google/wiki40b huggingface dataset:
מסיבת ההלוויה שלי

עלילה

אף אחד לא באמת יודע מיהו פליקס בוש (רוברט דובאל), שחי כמו נזיר, עמוק ביער. שמועות רבות אודותיו נלחשו, כגון איך יכול היה להרוג בדם קר, ועל כך שכרת ברית עם השטן. כל העיירה מופתעת כאשר פליקס מופיע בעיר עם צרור של כסף, ומבקש "מסיבת הלוויה" עבור עצמו בכנסייה של גאס הורטון. הורטון מסרב להצעה זו. פרנק קווין (ביל מארי), הבעלים של חברת ההלוויות המקומית, נמצא בקשיים כלכליים, וחומד את כספו של בוש. בשל כך הוא מסכים לפרסם את מסיבת ההלוויה, שאליה יוזמנו תושבי העיר כדי לספר את הסיפורים ששמעו על פליקס בוש. כדי להבטיח קהל טוב, מאורגנת הגרלה, כשרכושו של בוש הוא הפרס. אנשים רבים קונים כרטיסים.
הדברים מסתבכים כאשר נזכרים לפתע תושבי בעיר בתעלומה ישנה, המערבת אלמנה מקומית בשם מאטי דארו (סיסי ספייסק), שהייתה חברתו של בוש בילדותו, ואת אחותה המנוחה, מרי-לי סטראופ (ארין לוגן). בעזרתו של מטיף שמתעקש שעל בוש לומר למאטי את האמת, בוש מספר לקהל שהגיע להלוויתו (כולל מאטי) את שקרה ארבעים שנה קודם לכן. הוא מגלה לנוכחים שקיים רומן עם אחותה הנשואה של מאטי, מרי-לי. הוא מודה בפני מאטי כי מרי-לי היא שהייתה אהובתו האמיתית, אהבתו היחידה. הם תכננו לברוח יחד, וכשהיא לא הגיעה למקום המוסכם, הוא ניגש לביתה כדי לחפש אותה. הוא גילה כי בעלה תקף אותה עם פטיש. הבעל זרק מנורת נפט על הקיר כדי להצית את הבית ולהרוג עצמו, את מרי-לי חסרת ההכרה ואת בוש. בוש שחרר את עצמו מפני הבעל התוקף, אבל בזמן שבגדיו עלו באש, הוא ראה שגם במרי-לי נתפסה אש. כשהלך לכבות את האש, הוא הרגיש את עצמו עף דרך החלון, אולי נדחף על ידי הבעל, והוא לא היה מסוגל להיכנס מחדש לבית כדי להציל את מרי-לי.
מאטי חוזרת וסולחת לבוש. הוא רואה את מה שנראה כמו רוחה של מרי-לי במורד השביל, ומת זמן קצר לאחר מסיבת ההלוויה. הלווייתו בפועל נערכת בחלקת קבר בשטח שברשותו. צ'ארלי ג'קסון (ביל קובס) עורך את הטקס, ונוכחים בו הכומר גאס הורטון, באדי רובינסון, אשתו ובתו, וכן מאטי ופרנק. לאחר תפילה קצרה שאומר צ'ארלי ג'קסון, מאטי מציבה דיוקן של אחותה מרי-לי על ארון הקבורה של פליקס, המסמל את סליחתה על פעולות העבר שלו ומאפשר להם להיות ביחד, גם אם רק באופן מטאפורי. האבלים עוזבים את הנכס שהיה בבעלות פליקס כשהקבר שלו מלא.

הפקה

הסרט צולם כולו בג'ורג'יה, ונתמך על ידי מחלקת הפיתוח הכלכלי של ג'ורג'יה.
הרעיון לסרט נשאל מסיפור אמיתי שקרה במחוז רואן שבטנסי ב-26 ביוני 1938. פליקס בוש מבוסס על אדם אמיתי בשם פליקס בושאלו "דוד בוש" בריזיל (Felix Bushaloo "Uncle Bush" Breazeale), שגם הוא אירגן לעצמו לוויה בעודו בחיים. תסריטאי הסרט, כריס פרובנזאנו, שמע על הסיפור מחבר, התלהב, והחליט לעשות מכך סרט. הוא שלח את התסריט לבמאי סניידר, ויחדיו יצרו את הסרט. במהלך התחקיר פגשו באנשים שנכחו במסיבת ההלוויה המקורית בשנות ה-30.

ביקורות

הסרט זכה לביקורות חיוביות, ולו דירוג 85% "טרי" באתר Rotten Tomatoes, בהתבססות על 142 ביקורות (נכון לאפריל 2017). רוברט דובאל זכה לשבחים רבים על הופעתו; ג'ון אנדרסון מ"וול סטריט ג'ורנל" חזה שיקבל מועמדות לפרס אוסקר.
גם בישראל זכה הסרט לביקורות טובות. באתר ynet עיקר השבח ניתן לעיסוק בדמויות מבוגרות "באור מורכב ואמיץ, שתשוקה לא נעדרת ממנו". כמה ביקורות טענו שהתסריט אינו מורכב די הצורך, וכמה רבדים הכרחיים הוחמצו במהלך יצירתו.

הכנסות

הסרט יצא לאקרנים ב-30 ביולי 2010, ובסוף-השבוע הראשון לצאתו הרוויח 90,900 דולרים, הכמות ה-23 בגובהה בסוף השבוע שבין ה-30 ביולי ל-1 באוגוסט 2010. נכון לסוף אפריל 2017, הסרט הרוויח 9,176,933 דולרים בארצות הברית ו-518,349 דולרים בשאר העולם, בסך הכל 9,695,282 דולרים ברחבי העולם.
פרס אלימה ריטה לאמנות ההדפס

תיאור

"פרס אלימה ריטה לאמנות ההדפס" הוא פרס המחולק אחת לשנתיים על ידי המשכן לאמנות ע"ש חיים אתר  בעין חרוד. הפרס נוצר מכספי העיזבון של האמנית אלימה ריטה, והוא נקרא על שמה. כספי הפרס מועברים לאחת מסדנאות ההדפס בישראל ומשמשים את האמן או האמנית להשלמת פרויקט בתחום ההדפס.
תוספות למגילת אסתר

תוספות למגילת אסתר הן תוספות מאוחרות המופיעות לראשונה בנוסח תרגום השבעים היווני של מגילת אסתר, והן אינן מופיעות בנוסח המסורה העברי. התוספות, ככל הנראה, באו לפתור שאלות תאולוגיות העולות מקריאת הספר בדרך של "השלמת מידע" בצורה שתפתור את הקשיים. התוספות למגילת אסתר מופיעות בכל הנוסחים של הברית הישנה שתורגמו מנוסח תרגום השבעים היווני, וביהדות הן נחשבות כחלק מספרות הספרים החיצוניים.
התוספות נכתבו ככל הנראה במאה ה-1 לפנה"ס ובמאה ה-1 לספירה.

שפת המקור וזהות המחבר

ישנם חילוקי דעות באשר לשפת המקור של התוספות. החוקר אברהם כהנא סבור כי הפקודות המופיעות בספר מקורן ביוונית, בעוד תפילות מרדכי ואסתר נכתבו במקורן בעברית ואבדו.
לפי השערה זו מניחים כי הם נכתבו באלכסנדריה שבמצרים. יהודי אלכסנדריה לא הבינו כיצד בכל מגילת אסתר אין כל התייחסות לתאולוגיה ולהלכה, ולכן הוסיפו פרקים בהם אסתר המלכה מוצגת כצדיקה מתפללת, מובעת שלילה של משכב עם גויים, התייחסות לדיני כשרות, הפיכת האל לפעיל במתרחש ועוד.

השפעת התוספות למגילה על הספרות המדרשית

יוסף בן מתתיהו  מצטט קטעים שונים מהתוספות בספרו "קדמוניות היהודים". אלמנטים שונים מן התוספות למגילה ובמיוחד תפילת מרדכי ותפילת אסתר, מצאו ביטוי במדרשי אגדה עבריים מאוחרים יותר, כמו מדרש רבה על מגילת אסתר, מדרש לקח טוב, והתרגומים המדרשיים; תרגום ראשון ותרגום שני על מגילת אסתר. תרגום ארמי לחלק מהתוספות מתקופת הגאונים נמצא בגניזה הקהירית.

תרגומים לעברית

התרגום הראשון לעברית, נעשה על פי נוסח הוולגטה הלטיני על ידי רבי יעקב בן מכיר  בן המאה ה-13. תרגום נוסף (אך באיכות נמוכה) נערך על ידי זעקיל פרנקיל  בשנת 1885 במהדורתו "כתובים אחרונים". תרגום חדש, המתבסס אף על נוסח המקור היווני, בוצע על ידי אברהם כהנא במהדורתו "הספרים החיצוניים" שיצאה לאור בשנת 1956.
ממסר

ממסר או מגען הוא התקן המכיל מפסק וסליל. כאשר זורם זרם בסליל, הסליל יוצר שדה מגנטי, הגורם לתנועה המועברת למפסק, והמפסק עובר ממצב "רגיל" למצב "מופעל". יש הפרדה גלוונית בין חיבורי הסליל לחיבורי המפסק, כך שהתקן זה מאפשר למשל חיבור וניתוק של מעגלי מתח רשת על ידי מעגלי מתח נמוך, תוך שמירת הבידוד ביניהם.
רן אלירן

חייו

אלירן נולד בחיפה ואת שירותו הצבאי עשה בצוות הווי הנח"ל, שם פגש את הזמרת נחמה הנדל, ששירתה במקביל בלהקת הנח"ל. בתקופת הצבא ניגנו השניים יחדיו בשעות הפנאי, וכשהשתחרר מהצבא - במקביל ללימודיו האקדמיים בירושלים - הופיע לבדו, כשהוא מלווה עצמו בגיטרה ובאקורדיון.
בשנת 1958 הגיע ארצה מנחה הטלוויזיה האמריקאי אד סאליבן בחיפוש אחר כשרונות צעירים. לצורך התמודדות על המעמד, חברו רן ונחמה לצמד "רן ונמה", נבחרו להשתתף בתוכנית, וזכו לפופולריות רבה בארצות הברית בשנות ה-60, שבמהלכן הקליטו שני אלבומים משותפים.
ב-1967 השתתף בפסטיבל הזמר והפזמון תשכ"ז (1967), שם ביצע את "יום אביב חינם", שלא זכה בפרס, ואת השיר "תמיד מחדש", שזכה במקום השני באותו פסטיבל. באותה השנה, מיד לאחר מלחמת ששת הימים, שר את שניים מלהיטי התקופה, "שארם א-שייח'" ו"החזיקי לנו אצבעות". השירים הופיעו באלבום האוסף של שירי המלחמה "ירושלים של זהב", הנחשב בין אלבומי המכר הנמכרים ביותר במדינה.
בשנות ה-70 פנה ללימודי קולנוע וצילום באוניברסיטת ניו יורק, ובמקביל הופיע במועדונים יוקרתיים בעיר לצד זמרים מפורסמים כהארי בלפונטה.
ירים-לים מלך אללח'

ירים-לים (מלך בין 1735 לפנה"ס לערך ועד אחרי 1700 לפנה"ס, על פי הכרונולוגיה התיכונה) היה מלך אללח' ובנו של חמורבי הראשון מלך ימחד. המלוכה על אללח' ניתנה לו על ידי אחיו, המלך אבא-אן הראשון מימחד. ירים-לים הקים באללח' ענף משני לשושלת בית ימחד, שהתקיימה עד לכיבושה של אללח' על ידי המלך החתי חתושיליש הראשון בשנת מלכותו השנייה, במחצית השנייה של המאה ה-17 לפנה"ס.

תקופת מלוכתו

חמורבי הראשון, אביו של ירים-לים, מינה אותו להיות המושל של אזור בצפון סוריה, שהעיר המרכזית בה הייתה אירידו, עיר ששכנה בין חרן וכרכמיש. הוא המשיך להיות המושל של האזור גם בתקופת מלכותו של אחיו, אבא-אן הראשון, שעלה למלוכה בימחד ב-1750 לפנה"ס. זיתרדו, המושל של העיר אירידו, מרד כנגד ימחד והמריד ערי מדינה נוספות במסופוטמיה העליונה. בעקבות כך נלחם אבא-אן הראשון, בסיועו של ירים-לים, במורדים. דיכוי המרד בכוח הביא להריסת העיר. כפיצוי על איבוד תפקידו וגם על עזרתו בדיכוי המרד, הוא נתן לו את המלוכה על אללח'. אבא-אן הראשון חתם על הסכם עם אחיו שבו הוא קיבל את המלוכה על אללח' תחת הריבונות של ימחד. מאורע זה אירע 15 שנים לאחר שאבא-אן הראשון עלה לשלטון בימחד. המלוכה באללח' הותנתה בכך שירים-לים ויורשיו לא יבגדו בימחד. הוא  נשבע שבועת נאמנות לאחיו, תוך שהוא מציין שאם הוא או מישהו מיורשיו יחתור תחת ימחד, או יגלה את סודותיו של אבא-אן הראשון למלך אחר, השלטון על אללח' יופקע מידיהם. במקביל, נשבע אבא-אן הראשון שהוא לא יפקיע את המלוכה באללח' מידי אחיו, ואם יעשה זאת הוא יהיה מקולל. חלק מהקללה כולל נוסח למפר הברית: "מי יתן ואישתר תטביע ערוות אישה על ברכיו". המשמעות של ברכיו הוא אברי מינו, והכוונה היא אולי שאישתר תהפוך את מפר הברית לאישה ממש, כלומר סריס.
ירים-לים המשיך לשלוט על אללח' בכל יתרת תקופת מלוכתו של אחינו, ירים-לים השני (1720–1700 לפנה"ס), וכן בשנים הראשונות של נכד אחיו, ניקמי-אפוח (1700-1675 לפנה"ס). את ירים-לים ירש בנו אמיתכום.

ארמון וקבורה

הארכאולוג האנגלי לנרד וולי גילה את ארמונו של ירים-לים בחפירות הארכאולוגיות שהחלו בשנת 1936. חלק מהחדרים היו מעוטרים בפרסקאות שהזכירו בסגנונן את הארמון בקנוסוס, שנבנה 100 שנים מאוחר יותר. הוא גילה חדר הקבורה, שכלל בור בעומק של 15 מטר. במרכז הבור היה פיר בעומק 9 מטר, שבתוכו נמצא כד קבורה. הפיר היה ממולא באבנים, ומעליו כוסה הבור בשכבות של מבנים טקסיים. כל המבנה נשרף, ומעליו הונחה שכבה נוספת. מעל הבור היה חדר מלכותי שהכיל את פסלו של ירים-לים.
וולי חשב בטעות שהוא גילה את פסלו של ירים-לים הראשון מלך ימחד, אביו של חמורבי הראשון, אולם קריאת הלוחות שנמצאו באללח' הביאה להבנה שמדובר בירים-לים אחר שמלך באללח' והיה נכדו של ירים-לים הראשון.
Meu Violão e o Nosso Cachorro

רקע וכתיבה

השיר נכתב על ידי סימונה וסימריה, שכתבו גם את הסינגל השני מתוך האלבום, "Quando o Mel é Bom". השיר הוא היחידי שהוציא הצמד בשנת 2015, ורק לאחר שנה מצאתו יצא הסינגל השני מתוך האלבום.
עם השיר הופיעו הצמד במספר הופעות, והוא נכלל בכל אלבומי ההופעה שלהן פרט לראשון, Ao Vivo em Manaus.

וידאו קליפ

הווידאו קליפ הנלווה שיצא לשיר מציג מערכת יחסים בין זוג. הקליפ כשמו של השיר מציג את הגבר כגיטריסט, ואת האישה כחובבת כלבים. השניים מנהלים מערכת יחסים נורמלית ורגילה, ובין לבין ניתן לראות את סימונה וסימריה באמצע השביל המוביל לביתם של הזוג. לבסוף, השניים רבים והגבר נשאר לבדו עם הכלב.
הקליפ הועלה לערוצן הפרטי של סימונה וסימריה, ונכון ליולי 2018, מונה הצפיות שלו עומד על כ-92 מיליון צפיות.
יצחק מרדכי שפירא

רבי יצחק מרדכי שפירא (אב תרכ"ז - ג' בתמוז תר"צ) היה אדמו"ר בגוואדזיץ' (Gwoździec).

תולדותיו

נולד בסדיגורה לרב אבי עזרא זליג שפירא, אדמו"ר בסטרי ובנו של רבי חיים מאיר יחיאל שפירא ממוגלניצא, מחשובי אדמו"רי פולין בדורו. אמו הייתה הדסה פייגא, בתו של רבי אברהם יעקב פרידמן מסאדיגורה. נישא לציפורה פייגא, בת דודו רבי ישראל פרידמן מסדיגורה.
לאחר פטירת אביו החל לכהן באדמו"רות בגוואדז'יץ שבגליציה (כיום אוקראינה) לצד אחיו רבי חיים מאיר יחיאל שהחל לכהן בדרוהוביץ' וממנו יצאה שושלת דרוהוביץ'. על אף היותו צאצא מצד אביו לשושלת קוז'ניץ, נהג בדרך חסידות רוז'ין, שושלתם של אמו וחותנו.
בימי מלחמת העולם הראשונה נמלט כשאר אדמו"רי רוז'ין לווינה, שם השתכן עד לפטירתו ושם נקבר בבית הקברות היהודי "החדש". אשתו עלתה לארץ ישראל ונפטרה בכ' בחשוון תש"ג ונקברה בבית העלמין בהר הזיתים.
ליפא שווגר

ביוגרפיה

נולד לר' יהודה שווגר שהיה מחסידיו ונאמניו של האדמו"ר מהוסיאטין, ולשרה לאה לבית רטר, שהייתה מיוחסת לרבי אלימלך מליז'נסק. משפחתו של ליפא שוויגר הגיעה להוסיאטין מהעיירה סקאלאט, אותה עזבה אחרי פטירתו של רבי אורי השרף מסטרלינסק. ראש משפחת שווגר, היה הרב אהרן, שנמנה עם חבורת החסידים הקרובה לרבי ישראל מרוז'ין. הוא גם היה מהסייענים שהוציאו לפועל את בריחתו הנועזת של רבו, מהכלא הרוסי אל החופש באוסטריה. כשנחקר לאחר מעשה, ספג עינויים קשים ולא פתח את פיו, ומאז נתכנה "אהרן דער שוואגער" שפירושו: אהרן השתקן, ומכאן שם המשפחה שווגר.
בנו של אהרן, רבי דוד ("דודיא" בפי החסידים), נמנה עם עדת חסידי רוז'ין, ומאוחר יותר אף התמנה לגבאו המיתולוגי של הרבי מהוסיאטין. הוא היה אביו של יהודה שווגר אביו של ליפא, בנה אכסניה בעיירה הוסיאטין, עבור העולים לרגל לביתו של הרבי. 
בנעוריו נשלח ליפא לסקאלאט, עיר אבותיו, שם למד תורה אצל הרב מסקאלאט. במלחמת העולם הראשונה ברחה משפחת שווגר לווינה. בשנת תרנ"ט (1899), הוא נישא לבתו של שלמה ליבמן, ועבר להתגורר לצד חותנו בקולומיאה.

דובבי שפתי ישנים

בראשית המאה ה-20, בהיותו בן 20, הקים ליפא, יחד עם גיסו, הרב דוד פרנקל, רבה של הוסיאטין, הוצאת ספרים בשם 'דובבי שפתי ישנים' לכתבי יד ודפוסים נדירים, וכן בית מסחר לספרים. מקום ההוצאה היה בהוסיאטין, והיא התקיימה משנת 1906 ועד לכניסת הרוסים להוסיאטין במלחמת העולם הראשונה. דובבי שפתי ישנים, היה בית המסחר לספרים הגדול ביותר בגליציה, שהתמחה בספרים עבריים עתיקים וכתבי יד נדירים. בית המסחר נהרס במלחמת העולם הראשונה והועלה באש, ורק מעט כתבי יד וספרים ניצלו.
בית המסחר הדפיס קטלוגים ארבע פעמים בשנה. הקטלוגים נערכו על פי מדורים: אוניקה, אינקונבולה וקלף. המחירים נקובים במארקים ופפניגים. הרשימות מלוּוֹת בתיאורים ביבליוגרפיים מקצועיים, מגלות ידע והבנה עמוקה בספרים עבריים עתיקים. קטלוגים לא מעטים יוחדו לסוגה אחת: הגדות של פסח, ספרי קבלה, ספרי תפילות, ספרי שאלות ותשובות, ספרי דרוש, ספרי פוסקים ומפרשיהם, כתבי הקודש, כתבי יד בקלף, ובנייר, ועוד.
שון פנינג

קריירה

בהיותו סטודנט במכללה, הוא קיבל השראה ל"נאפסטר" מחברו לחדר, אשר התקשה להשיג את קובצי ה-MP3 שרצה. פנינג בילה ימים ולילות בכתיבת הקוד הדרוש לתוכנה שתספק דרך קלה להורדת קובצי מוזיקה.
הוא פיתח את התוכנה בזמן שלמד באוניברסיטת נורת'איסטרן בבוסטון (Northeastern University, Boston). לאחר מכן, הופיע פנינג על שער המגזין Wired, והתפרסם. אולם, זמן קצר אחרי כן, מספר ארגונים של תעשיית המוזיקה האמריקאית הגישו תביעות משפטיות כנגד נאפסטר. בסופו של דבר, נאפסטר קרסה ונסגרה עקב התביעות המשפטיות. מאז נובמבר 2002, שמה של נאפסטר וסמליליה הם רכוש של חברת Roxio, בע"מ.
בשנת 2003, פנינג הקים חברה חדשה, בשם SNOCAP, יחד עם ג'ורדן מנדלסון ורון קונוויי. היעד של החברה הוא לשמש כמרכז סחר חוקי למדיה דיגיטלית. בדצמבר 2006, פנינג הקים את האתר "רפטור" (Rupture), רשת חברתית מקוונת של גיימרים שבה ניתן לפרסם פרופיל אישי וליצור קשר עם גיימרים אחרים הגולשים באתר. במקור, האתר הוקם על מנת להקל על התקשורת בין שחקני World of Warcraft.
ב-2003 הופיע בתפקיד עצמו בסרט "הג'וב האיטלקי".
איאד סוואלחה

איאד סוואלחה היה מחבל פלסטיני שרצח עשרות אזרחים ישראלים. ראש הזרוע הצבאית של הג'יהאד האיסלמי בשומרון. היה בן 28 כשנהרג בידי כוח צה"ל שבא לעצרו.

קורות חייו

איאד סוואלחה נולד בכפר ראעי דרומית-מערבית לג'נין. החל את פעילותו באינתיפאדה הראשונה בחוליית 'הפנתר השחור' השייכת לתנועת הפת"ח. נעצר בשנת 1992 וריצה עונש מאסר בישראל בגין רצח חשודים בשיתוף פעולה ובמהלך שהותו בכלא התקרב לאסלאם והפך לדתי קיצוני. בשנת 1998 השתחרר מהכלא הישראלי במסגרת הסכמי אוסלו.
סמוך לתחילת האינתיפאדה השנייה הצטרף סוואלחה לשורות ארגון הג'יהאד האיסלמי. במסגרת חברותו בארגון סייע לפעילי ג'יהאד בכירים, לרבות איאד חרדאן שנהרג בפיצוץ תא טלפון בג'נין באפריל 2001, וכן לתאבת מרדאווי שנעצר על ידי צה"ל במהלך מבצע חומת מגן. לאחר הפסקת פעילות של שנתיים חידש את פעילותו. בתחילה היה סוואלחה סייען לוגיסטי של פעילים צבאיים בשומרון, בעיקר באזור ג'נין וטול כרם, ועד מהרה הפך ליוזם ומכוון פעילות טרור צבאית, קישור בין תשתיות תנזים והג'יהאד האיסלמי בשומרון ומעורב בייצור מטענים, מכוניות תופת, גיוס פעילים, שילוח מפגעים והעברת הנחיות לפעילות.
בחצי שנה התקדם והיה לראש התשתית הצבאית של הג'יהאד בג'נין ובשכם, לאחר מות מפקד הזרוע הצבאית של הג'יאהד האסלאמי מחמוד טואלבה "נורסי" ומעצרם של סגניו עלי ספורי ותאבת מרדאווי, התארגנות שהוגדרה על ידי שירות הביטחון הכללי כאחת המסוכנות ביותר בגדה.

מותו

ב-9 בנובמבר 2002 כוח של סיירת גולני בפיקוד סא"ל רון וייזל, מפקד גדס"ר גולני, ומפקד הסיירת, רפי מילוא, בשיתוף עם כוח של יחידת אגוז, צרו לפנות בוקר על ביתו של סוואלחה, בעקבות מידע מודיעיני שהגיע למערכת הביטחון. סוואלחה אותר בתוך סליק שנבנה בקיר כפול במטבח של אחד הבתים בקסבה של ג'נין. אשתו של סוואלחה הסגירה עצמה לידי כוחות הביטחון, אולם סוואלחה החל להשליך רימוני יד ולירות לעבר הכוחות. בשלב זה פרצו הכוחות אל תוך הבית בהוראת מפקד הפעולה, מפקד חטיבת גולני אל"ם משה (צ'יקו) תמיר, ובמהלך חילופי האש נהרג סוואלחה.
דבר שלא בא לעולם

דבר שלא בא לעולם הוא מושג תלמודי המתאר התחייבות אדם כלפי חפץ שאינו קיים עדיין או שלא נמצא בבעלותו, דבר הגורם לבעייתיות בנוגע ליכולת האדם להחיל בחפץ חלות כלשהי, כדוגמת מכירה, הקדשה ומעשר.

רקע

הסוגיה העוסקת בדבר שלא בא לעולם, סובבת סביב מקרה שהחפץ כעת אינו ברשותו של האדם, אך קרוב לודאי שעתיד להיות ברשותו, הגמרא מביאה מחלוקת תנאים האם אדם יכול להקנות את החפץ, והקנין יחול כאשר החפץ יגיע לרשותו, או שכעת האדם כלל לא יכול להקנותו, מחלוקת זו תקפה גם לשאר החלות.
סוג אחר של דבר שלא בא לעולם, הוא דבר שאינו בעולם כלל, כמו המוכר פירות דקל לחבירו כדי שיקנה אותם כאשר יבואו לעולם. בפירות דקל החיסרון גדול יותר בכך שהפירות אינן בעולם כלל, אבל יש להם מעלה שהם עתידים לבוא ככל הנראה. הגמרא דנה במסכת גיטין לגבי המוכר עבד לקנס, שאין הדבר עתיד לבוא, שהרי לא ברור אם העבד ימות וישולם עליו קנס מהמזיק.

הקנאה לדבר שלא בא לעולם

במסכת קידושין הגמרא עוסקת במקרה שאדם רוצה לקדש דבר שאינו בעולם עדיין כגון לקדש בתו של איש טרם נתעברה אמה, במקרה כזה כלל אין מחלוקת וכולם מודים שאין אפשרות לבצע זאת. אך במקרה והאדם רוצה לקדש את ביתו בעודה עוברה באנו למחלוקת תנאים. 
סוג אחר של הקנאה מדבר שלא בא לעולם או לדבר שלא בא לעולם, הוא אדם המקדש אשה כאשר אחד משניהם עדיין גוי ולא התגייר, במקרה כזה נחשב הקניין כקניין של דבר שלא בא לעולם, מכיוון שהוא הקניין יכול לחול במצב זה, שהרי אין קידושין חל על ידי גוי או על גויה.

שורש הדברים

לגבי השאלה מדוע קניין בדבר שלא בא לעולם אינו תופס, ישנן כמה דעות, רבי אלחנן וסרמן בספרו קובץ שעורים מבחין בין דעות שני בעלי תוספות, דעת המהר"ם מרוטנבורג ודעת רבי יחיאל מפריס, ומבאר שלדעת המהר"ם הבעיתיות בדבר שלא בא לעולם היא חיסרון בגמירות דעת, כלומר, אדם לא סומך דעתו על קניין שכזה, וכוונתו לא מלאה, ולדעת ר' יחיאל מפריז הבעיתיות היא באפשרות של מעשה קניין לחול על החפץ שאינו בעולם. דעה נוספת היא דעת רבי חיים סולובייצ'יק הסובר שהבעיתיות היא באפשרות של האדם שאינו בעלים על החפץ להקנותו.

הלכה

בתלמוד הבבלי מובאות שתי רשימות של חכמים, תנאים ואמורים - הסבורים שאדם יכול להקנות "דבר שלא בא לעולם". הרשימה הקדומה והראשית היא משל אביי. מבחינה צורנית, איש מהתנאים אינו מזכיר את המונח "דבר שלא בא לעולם" או מונח הקרוב אליו, לכן יש הטוענים שהלכת "דבר שלא בא לעולם" היא דווקא הלכה מאוחרת מבית מדרש של האמוראים.
להלכה נפסק שאין אדם מקנה דבר שלא בא לעולם, ולכך אין אפשרות להחיל שום חלות על חפץ שעדיין לא נמצא ברשות הבעלים. לדוגמה: אדם שמתכנן לקנות דירה, ולפני שקנה את הדירה מוכר אותה לחברו, הקנין לא יחול כלל גם לאחר שיקנה את הדירה, כמו כן אדם לא יוכל למכור לחבירו יבול שעתיד לצמוח.
יעקב לוינגר

ביוגרפיה

נולד במינכן לד"ר אליעזר ותרצה (פאולה) לוינגר. בשנת 1933 עלה עם משפחתו לארץ ישראל, לשכונת שערי חסד. האב, שהיה מקורב לרב השכונה, הרב יעקב משה חרל"פ, עסק במקצועו כרופא ואמו ניהלה פנסיון בביתם. 
בשנת 1947 החל ללמוד פילוסופיה יהודית, תנ"ך ותלמוד באוניברסיטה העברית בירושלים. בשנת 1951 זכה בפרס על שם חיים נחמן ביאליק לסטודנטים מצטיינים. בשנת 1951 הרצה במסגרת המכון להשתלמות ולשיפור הלשון של משרד החינוך בירושלים. לאחר סיום לימודיו נמנה עם סגל האנציקלופדיה העברית, וכתב ערכים בפילוסופיה יהודית, תנ"ך וספרות עברית. בשנת 1960 קיבל תואר דוקטור על עבודתו "דרכו המחשבתית ההלכתית של הרמב"ם", שנעשתה בהנחיית פרופ' אפרים אלימלך אורבך. 
במשך עשרות שנים שימש מרצה לתלמוד, לספרות חז"ל ולהיסטוריה של הפילוסופיה היהודית באוניברסיטת תל אביב ובאוניברסיטת בר-אילן במשרה חלקית. עמד בראש החוג לפילוסופיה יהודית באוניברסיטת תל אביב. שימש מרצה אורח במחלקה לשפות באוניברסיטת טקסס ומרצה אורח במחלקה התאולוגית באוניברסיטת לוצרן. באמצע שנות ה-80 היה חוקר באוניברסיטת הרווארד. 
בשנת 1995, במהלך ביקור באוניברסיטת טיבינגן בגרמניה, נפטר.
חלק ניכר ממחקריו וממאמריו הוקדשו לדמותו של הרמב"ם כפילוסוף וכפוסק. בשנת 1967 קיבל את פרס קוגל על ספרו "דרכו ההלכתית של הרמב"ם". בשנת 1996 יצא כתב העת "דעת" לזכרו של פרופ' לוינגר ובו אסופת מחקרים על הרמב"ם.
בשנות ה-60 פרסם בעיתונות בישראל מאמרים ומכתבים נגד כפייה דתית, בעד נישואין אזרחיים ונגד המפלגות הדתיות.
בין אחיו: הרב ד"ר ישראל מאיר לוינגר, הרב משה לוינגר ועוה"ד חנניה לוינגר.
הפפירוס של אני

הפפירוס של אני הוא פפירוס של ספר המתים, מתקופת השושלת ה-19 במצרים העתיקה. הפפירוס כתוב בכתב חרטומים.
לפי מסורת הדת המצרית, לאחר מות האדם, הוא עובר בעולם הבא סדרה של מבחנים ותלאות עד להגיעו למנוחה. כדי לעזור למת לצלוח את העולם הבא, נכתב ספר המכונה ספר המתים, שכלל לחשים ועצות שיעזרו לו. לכל אדם נכתבה גרסה אישית של ספר המתים על פפירוס, שנערך במיוחד לכבודו על ידי כהני הדת, נועד לשימושו הפרטי ונקבר יחד איתו. מכוון שעלות ומורכבות הכנת הפפירוס הייתה גבוהה מאוד באותם הימים, רק שכבות האליטה של החברה המצרית יכלה לרכוש לעצמה עותק אישי. הפפירוס של אני היא גרסה של ספר המתים שנעשתה עבור אדם בשם אני, שהתגורר בעיר תבאי והיה פקיד בכיר.
הפפירוס נרכש בשנת 1888 על ידי ארנסט וואליס באדג' בעבור אוסף המוזיאון הבריטי, שם שוכן הפפירוס עד היום. על מנת לשלוח את המגילה לאנגליה, חתך באדג' את המגילה, שאורכה כ-24 מטר, ל-37 גיליונות באורך אחיד ובכך פגם בה באופן משמעותי. כיום היא אחד מהמקורות השלמים והעיקריים ללמידה על ספר המתים שיש בידי החוקרים.
לאונרד פד'ר

חייו

פד'ר נולד בלונדון למשפחה יהודית שמרנית מהמעמד הבינוני-גבוה. הוא למד באופן חובבני נגינה בפסנתר וקלרינט ובשנות העשרה שלו החל לכתוב על ג'אז ועל סרטים. בין הגילים 21 ל-25 נדד בין בריטניה לארצות הברית, כאשר הוא משמש כעיתונאי ומפיק תקליטים. ב-1939 השתקע סופית בניו יורק. ב-1932 הופיע לואי ארמסטרונג בלונדון והסכים, לאחר שפד'ר תפס אותו בפאב לאחר ההופעה, להעניק ראיון לכתב הצעיר של ה"מלודי מייקר", כך החלה בין השניים חברות שתמשך כל חייהם ושפתחה בפני פד'ר דלתות רבות בעולם הג'אז.
פד'ר החל לעבוד כמלחין ולחניו הוקלטו על ידי טובי המבצעים, בהם דיוק אלינגטון, לואי ארמסטרונג, דיינה וושינגטון (Evil Gal Blues ו-Blowtop Blues), שרה ווהן ובי בי קינג (?How Blue Can You Get). הוא ביקר במועדונים וכתב רשימות לעיתונים אודות המוזיקאים, שעם רבים מהם יצר קשרים אישיים. רשימותיו התפרסמו בעיקר במגזין דאון ביט, אך גם בעיתונות יומית ואף במגזין פלייבוי. בספרו מ-1949,  Inside Be-Bop, קבע את גדולתם של צ'ארלי פרקר ודיזי גילספי כיוצרי סגנון הבי בופ.
בשנת 1960 עבר פד'ר ללוס אנג'לס על מנת לקבל עליו את משרת מבקר הג'אז הבכיר של הלוס אנג'לס טיימס, תפקיד בו החזיק עד מותו. הוא כתב ספרים רבים אודות ההיסטוריה של הג'אז, ניתוח סגנונות, הופעות ואלבומים והפך לאחד הכותבים הבולטים והמשפיעים ביותר בתחום. הוא פיתח את המנהג של כתיבת הערות אלבום (liner notes) מעמיקות ומפורטות, כעין מאמרי-זוטא שהודפסו על גבי תקליטי ג'אז (ועם יצירת ה-CD בחוברות שצורפו לעטיפה). הערות פרי עטו של פד'ר מופיעות על גבי מאות אלבומים. בנוסף לפעילות זו, לימד באוניברסיטאות שונות בקליפורניה.
בשל רעידת האדמה שפקדה את לוס אנג'לס ב-1993 נאלץ פד'ר לעזוב את ביתו בשכונת Sherman Oaks, דבר שערער את בריאותו עד למותו פחות משנה לאחר מכן. האנציקלופדיה הביוגרפית של הג'אז הושלמה לאחר מותו על ידי עמיתו, איירה גיטלר. אוספו הפרטי ובו מאות שעות הקלטה, תמונות, התכתבויות, דפי תווים מקוריים וחתומים וחפצים שונים הקשורים להיסטוריה של הג'אז נרכש על ידי אוניברסיטת איידהו.
קרב לודז'

רקע היסטורי

בספטמבר 1914 פתחו הרוסים במתקפה מוצלחת בגליציה, הדפו את הצבא האוסטרו הונגרי וצרו על מבצר פשמישל. באותו זמן הם הביסו את הארמייה הגרמנית התשיעית בקרב על הוויסלה.
פאול פון הינדנבורג, מפקד צבא מעצמות המרכז בחזית המזרחית קיבל ידיעות מודיעיניות שהרוסים מתכננים מתקפה לכיוון שלזיה, שם היה מרכז תעשייתי גדול. הוא רצה לחזור על ניצחונו בקרב טננברג וליזום מתקפת מנע גדולה נגד הצבא הרוסי.
הינדנבורג העביר לחזית הפולנית את הארמייה התשיעית בפיקודו של אוגוסט פון מקנזן. קונרד פון הצנדורף הרמטכ"ל האוסטרו-הונגרי העביר את הארמייה השנייה שלו לתפוס את מקום הארמייה התשיעית הגרמנית. הרוסים ריכזו באזור, שלוש ארמיות.

הקרב

פון מקנזן החל במתקפה ב-11 בנובמבר 1914 על הארמייה הרוסית הראשונה בפיקודו של רננקמפף ותוך זמן קצר הצליח להביס אותה ולשבות 12.000 שבויים. באותו זמן הוא התקיף גם את הארמייה השנייה שהוכרחה לסגת לכיוון לודז' כדי להימנע מכיתור.
מפקד הצבא הרוסי הדוכס הגדול ניקולאי ניקולאייביץ' הבן שחשש ממפלה דומה לקרב טננברג הורה לארמייה החמישית שהייתה בכיוון שלזיה, לחזור במהירות לכיוון לודז' ולפתוח המתקפה נגד האגף הימני של הארמייה הראשונה. הרוסים נעו במהירות והגיעו למקום תוך יומיים. הגרמנים הופתעו מהמתקפה ובאותו זמן הם הותקפו מהצפון על ידי הארמייה של רננקמפף. מחשש כיתור ובגלל מזג אוויר חורפי קשה וקשיי אספקה, נסוגו הגרמנים בלוקחם את השבויים הרוסים. הם המשיכו בלחץ על לודז' אך ללא הצלחה. לבסוף נסוגו הרוסים והקימו קו ביצורים חזק קרוב יותר לוורשה.

תוצאות

תוצאות הקרב לא היו חד משמעיות. הרוסים הצליחו למנוע מהגרמנים לכבוש את ורשה שהייתה אחת ממטרותיהם, אבל הגרמנים מנעו מהרוסים להתקדם לעבר שלזיה.