישי של יד האמן כדוגמת מיכלאנג'לו, רפאל ולאונרדו דה וינצ'י, שהחיה, במידה מסוימת, את הגישה של ימי קדם.
אמנות אירופית בימי הביניים יוצרה תחת קבוצות שונות מאוד של ערכים, בגישה אחרת, חומרים יקרים וטכניקות מיוחדות וקשות לביצוע היו מוערכות מאוד. לעומת זאת, בסין שתי הגישות התקיימו יחדיו במשך מאות שנים, מחד, בעיקר בציורי דיו של נופים, שביטאו את דמיונו של האמן, ומאידך תחומים אחרים עיקריים של האמנות, הכולל את הקרמיקה הסינית שיוצרה ביעילות בתנאים תעשייתיים על פי סט שונה לגמרי של ערכים אמנותיים, וזכתה לפופולריות.
המעמד הנמוך יחסית, שניתן ליצירות אמנות דקורטיביות, בניגוד לאמנות יפה, הצטמצם עם עלייתה של תנועת ארטס אנד קרפטס. התנועה האסתטית של המחצית השנייה של המאה ה-19 שנולדה באנגליה בהשראתם של ג'ון ראסקין וויליאם מוריס, ייצגה את תחילתה של הערכה גוברת לאמנות הדקורטיבית ברחבי אירופה. בשנת 1882 התנועה הובילה לדור חדש שהתנגד לקישוט המוגזם באותה תקופה ודיבר על חזרה לעבודה בגילדות כמו בימי הביניים. השינוי החיובי והמעמד הגבוה יותר לו זכתה האמנות הדקורטיבית מופיע בחוק זכויות יוצרים שעודכן בשנת 1911 ובו נוסף כי יצירת אמנות דקורטיבית זכאית לתקופה מלאה של הגנה על זכויות היוצרים שלה בדומה לאמנות יפה, ובשונה מהמצב הקיים בתחום העיצוב.
בית הסוהר נווה תרצה

בית הסוהר נְווה תִּרְצָה הוא בית סוהר לנשים, היחיד מסוגו בישראל, אשר מופעל על ידי שירות בתי הסוהר. בית הסוהר ברמת ביטחון מרבית, מיועד לשכן 230 אסירות ועצירות. בבית הסוהר ישנן לצד האסירות הפליליות גם אסירות ביטחוניות.
בית הסוהר נמצא במתחם בתי הסוהר ברמלה, מפקד/ת בית הסוהר בדרגת סגן גונדר.
לפי עמנואל הראובני, שם בית הסוהר הוא סמלי ובהוראה שאולה, בעקבות הכתוב בספר ויקרא: "וְהָאָרֶץ תֵּעָזֵב מֵהֶם וְתִרֶץ אֶת שַׁבְּתֹתֶיהָ בָּהְשַׁמָּה מֵהֶם וְהֵם יִרְצוּ אֶת עֲו‍ֹנָם יַעַן וּבְיַעַן בְּמִשְׁפָּטַי מָאָסוּ וְאֶת חֻקֹּתַי גָּעֲלָה נַפְשָׁם" (ויקרא כו מג). כלומר השם תרצה נגזר מן השורש רצה, שפירושו נשא (את עונשו).

היסטוריה

ב־1948 שימש בית הסוהר בשכם כמקום מאסר לנשים, יהודיות וערביות כאחד. בית סוהר זה נסגר לאחר הקמת מדינת ישראל. 
ב-1949, כאשר גדל מספר האסירים, הוכנס לשימוש בית הסוהר ביפו שבו נפתח אגף לנשים. 
ב-1953 נסגר בית הסוהר ביפו, והנשים הועברו לכלא רמלה שנפתח אז, לאגף נפרד שזכה לכינוי "נווה תרצה". האגף נוהל על ידי צוות של סוהרות וקצינה אחראית, שהיו כפופות למנהל כלא רמלה. 
מפאת הצפיפות והתנאים לא התקיימה פעילות לאסירות, והן נהגו לשבת ליד הגדר ולבקש מהעוברים והשבים אלכוהול וסיגריות. 
בביקור שערכו בכלא חברי החוג לשיקום האסיר בחיפה, ובראשם נשיא בית המשפט המחוזי בחיפה, השופט יעקב אזולאי, הם ציינו לרעה את נווה תרצה לעומת כלא רמלה, בית הסוהר דמון ובית סוהר מעשיהו. הם מצאו במקום 30 אסירות בשני חדרים זעירים בתנאים לא אנושיים. 
המצב השתפר בהמשך: בשנת 1956 כבר היו רק שלוש אסירות בתא והתנהלו במקום קורס בתפירה להכשרה מקצועית ולימודי השכלה בסיסית.
בשנת 1959 התקבלה החלטה להקים בית סוהר חדש ומודרני לנשים ליד אבן יהודה, אולם בגלל העלות הגבוהה הוחלט במקום זאת להשתמש במבנה המשטרה בבית ליד, וכך שוכנו האסירות בבית הסוהר אשמורת כבית סוהר לנשים. 
טקס פתיחת בית הסוהר התקיים בתחילת נובמבר 1960. בית הסוהר השתרע על שטח נרחב וזכה לעצמאות ניהולית ובראשו עמדה מנהלת שהייתה עובדת סוציאלית בהכשרתה. 
ב-1968 הועברו כל הנשים לכלא מעשיהו למשך שנה, אשר במהלכה הכשירו את השטח שבו שוכן כיום בית הסוהר "נווה תרצה".

פעילות האסירות

בבית הסוהר פועלות מסגרות חינוכיות, הכשרות מקצועיות וחוגים שונים. חלק מהאסירות מועסקות במפעלי קרטון וצעצועים בתחומי בית הסוהר.
בבית הסוהר יש פינת חי, פעוטון וספרייה קטנה המכילה כ-2,700 ספרים. מרבית האוסף מורכב מספרות יפה (ספרות עברית, ספרות מתורגמת, שירה, מחזות וכו'), רובו הגדול בעברית וחלקו ברוסית, ערבית, אנגלית ומעט צרפתית. הספרייה מופעלת על ידי שתי אסירות מתנדבות ומאפשרת השאלה של הספרים.
רואל פוקס

רואל אדריאן פוקס (באנגלית: Ruel Adrian Fox; נולד ב-14 בינואר 1968), כדורגלן אנגלי.
פוקס הוא יליד איפסוויץ' שבאנגליה, הוא שיחק בין השנים 1986–2002 בנוריץ' סיטי, בניוקאסל יונייטד, בטוטנהאם הוטספר ובווסט ברומיץ'.
פוקס גם שיחק בנבחרת מונטסראט ונכון ל-2006 הוא המאמן שלה.
דרכון לאלג'יר

תקציר העלילה

הסרט מספר על פריד, סטודנט צרפתי למשפטים ומקור גאווה למשפחתו. פריד מעולם לא היה מחובר לשורשיו האלג'יריים, ויוצא עם בחורה צרפתייה שעמה הוא מתכוון לעבור לגור יחד למגינת לב הוריו. אך התוכניות נקטעות כאשר אביו נופל למשכב לאחר שקיבל מכתב המתריע על הרס בית המשפחה המקורי שבנה באלג'יר. פריד מחליט לנסוע לעיר הוריו כדי לעצור את הרס הבית, ונעזר בדודו ובן דודו הפרוע. השניים יעזרו לו בנבכי הבירוקרטיה המקומית.

הפקה

מוחמד חמידי, במאי ואחד מכותבי הסרט, כתב את הגרסה הראשונה של הסרט לפני שחזר לאלג'יריה מסיבות אישיות בשנת 2005. החל משנת 2010 הוא החליט לחדש את הכתיבה, וכתב אותו מחדש יחד עם אלן-מישל בלאן.
סיפור הסרט הוא באלג'יריה, אך הסרט צולם במרוקו.
Java annotation

בשפת התכנות Java, אנוטציה (באנגלית: annotation; בתרגום מילולי: "הערת הסבר" או "ביאור") היא סוג של מנגנון תחבירי להוספת metadata לקוד המקור. ניתן להוסיף אנוטציות למחלקות, מתודות, משתנים, פרמטרים ו-packages. שלא כמו תגיות Javadoc, אנוטציות ג'אווה יכולות להיות רפלקטיביות בכך שניתן לשלב אותן בקובצי class הנוצרים על ידי המהדר, והן ניתנות לאחסון על ידי המכונה הווירטואלית של ג'אווה (JVM), כך שניתן יהיה לאחזר אותן בזמן ריצה. תמיכה באנוטציות התווספה החל מגרסה 1.5 של ה-JDK.
השימוש באנוטציות נפוץ בתשתיות תוכנה (כדוגמת Spring ,Hibernate ו-EJB) כאמצעי נוח להוספת פונקציונליות למחלקות ומתודות המוגדרות על ידי המשתמש. ללא שימוש באנוטציות, על מנת ליישם פונקציונליות נוספת של תשתית התוכנה, יש להצהיר עליה במקור חיצוני (כדוגמת קובץ XML לקונפיגורציה), או לתכנת זאת באמצעות קריאות API ייעודיות. האנוטציות כשלעצמן הן לא מתודות והן לא יעשו שום עבודה. במקום זאת, האובייקט של המחלקה מועבר בזמן ריצה למימוש של תשתית התוכנה, שם האנוטציות נקראות ומביאות לביצוע הפונקציונליות הנוספת.
בג'אווה קיימת קבוצת אנוטציות שהמהדר שומר כחלק מהסינטקס של השפה. כמו כן ישנה קבוצת אנוטציות שמורות המשמשות לסימון של אנוטציות אחרות, על מנת לציין היכן ומתי ניתן להשתמש בהן (ראו פירוט בהמשך). מעבר לאנוטציות אלה, המשתמש חופשי להגדיר אנוטציות כרצונו.

אנוטציות מובנות

הדוגמה הבאה מציגה את השימוש באנוטציה המובנית Override@ (דריסה). אנוטציה זו מורה למהדר לחפש במחלקות האב (אחת מהמחלקות שהמחלקה הנוכחית יורשת ממנה) אחר מתודות תואמות. בדוגמה זו, תיווצר שגיאת קומפילציה מכיוון שהמתודה ()gettype במחלקה Cat אינה באמת דורסת את המתודה ()getType שבמחלקת Animal ממנה היא יורשת, אלא במקום זאת מצהירה על מתודה חדשה, וזאת מכיוון ששמות המתודות אינם מאויתים באופן זהה.
 1 public abstract class Animal 
 2 { 3  public String getType() 
 4  { 5     return "Generic animal"; 6  } 7  public abstract void speak(); 8 } 9 10 public class Cat extends Animal11 {12  @Override13  public void speak() //This is a good override.14  { 
15     System.out.println("Meow.");16  }17  @Override18  public String gettype() //throws compile warning due to mistyped name.19  { 
20     return "Cat";21  }22 }

הגדרה של אנוטציה חדשה

// doSomething() היא אנוטציה על המתודה @Workaround
 @Workaround
 public void doSomething() {
 }

 // @Workaround הצהרה על אנוטציה חדשה בשם 
 public @interface Workaround {
 }
אנוטציות יכולות להכיל רשימה אופציונלית של זוגות מסוג מפתח-ערך (key-value):
 // Same as: @Edible(value = true)
 @Edible(true)
 Item item = new Carrot();

 public @interface Edible {
 boolean value() default false;
 }

 @Author(first = "Jules", last = "Verne")
 Book book = new Book();

 public @interface Author {
 String first();
 String last();
 }
דוגמה לשימוש באנוטציות לצורך סימון של אנוטציות אחרות, על מנת לפרט היכן ומתי ניתן להשתמש בהן:
 @Retention(RetentionPolicy.RUNTIME) // Make this annotation accessible at runtime via reflection.
 @Target({ElementType.METHOD}) // This annotation can only be applied to class methods.
 public @interface Scalable {
 }
בדוגמה זו האנוטציות Retention@ ו-Target@ מיושמות על האנוטציה Scalable@ בעת ההצהרה עליה.
פרס קרן גוטסדינר לאמן ישראלי צעיר

רשימת מקבלי הפרס

מרים כבסה (1995), יוסי ברגר (1996), יואב שמואלי (1997), אוהד מרומי (1998), יהודית סספורטס (1999), עדי נס (2000), מירי סגל (2001), אחלאם שיבלי (2002), נלי אגסי (2003), סיגלית לנדאו (2004), שרון יערי (2005), יעל ברתנא (2006), טליה קינן (2007), גיל מרקו שני (2008), נירה פרג (2009), יאן טיכי (2010)
פפירוס האריס 500

פפירוס האריס 500 הוא פפירוס בכתב היראטי ממצרים העתיקה, מתקופת הממלכה החדשה מימי השושלות ה-19 וה-20. הפפירוס נמצא היום במוזיאון הבריטי ומספרו "British Museum 10060". הוא נתגלה בתוך תיבה ב'רעמסאום' בתבאי. אורכו של הפפירוס הוא 143.5 ס"מ ורוחבו 20.3 ס"מ. הטקסט כתוב בשני צידי הפפירוס, והוא מחולק לשמונה עמודות. בצד אחד מסופרים שני סיפורים, בצד השני שירי אהבה. הפפירוס אינו שלם.

הסיפורים

הפפירוס כולל העתקי סיפורים ממצרים העתיקה. את הסיפור כיבוש יפו על ידי צחותי שלדעת מרבית האגיפטולוגים אינו אמיתי וכי הוא נכתב כדי לפאר את כיבושיו של תחותמס השלישי. סיפור נוסף המתוארך לימי השושלת ה-18 הוא סיפורו של הנסיך שגורלו נחרץ המספר על מלך מצרי שלא היו לו ילדים, בעקבות תפילותיו אשתו הרתה, אבל האלה חתחור ניבאה שהוא עתיד למות על ידי קרוקודיל או נחש או כלב. בגלל נזק שנגרם לפפירוס סופו של הסיפור אינו ידוע.
CVSS

מערכת ניקוד הפגיעות המשותפת (CVSS) היא תקן תעשייה חופשי ופתוח להערכת חומרת פגיעויות האבטחה של מערכות מחשב. CVSS מנסה להקצות ציוני סיכון לפגיעויות, ומאפשר לאנשי אבטחה לתעדף תגובות ומשאבים בהתאם לאיום. ציונים מחושבים על בסיס נוסחה התלויה במספר מדדים שמבוססים על קלות הניצול של הפגיעות ועל הנזק הפוטנציאלי. ציוני CVSS נעים בין 0 ל-10, כאשר 10 מציין את הסיכון החמור ביותר. אף על פי שרבים משתמשים רק בציון הבסיסי של CVSS לקביעת חומרת הפגיעויות, קיימים גם ציונים זמניים וסביבתיים, שבוחנים את זמינות התיקונים ואת תפוצת המערכות הפגיעות בארגון, בהתאמה.
הגרסה הנוכחית של CVSSv3.0) CVSS) שוחררה ביוני 2015.
הפארק הלאומי סנגאי

גאוגרפיה ואקלים

לאורכו של הפארק שלוש רצועות גאומורפולוגיות. בחלקו המזרחי שוכנים מישורים רחבי ידיים שגובהם נע בין 800 ל-1,300 מטר. חלקם הצעיר של מישורים אלה אינו מבותר בנחלים ובעמקים, אך באזורים העתיקים יותר משתרעים קניונים בעומק של עד 200 מטר. מערבית למישורים שוכנת רצועת הגבעות שבה פסגות הנעות בין גבהים של 1,000 ל-2,000 מטר. מערבית לגבעות משתרעים הרי האנדים המתאפיינים בנוף הררי עשיר במדרונות תלולים, בצוקים ובפסגות סלעיות, הנישאות לגבהים של 2,000 עד 5,000 מטר ויותר. רצועת הרי האנדים מתחלקת בתורה לשלושה אזורי משנה. החלק הנמוך שלא עבר תקופה קרחונית, החלק הגבוה יותר שנופו עוצב על ידי קרחונים, והאזור הגעשי העשיר בשדות לבה ובאפר געשי מהפליסטוקן ומהתקופה האחרונה. באזור זה שוכנים שני הרי געש פעילים - טונגוראווה (Tungurahua) שגובהו 5,016 מטר וסנגאי (Sangay) בגובה של 5,140 מטר. עוד שוכן בפארק הר הגעש הכבוי אל אלטאר (El Altar) שגובהו 5,319 מטר והוא הנקודה הגבוהה ביותר בשטחו. שטחו של הפארק מנוקז מזרחה אל אגן הניקוז של נהר האמאזונאס. זרימת מי הנהרות מהירה בשל כמות המשקעים הרבה ובשל המדרונות התלולים. נתונים אלה מביאים לסחיפה ולבליה מהירות של הקרקע, אם כי זו נבלמת במידת מה על ידי היערות הצפופים. בפארק מערכת של יותר מ-320 לגונות ושלוליות שהגדולה שבהן היא לגונת קוביינה (Cubillina) ששטחה 5.25 קמ"ר. 
אף שהפארק שוכן באזור הטרופי, בסמוך מדרום לקו המשווה, בשל גובהו האקלים הוא סובטרופי וממוזג. צידו המזרחי של הפארק זוכה לכמות משקעים רבה בשל כך שאוויר המגיע מאמזוניה מתקרר עם עלייתו לאורך מורדות ההרים. בצפון-מזרחו של הפארק עומדת כמות המשקעים השנתית על 4,827 מ"מ ובדרום-מזרחו על 2,414 מ"מ. בצידו האחר של הפארק ובשל אפקט מדבר צל הגשם שנגרם על ידי הרי האנדים, יורדות כמויות משקעים קטנות יחסית המגיעות לפחות מ-700 מ"מ. בחלק זה עונה יבשה החלה בדרך כלל בחודשים יולי-אוגוסט, והחודשים הגשומים ביותר הם פברואר עד אפריל. הטמפרטורות אחידות למדי במשך כל השנה, אך קיימים הבדלים קבועים של כ-10°C בין היום והלילה. שלג עד שוכן בגובה של מעל 4,800 מטר מעל פני הים, מקום בו הטמפרטורה אינה עולה לעולם מעל נקודת הקיפאון.

החי והצומח

בשל הפרשי הגבהים ותנאי האקלים השונים השוררים בתחומי הפארק, הוא נהנה מעושר ומגוון של פאונה ופלורה. הצומח נע מצמחייה אלפינית בפסגות הרי האנדים ועד צמחייה סובטרופית באגן האמאזונאס. מתחת לקו השלג משתרעת טונדרה אלפינית, ומתחתיה שוכן פארמו (Páramo) שבו צמחיית עשבים, צמחים נמוכים וסוג של חזרן. מתחת לגובה של כ-3,750 מטר משתרעת רצועת יער ההולכת ונעשית צפופה ועשירה במיני צמחים ככל שהגובה יורד. בחלק העליון של רצועת היער מגיעים אמירי העצים לגובה של חמישה מטרים בלבד, בעוד שסמוך לגובה של 2,000 מטר מעל פני הים, הם נישאים לגובה של עד 40 מטר. מתחת לגובה של 2,000 מטר גדל יער הגשם הממוזג.
עולם החי מתחלק גם הוא לאזורי מחיה על פי גובה הקרקע, תנאי האקלים והצומח. באזורים הגבוהים חיים הפומה, הטפיר, שועל קולפאו והקביה. במקומות נמוכים יותר נפוצים, בין היתר, דוב המשקפיים, היגואר, האוצלוט, אייל פרדי לבן-זנב, הפודו ולוטרת הענק. ההערכה היא כי ל-400 עד 500 מיני עופות יש ייצוג בפארק, והיידוע שבהם הוא קונדור האנדים.
טירופו של המלך ג'ורג'

עלילה

הסיפור מבוסס על אפיזודה אמיתית של שיגעון שאירעה למלך ג'ורג' השלישי. התקופה היא סוף המאה ה-18, מספר שנים לאחר מלחמת העצמאות של ארצות הברית, בה איבדה אנגליה את שליטתה בקולוניות בצפון אמריקה.
בסרט מוצגים תסמינים שונים של המלך: הוא לוקה בבלבול חושים, נעשה חסר נימוס וטאקט ומקלל ללא שליטה, לא מתאמץ להיות פוליטיקלי קורקט, ודעותיו הפוליטיות מקצינות. משפחתו ואנשיו בארמון המלוכה רואים במורת רוח שינויים אלו במצבו הרגשי וההתנהגותי, ומנסים למצוא לו טיפולים מגוונים כדי לשפר את מצבו. במקביל מנסים ראש הממשלה ויורש העצר להשפיע עליו יותר ויותר בניהול הממלכה ומובילים תככים נגדו.
הסרט מציג את הדעות הקדומות שהנחו את הרופאים באותה תקופה ואמצעיהם המוגבלים דאז, בניסיונם להבין את גוף ונפש האדם. הם ניסו לרפא את המלך באמצעים כגון טיהורים מסוגים שונים. במקביל ניסה רופא אחר של המלך לבחון את השתן והצואה שלו על מנת להבין את מקור התסמינים. שיטה נוספת, עליה ממליצה הרוזנת אליזבת הרברט, ליידי פמברוק, היא שיטתו של ד"ר ויליס, שמנסה לטפל במלך באמצעות סוג של עיצוב התנהגות. אך אף אחת מהשיטות לא משפרת את מצבו של המלך. מצבו השתפר מעצמו בהדרגה בהמשך (המלך ג'ורג' השלישי אכן החלים למספר שנים, אך לאחר מכן לקה שוב במחלתו, ובנו מונה לעוצר וניהל את ענייני הממלכה במקומו, עד מותו של אביו).

שם הסרט

שם הסרט שונה משם המחזה, שנקרא "טירופו של ג'ורג' השלישי". אגדה אורבנית מספרת כי שם הסרט שונה מכיוון שיוצריו חששו שהקהל האמריקאי יטעה לחשוב כי מדובר בסרט המשך שלישי כלשהו. עם זאת, הבמאי היטנר טען כי הסיבה לשינוי היא הבהרה כי מדובר בסרט על מלך, עבור הקהל האמריקאי שלא רגיל במונרכיות לאורך ההיסטוריה של ארצות הברית.

פרסים

הסרט זכה בפרס אוסקר לבימוי האמנותי הטוב ביותר (קן אדם וקרולין סקוט), וכן היה מועמד לפרס השחקן הטוב ביותר (נייג'ל הות'ורן), שחקנית המשנה הטובה ביותר (הלן מירן) והתסריט המעובד הטוב ביותר.
הסרט היה מועמד ל-14 פרסי באפט"א, וזכה בשלושה: הסרט הטוב ביותר, השחקן הטוב ביותר (נייג'ל הות'רן) ועיצוב התסרוקות והאיפור הטוב ביותר.
בפסטיבל קאן זכתה הלן מירן בפרס לשחקנית המשנה הטובה ביותר. הבמאי ניקולס היטנר היה מועמד לפרס דקל הזהב על הסרט.
פוסטה (ערבה)

פּוּסְטָה (בהונגרית: Puszta) הוא השם ההונגרי של ערבה רחבת ידיים במישור הפאנוני הגדול, המשתרעת בהונגריה ובסלובקיה. יש גאוגרפים הרואים בה חלק מהערבה האירואסייתית.
השטח של הפוסטה הוא כ-50,000 קילומטרים רבועים.
הפוסטה היא בעלת קרקע חולית ומי תהום קרובים לפני הקרקע. הצמחייה היא צמחיית ערבה טיפוסית, מיעוט עצים ועשב המתאים למרעה. איפיונים אלה התאימו בעבר לפרשים נוודים, כפי שהיו ההונגרים לפני שהתיישבו על הקרקע ובהמשך הקומנים, שקיבלו רשות מבלה הרביעי, מלך הונגריה להתיישב בפוסטה. בתקופה המודרנית הקרקעות עברו עיבוד, אך יש עדיין אזורים דוגמת Hortobágy, בהם נשמר האופי המקורי של הפוסטה.
כנסת הגדולה

כנסת הגדולה הייתה המוסד העליון של חכמי ישראל מימי עזרא ונחמיה ועד סמוך לכהונת שמעון הצדיק, כלומר בפרק הזמן שבין סוף נביאי ישראל האחרונים (מאז שיבת ציון) לתחילת תקופתם של ראשוני חז"ל, חכמי תקופת המשנה. אנשי כנסת הגדולה תפקדו כהנהגה רוחנית, מחוקקי תקנות מחייבות, עורכי וחותמי התנ"ך ומנסחי חלק חשוב מן התפילות.

אזכורים במקרא

בספרי עזרא ונחמיה מופיע תיאור של מועצת שרים וזקנים שכיהנה לצידם של נחמיה ועזרא:
 
וְכֹל אֲשֶׁר לֹא-יָבוֹא לִשְׁלֹשֶׁת הַיָּמִים, כַּעֲצַת הַשָּׂרִים וְהַזְּקֵנִים--יָחֳרַם, כָּל-רְכוּשׁוֹ; וְהוּא יִבָּדֵל, מִקְּהַל הַגּוֹלָה (ספר עזרא, פרק ט', פסוק א')

וָאַעֲלֶה אֶת-שָׂרֵי יְהוּדָה, מֵעַל לַחוֹמָה; וָאַעֲמִידָה שְׁתֵּי תוֹדֹת גְּדוֹלֹת וְתַהֲלֻכֹת לַיָּמִין, מֵעַל לַחוֹמָה, לְשַׁעַר, הָאַשְׁפֹּת. (ספר נחמיה, פרק י"ב, פסוק ל"א)
אריק שקד

ביוגרפיה

שקד (במקור מנדלמן) נולד בטבריה ולמד בבית הספר החקלאי כדורי.
את שירותו הצבאי החל בסיירת שריון, במלחמת יום הכיפורים פיקד על פלוגת חרמ"ש שהורכבה מחניכי קורס מ"כים של חטיבה 460. הפלוגה שלחמה תחת אות הקריאה "מקנס" לחמה בחזית המצרית. תחילה סופחה לחטיבה 14 ולחמה תחילה בגזרת גדוד 184 בפיקוד שאול שלו ולאחר מכן בגזרת גדוד 79/196 בפיקוד עמרם מצנע. היא הופעלה במשימות סיור, תצפית, אבטחה ופינוי נפגעים. ב-12 באוקטובר עברה הפלוגה תחת פיקוד חטיבה 421 והופעלה במשימות אבטחה, לחימה בכוחות קומנדו מצריים והגנה על מאמצי צליחת התעלה. לאחר המלחמה המשיך שקד בשירות בחיל השריון, בשנים 1979 עד 1980 פיקד על גדוד טנקים ולאחר מכן השתחרר משירות הקבע.
במלחמת לבנון הראשונה פיקד על גדוד שריון במילואים שהשתתף בלחימה בגזרה המזרחית. לאחר המלחמה חזר לשירות הקבע למשך כעשר שנים. בשנים 1984 עד 1988 פיקד על חטיבה 519 ובהמשך פיקד על מגמת יבשה בפו"ם ושירת כסגן מפקד עוצבת עמוד האש.
שימש דירקטור בחברת אית"ם (כיום סטאר נייט טכנולוגיות), יצרנית ציוד אלקטרואופטיקה ודירקטור בחברת רילון. היה הבעלים של קבוצת האבטחה "אנוש" שקרסה בשנת 2005. מכהן כסגן נשיא לפיתוח עסקי בקבוצת ברן. ב-2012 התמודד בפריימריז של מפלגת העבודה אך לא זכה להצלחה.
שקד בעל תואר ראשון בהיסטוריה ומדע המדינה מאוניברסיטת בר-אילן, בוגר המכללה לביטחון לאומי ובעל תואר שני במדעי החברה מאוניברסיטת חיפה.
היה נשוי פעמיים והוא אב לארבעה: שתי בנות מרעייתו הראשונה ותאומים מרעייתו השנייה, מיכל מירון-שקד, ממנה התאלמן ב-2007.
יקטרינה זלנקו

יקטרינה איבנובנה זלנקו (14 בספטמבר 1916, קורושצ'ין, מחוז ווהלין, האימפריה הרוסית - 12 בספטמבר 1941, מחוז סומי, ברית המועצות) הייתה טייסת קרב אוקראינית בצבא ברית המועצות במלחמת העולם השנייה. היא האישה היחידה בעולם שביצעה נגיחה אווירית.
זלנקו התחנכה בקורסק, ולאחר מכן עקרה עם אמה לוורונז'.  שם למדה בבית ספר תיכון לטיסה. באוקטובר 1933 סיימה הכשרה במועדון הטיסה של וורונז' ונשלחה לבית הספר הצבאי לטיסה מספר 3 באורנבורג, על שם קלימנט וורושילוב. לאחר מכן הוצבה בחטיבת המפציצים הקלים ה-19 בחרקיב. במהלך מלחמת החורף הייתה זלנקו הטייסת היחידה ממין נקבה בשירות פעיל. על תפקודה במהלך המלחמה עוטרה בעיטור הדגל האדום
ערב הפלישה הגרמנית לברית המועצות השתתפה זלנקו בהכשרה מחדש של סגל אוויר בכיר בשבע אוגדות הטיס, להטסת סוחוי Su-2. לאחר תחילת הפלישה, ביצעה זלנקו ארבעים גיחות (לרבות גיחות לילה) והשתתפה בשנים עשר קרבות אוויר עם מטוסי אויב.  ב-12 בספטמבר 1941 הותקף מטוס הסוחוי 2 של זלנקו על ידי שבעה מטוסי מסרשמיט מדגם Bf-109. לאחר שאזלה לזלנקו התחמושת, ביצעה נגיחה אווירית מלמעלה, ופילחה מסרשמיט לשניים באמצעות המדחף הקדמי. אולם כתוצאה מכך התפוצץ מטוס הסוחוי שלה, והיא הועפה מתא הטייס. עדי ראייה שצפו בקרב האווירי זיהו את גופתה.
ב-5 במאי 1990 הוענק לזלנקו עיטור גיבור ברית המועצות.  כוכב לכת מינורי, 1900 קטיושה, נקרא על שמה. בעלה של זלנקו, פאבל איגנטנקו, נהרג אף הוא בקרב אוויר, בשנת 1943.