המלך ואני (מחזמר)

רקע היסטורי

מונגקוט, מלך סיאם, היה כבן 57 בשנת 1861. הוא חי כמחצית חייו כנזיר בודהיסטי, היה מלומד ומוכשר, וייסד סדר חדש של בודהיזם ומקדש בבנגקוק (במימון אחיו-למחצה, המלך ננגקלאו). במשך עשרות שנים של מסירות, רכש מונגקוט אורח חיים סגפני ותפיסה מוצקה של שפות מערביות. כאשר ננגקלאו מת בשנת 1850, הפך מונגקוט למלך. באותו הזמן, מדינות אירופאיות שונות חתרו להשגת דומיננטיות, וסוחרים אמריקאים חיפשו דריסת רגל בדרום מזרח אסיה. מונגקוט הצליח בסופו של דבר לשמור על סיאם כאומה עצמאית, בין השאר על ידי חשיפת יורשיו ואנשי הארמון שלו לתרבות המערב.
ב-1861 כתב מונגקוט לטאן קים צ'ינג, נציגו בסינגפור, וביקש ממנו למצוא אישה בריטית כדי להיות אומנת לילדי המלוכה. הקהילה הבריטית בסינגפור הייתה אז קטנה, והבחירה נפלה על מי שהגיעה לשם זמן קצר לפני כן, אנה לאונוונס (1831-1915), שבאותו הזמן ניהלה גן ילדים קטן בקולוניה הבריטית. לאונוונס הייתה הבת האנגלו-הודית של חייל צבא הודו ואלמנתו של תומאס אוונס, פקיד ושומר במלון. היא הגיעה לסינגפור שנתיים קודם לכן, וטענה שהיא אלמנתו של קצין צבא ממעמד גבוה, והסבירה את גון פניה הכהה בכך שהיא וולשית מלידה. סודה זה לא נחשף אלא זמן רב לאחר מותה, ועדיין לא היה ידוע לכל כאשר המחזמר "המלך ואני" נכתב.
עם קבלת ההזמנה של המלך, שלחה לאונוונס את בתה, אוויס, לבית ספר באנגליה, כדי שיהיה לה את היתרון החברתי של חינוך בריטי יוקרתי, בעוד היא עצמה נסעה לבנגקוק עם בנה בן החמש לואי. המלך מונגקוט חיפש בריטים שילמדו את ילדיו ונשותיו לאחר שניסו את המיסיונרים המקומיים, שהשתמשו בהזדמנות זו כדי לשדל את המקומיים להמיר דתם. בתחילה, לאונוונס ביקשה תשלום של 150 דולר סינגפורי לחודש. בקשתה הנוספת, לחיות בקהילת המיסיונרים או בקרבתה, כדי להבטיח שהיא לא תתנתק מהחברה המערבית, עוררה חשד במונגקוט, שכתב לה במכתב: "אין לנו צורך במורה לנצרות שכן יש כאן כאלו בשפע". המלך מונגקוט ולאונוונס הגיע להסכם: 100 דולר לחודש ומגורים ליד הארמון המלכותי. בתקופה שבה רוב התחבורה בבנגקוק הייתה בעיקר באמצעות סירות, מונגקוט לא רצה לדאוג כיצד המורה תגיע למקום עבודתה מדי יום. לאונוונס ולואי התגוררו באופן זמני כאורחי ראש ממשלת מונגקוט, ואחרי שהבית הראשון שנמצא עבורם לא היה מתאים, עברה המשפחה לבניין בנוי לבנים (מבנים מעץ התפוררו במהירות באקלים של בנגקוק) במרחק הליכה מהארמון.
בשנת 1867, לאונוונס לקחה חופשה של שישה חודשים כדי לבקר את בתה אוויס באנגליה, מתוך כוונה להשאיר את לואיס בבית ספר באירלנד ולחזור לסיאם עם אוויס. עם זאת, בשל עיכובים בלתי צפויים, לאונוונס עדיין שהתה מחוץ לסיאם בסוף 1868, כאשר מונגקוט חלה ומת. לאונוונס לא חזרה לסיאם, אף כי המשיכה להתכתב עם תלמידה לשעבר, המלך החדש צ'וללונגקורן.

פיתוח

בשנת 1950, פאני הולצמן, המנהלת העסקית ועורכת הדין של השחקנית הבריטית גרטרוד לורנס, חיפשה פרויקט חדש עבור הלקוחה שלה, כאשר "Anna and the King of Siam", רומן מאת מרגרט לנדון משנת 1944, נשלח אליה על ידי הסוכן של לנדון. על פי הביוגרפית של רוג'רס, מריל סקרסט, הולצמן הייתה מודאגת מכך שהקריירה של לורנס דועכת. מאז שירד המחזמר "Lady in the Dark" בשנת 1943, השחקנית בת ה-51 הופיעה רק במחזות, ולא במחזות זמר.‏ הולצמן הסכימה כי מחזמר המבוסס על "Anna and the King of Siam" יהיה אידיאלי עבור הלקוחה שלה, אשר רכשה את הזכויות כדי לעבד את הרומן לתיאטרון.
בתחילה, הולצמן רצתה שקול פורטר יכתוב את המוזיקה, אבל הוא סירב. היא התכוונה לפנות לנואל קאוורד, אך בטרם עשתה זאת פגשה במקרה את דורותי המרשטיין (אשתו של אוסקר המרשטיין) במנהטן. הולצמן אמרה לדורותי שהיא רוצה שרוג'רס והמרשטיין יצרו מופע עבור לורנס, וביקשו ממנה לוודא שבעלה יקרא ספר שהולצמן תשלח. למעשה, הן דורותי המרשטיין והן דורותי רוג'רס (אשתו של ריצ'רד רוג'רס) קראו את הספר ב-1944, ועודדו את בעליהן לשקול אותו כבסיס עבור עיבוד תיאטרוני אפשרי למחזמר. דורותי המרשטיין הכירה את גרטרוד לורנס מאז 1925, כששתיהן הופיעו יחד בברודוויי ובסיבוב הופעות בצפון אמריקה.
רוג'רס והמרשטיין לא אהבו את הרומן של מרגרט לנדון כבסיס למחזמר כאשר הוא פורסם, ולא שינו את דעתם. הרומן מורכב מתיאורים של אירועים היסטוריים שאינם קשורים זה בזה. רוג'רס והמרשטיין לא ראו שום סיפור קוהרנטי שממנו ניתן היה לעבד מחזמר, עד שצפו בעיבוד הקולנועי של הרומן משנת 1946 "אנה ומלך סיאם", בכיכובם של איירין דאן ורקס הריסון, וראו כיצד התסריט איחד את הפרקים בספר. רוג'רס והמרשטיין גם לא ששו לכתוב מחזה התפור מראש למידותיה של הכוכבת הראשית. הם העדיפו לבנות כוכבים בעצמם, במקום לשכור אותם, והעבודה עם גרטרוד לורנס האגדית צפויה הייתה להיות יקרה מאוד. כמו כן, קולה של לורנס היה גם כן מקור לדאגה: הטווח הווקאלי המוגבל שלה הלך ופחת עם השנים, בעוד שנטייתה לשיר בצורה שטוחה הלכה וגברה. מזגה של לורנס היה חשש נוסף: אף על פי שלא הייתה מסוגלת לשיר כמו כוכבת, היא הייתה ידועה ככוכבת המסוגלת להתנהג כמו דיווה. למרות זאת, הם העריצו את המשחק שלה ואת הנוכחות הבימתית שלה, והסכימו לכתוב את ההצגה. לורנס התחייבה להישאר בהפקה עד ה-1 ביוני 1953, וכן ויתרה על זכויות הווטו הרגילות שלה על ליהוק שחקנים ועל איוש תפקיד הבמאי, והשאירה את השליטה בידיהם של שני המחברים.
על אף שבתחילה המרשטיין התקשה להתחבר לסיפורה של לנדון, בסופו של דבר הוא מצא דרך להתחבר אליו - באמצעות הסיפור על עבד בסיאם שכתב על אברהם לינקולן. בסופו של דבר, סיפור זה עובד למחזמר כבלט בהשראת הספר "אוהל הדוד תום". מאחר שהבעה גלויה של רגשות רומנטיים בין המלך לאנה לא תהיה ראויה לאור החינוך של שני הצדדים והמנהגים החברתיים השוררים באותו הזמן והמקום, המרשטיין כתב סצינות אהבה לזוג דמויות המשנה של המחזמר, טופטים, אשתו הצעירה של המלך, ולון-טהא המלומד. ביצירתה של לנדון מערכת היחסים היא בין טופטים לבין כומר, ועל כן איננה רומנטית. השינוי המשמעותי ביותר, בעיבוד הרומן למחזמר, היה מותו של המלך בסוף המחזה. כמו כן, מאחר שלורנס לא הייתה זמרת, זוג דמויות המשנה איפשר לרוג'רס הזדמנות לכתוב בכל זאת את המנגינות הרומנטיות הידועות שלו. בראיון ל"ניו יורק טיימס" ציין המרשטיין כי הוא כתב את הסצנה הראשונה לפני שעזב את ארצות הברית ללונדון, לקראת הפקת הווסט אנד של "קרוסל" באמצע 1950; את הסצנה השנייה הוא כבר כתב בבירה הבריטית.
הצמד היה צריך להתגבר על האתגר של איך להציג דיאלוג בשפה התאית ומוזיקה תאילנדית. רוג'רס, שערך ניסויים במוזיקה אסייתית במחזמר שלא האריך ימים בשם "צ'י-צ'י", אותו יצר בשנת 1928 יחד עם לורנץ הארט, לא רצה להשתמש במוזיקה תאילנדית אמיתית, שאותה הקהל האמריקני עלול שלא לקבל. במקום זאת, הוא נתן למוזיקה שלו טעם אקזוטי, תוך שימוש במרווחים ובמפתחות יוצאי דופן, בדרכים נעימות לאוזניים מערביות. המרשטיין עמד בפני הבעיה של איך לייצג דיאלוג בשפה התאית; הוא ורוג'רס בחרו להעביר אותו בצלילים מוזיקליים, שנעשו על ידי התזמורת. על סגנון הדיבור של המלך, פיתח המרשטיין שיטת דיבור פתאומית ונחרצת, המאפיינת שפות מזרח-אסיאתיות רבות. הסגנון החזק שיקף את אישיותו של המלך ונשמר גם כאשר שר, במיוחד בסולו היחיד שלו, "A Puzzlement"" ("תמהון"). שורות דיאלוג רבות של המלך, לרבות Who? Who? Who? ורוב הסצנה הראשונה בינו לבין אנה, מבוססות על ספרה של לנדון. עם זאת, המלך מוצג בצורה אוהדת יותר במחזמר מאשר ברומן או בסרט הקולנוע משנת 1946, שכן המחזמר משמיט את העינויים ואת ההעלאה על המוקד של ליידי טופטים ובן זוגה.
בעוד רוג'רס החלים מכאבי גב, השלים המרשטיין את כתיבת רוב המחזה, וזאת בטרם ששירים רבים הולחנו. בשלב מוקדם, המרשטיין יצר קשר עם מעצב הבמה ג'ו מילזינר ומעצבת התלבושות איירין שאראף וביקש מהם להתחיל לעבוד בתיאום זה עם זה. שאראף יצרה קשר עם ג'ים תומפסון, אמריקאי שהחיה את תעשיית המשי התאילנדית אחרי מלחמת העולם השנייה. תומפסון שלח אל שאראף דוגמאות של בד משי מתאילנד ותמונות של שמלה מקומית מאמצע המאה ה-19. תמונה אחת, של אישה תאילנדית בלבוש מערבי, שימשה השראה לשיר "Western People Funny", ששרה על ידי אשתו של המלך, ליידי תיאנג, כשהיא לבושה בבגדים מערביים.
המפיק לילנד הייוורד, שעבד עם הצמד על דרום פסיפיק, פנה אל ג'רום רובינס שיחבר כוריאוגרפיה לקטע הבלט "The Small House of Uncle Thomas". רובינס התלהב מאוד מהפרויקט וביקש לחבר כוריאוגרפיה גם לקטעים המוזיקליים האחרים, אם כי בתחילה רוג'רס והמרשטיין לא תכננו שיהיו קטעי ריקוד אחרים במחזמר. רובינס העמיד את "The Small House of Uncle Thomas" כהופעה אינטימית, ולא כמופע מרהיב רב משתתפים. הכוריאוגרפיה שלו למצעד ילדי המלך המקבלים את פניה של מורתם ("March of the Royal Siamese Children") זכתה לשבחים רבים. רוברט ראסל בנט היה אמון על התזמור, וטרוד ריטמן הייתה אמונה על העיבוד המוזיקלי של קטע הבלט.
רוג'רס והמרשטיין דנו בסצנה המוזיקלית שבמערכה הראשונה אודות אנה ונשות המלך. המרשטיין התקשה מאוד לכתוב את המילים עבור הסצנה הזאת. תחילה חשב שאנה פשוט תספר לנשים משהו על עברה. בסופו של דבר החליט המרשטיין לכתוב על האופן שבו אנה הרגישה, שיר שלא רק יסביר את עברה ואת המוטיבציה שלה לנסוע עם בנה לחצר המלך של סיאם, אלא גם לבסס את הקשר בינה לבין טופים וכן להניח את היסודות לסכסוך שעתיד להרוס את מערכת היחסים של אנה עם המלך. "שלום, אוהבים צעירים" ("Hello, Young Lovers"), השיר שנוצר, היה עבודה של חמישה שבועות מתישים עבור המרשטיין. לבסוף הוא שלח את המילים לרוג'רס באמצעות שליח וחיכה לתגובתו. המרשטיין חשב שהשיר הזה הוא יצירתו הטובה ביותר, והיה להוט לשמוע מה רוג'רס חשב על הישר, אבל שום תגובה לא הגיעה הרוג'רס. גאוותו של המרשטיין מנעה ממנו לשאול בעצמו. לבסוף, אחרי ארבעה ימים, שוחחו השניים בטלפון על עניינים אחרים, ובסיום השיחה אמר רוג'רס, בקצרה רבה, שהליריקה בסדר. ג'וש לוגן, שעבד בשיתוף פעולה הדוק עם המרשטיין על דרום פסיפיק, הקשיב להמרשטיין (שבדרך כלל שומר על קור רוח) שופך בפניו את רגשותיו האומללים. זו הייתה אחת הפעמים המעטות שהמרשטיין ורוג'רס לא הציגו חזית מאוחדת.

ליהוקים ואודישנים

אף על פי שהתפקיד של המלך היה רק תפקיד משנה, המרשטיין ורוג'רס חשבו שזה הכרחי ששחקן תיאטרון ידוע ישחק אותו. הבחירה הברורה הייתה רקס הריסון, ששיחק את המלך בסרט הקולנוע, אך הוא לא היה פנוי, כמו גם נואל קאוורד. אלפרד דרייק, קרלי המקורי במחזמר "אוקלהומה!", הציג דרישות אשר נחשבו גבוהות מדי. ככל שהתקרב מועד תחילת החזרות, מציאת השחקן שיגלם את המלך הפכה לדאגתם העיקרית של היוצרים. מרי מרטין, נלי פורבוש המקורית ב-"דרום פסיפיק", הציעה כי יערכו אודישן לשחקן שכיכב לצידה ב-"Lute Song", מחזמר משנת 1946 שעלילתו מתרחשת בסין. רוג'רס סיפר על האודישן של הבמאי הרוסי-אמריקאי, יול ברינר:
הם אמרו לנו את שמו של האדם הראשון, ואז הוא בא עם ראש קירח וישב בשיכול רגליים על הבמה. הייתה לו גיטרה והוא הכה את הגיטרה שלו בחבטה אחת ופלט צעקה מוזרה ושר כמה דברים, ואוסקר ואני הבטנו זה בזה ואמרנו, "ובכן, זהו זה."
ברינר התייחס לתיאור האירועים הנ"ל של רוג'רס כ-"ציורי מאוד, אבל לא לגמרי מדויק". הוא נזכר כי בהיותו שחקן קבוע בטלוויזיה (למשל, בסדרה "Starlight Theatre" של CBS), הוא לא שש לחזור להופיע על הבמה. אשתו, הסוכנת שלו ומרטין שיכנעו אותו לבסוף לקרוא את המחזה, וברגע שהוא עשה זאת, הוא הוקסם מדמותו של המלך והיה להוט לקחת חלק בפרויקט. מכל מקום, דמותו של המלך החריף, המזלזל, המסוכן, אך הרגיש להפליא, של ברינר, הייתה אידיאלית אל מול דמותה של אנה החזקה אך הפגועה שגילמה לורנס, וכאשר הגיע לבסוף השיר "Shall We Dance?", במהלכו המלך נוגע בהיסוס במתניה של אנה, הכימיה בין השניים הייתה מוחשית.
ההכנות שקדמו לחזרות החלו בסוף 1950. המרשטיין רצה שג'ושוע לוגאן יביים וישתתף בכתיבת המחזה, כפי שעשה גם עבור "דרום פסיפיק", אבל כאשר לוגאן סירב, החליט המרשטיין לכתוב את המחזה כולו בעצמו. במקום לוגאן, הצמד שכר כבמאי את ג'ון ואן דרוטן, שעבד עם לורנס שנים קודם לכן. מעצבת התלבושות, איירין שאראף, הביעה דעה חריפה על אי-ההתאמה של אומנת בריטית ויקטוריאנית באמצע חצר מלוכה אקזוטי: "קטע הסיום של המערכה הראשונה יכלול את מיס לורנס, מר בריינר וסאטן ורוד". תוכניתו של מעצב התפאורה ג'ו מיליצנר הייתה הפשוטה ביותר מבין ארבעת מחזות הזמר של רוג'רס והמרשטיין שעבד עליהם, עם סט אחד מרכזי (חדר כס המלוכה), מספר נגיעות על הבמה (של הספינה וחדרה של אנה, למשל) כאשר הבמה כולה מפונה עבור "The Small House of Uncle Thomas".
ההפקה הייתה מתוקצבת ב-250 אלף דולר (במונחים של שנת 2017- 2.36 מיליון דולר), מה שהפך אותה להפקה היקרה ביותר של רוג'רס והמרשטיין לנקודה זו, עובדה שהובילה ללעג בזמנו - שכן העלויות עלו על אלו של המחזמר "Algero" - הפקה קודמת יקרה וכושלת של הצמד. בין המשקיעים בהפקה היו המרשטיין, רוג'רס, לוגן, מרטין, בילי רוז והייוורד. הילדים אשר לוהקו לתפקידי הנסיכים והנסיכות הצעירים באו ממגוון רחב של רקעים אתניים, כולל פורטוריקנים ואיטלקים, אם כי אף אחד מהם לא היה תאילנדי. ג'וני סטיוארט היה הנסיך צ'וללונגקורן המקורי אבל פרש מההפקה אחרי שלושה חודשים בלבד, והוחלף על ידי רוני לי. סנדי קנדי היה לואי ולארי דאגלס, שחקן ברודוויי ותיק, שיחק את לון-טהא.
זמן קצר לפני שהחזרות החלו בינואר 1951, רוג'רס ביקש מהשחקנית דורטה מוארו, הראשונה להיות מלוהקת לתפקיד של טַאפְּטִים, לבצע עבור לורנס את כל שירי המחזמר, לרבות אלו שעתידים להיות מבוצעים על ידי לורנס עצמה. לורנס האזינה בשלווה, אך כאשר פגשה ברוג'רס והמרשטיין ביום שלמחרת, היא הפגינה קרירות כלפני רוג'רס. הספקות של המרשטיין ורוג'רס בדבר השאלה האם לורנס מסוגלת לבצע את התפקיד התפוגגו, נוכח יכולות המשחק שלה. ג'יימס פולינג, עיתונאי של המגזין Collier's, שנכח בחזרות, כתב על לורנס, כאשר עשתה חזרה על השיר "Shall I Tell You What I Think of You?", את הדברים הבאים:
היא עלתה אל מרכז הבמה הריקה, למעשה, לבושה בשמלת מלמלה מלוכלכת מעל מכנסיים, וז'קט ישן המונח על כתפייה שיחמם אותה. היא פתחה בשקט, במילים: 'המשרתת שלך, המשרתת שלך, אני באמת לא המשרתת שלך!' ואחר-כך בנתה בהדרגה את הסצנה, לאט אך בעוצמה, כך שבסופה היא היתה על הרצפה, הולמת בזעם וצועקת: 'קרפדות, קרפדות, כל האנשים שלך הם קרפדות!'. כשסיימה, קומץ אנשי המקצוע [הנוכחים] בתיאטרון פרץ בתשואות מתפעלות.
בפגישתו הראשונה עם איירין שאראף, שאל אותה בריינר, שהיה לו שיער דליל, מה עליו לעשות בקשר לזה. כאשר היא אמרה לו שעליו לגלח את ראשו, הוא הופתע וסירב, משום שהיה משוכנע שהוא ייראה נורא. לבסוף הוא התרצה, ובמהלך תקופת ההרצה של המחזמר גילח את ראשו ואיפר אותו בצבע כהה. התוצאה התקבלה בצורה חיובית כל כך, עד כדי שמראה זה הפך לסימן המסחרי של בריינר.
בריאותה של לורנס אילצה אותה להחמיץ מספר חזרות, אם כי איש לא ידע מה לא בסדר בה. כאשר החלו הצגות ההרצה בניו הייבן, קונטיקט ב-27 בפברואר 1951, ההצגה ארכה כמעט ארבע שעות. לורנס, שסבלה מדלקת במיתרי הקול, הצליחה לעבור בשלום את ההופעה הפומבית הראשונה שלה. מבקר וראייטי ציין כי למרות מחלתה, לורנס "מציגה היטב את יכולתה לבדר", אולם ב-"Philadelphia Bulletin" נכתב כי "הקול הדק שלה מתחיל להישחק". לילנד הייוורד הגיע לניו הייבן לראות את המחזמר, והפתיע את רוג'רס בכך שהורה לו להוריד את ההפקה בטרם תמשיך. בנוסף, כשההופעה המשיכה מניו הייבן לבוסטון להצגות הרצה נוספות, היא עדיין הייתה לפחות 45 דקות ארוכה מדי. ג'מזה דה לאפה, שהייתה אחת הרקדניות, נזכרה בסצנה אחת שנחתכה, לצערה, מהמחזמר:
הם הוציאו סצנה נפלאה. הכניסה הראשונה של גב' אנה אל הארמון מלווה בשיר, שבו היא שרה: "יותר מחצי שנה חיכיתי מעבר לדלת". בסוף היא מפנה אליו את המטרייה שלה, או משהו כזה, והמלך אומר "ערפו את ראשה" או משהו דומה, והסריסים אוחזים בה ומובילים אותה החוצה. המלך מגיב בסיפוק רב, אך מיד מגלה כי זרק החוצה את המורה לאנגלית. אז הוא אומר "הביאו אותה בחזרה!" ... כולנו אהבנו את זה.
שיר זה, "Waiting", אמור היה להיות מבוצע על ידי אנה, המלך והקרלהום (ראש ממשלתו של המלך). השיר "Who Would Refuse?", הסולו היחיד של הקרלהום, גם הוא ירד. מאוכזב מכך שלא נותר לו אף שיר לשיר, מרווין ויי פרש מן ההפקה, והוא הוחלף על ידי ג'ון ג'וליאנו. השיר "Now You Leave" שהיה מיועד עבור ליידי טיאנג (אותה גילמה דורות'י סרנוף בהפקה המקורית) נחתך גם כן. לאחר שינויים אלו, רוג'רס והמרשטיין חשו שחסר משהו במערכה הראשונה. לורנס הציעה שיכתבו שיר עבור אנה ולילדים. מרי מרטין הזכירה להם שיר שנחתך מדרום פסיפיק, "Suddenly Lucky", והמרשטיין חיבר מילים חדשות למנגינה זו, וכך נוצר השיר "Getting to Know You". שני שירים נוספים שנוספו למחזמר במהלך הצגות ההרצה בבוסטון היו "Western People Funny" ו-"I Have Dreamed".‏.
בריינר הצטער על כך שלא היו יותר הצגות הרצה, והרגיש כי לוח הזמנים לא נתן לו הזדמנות מספקת לפתח את התפקיד המורכב של המלך. כאשר אמר זאת להמרשטיין ולרוג'רס, הם שאלו איזה סוג של ביצועים הם יקבלו ממנו, והוא השיב: "זה יהיה מספיק טוב עבור המבקרים".

הפקת ברודוויי המקורית

"המלך ואני" עלה לראשונה בברודוויי ב-29 במרץ 1951, עם ציפיות גדולות הן מצד המבקרים והן מצד הציבור שיהיה ללהיט. גם המרשטיין וגם רוג'רס היו מודאגים. המלחין התלונן כי רוב האנשים לא היו מודאגים אם ההצגה טובה בפני עצמה, אלא רק אם היא טובה יותר מדרום פסיפיק - להיטם הקודם של צמד היוצרים. אפילו מזג האוויר שיתף פעולה: גשם כבד בניו יורק נעצר בדיוק בזמן כדי לאפשר לקהל הצופים של ערב הפתיחה להגיע יבשים אל תיאטרון סנט ג'יימס. מרגרט לנדון, מחברת הספר שעליו התבססה המחזמר, לא הוזמנה לערב הפתיחה.
הופעתו של בריינר באותו הערב הייתה מוצלחת. לורנס ידעה שלעמיתיה היו חששות רבים, בגלל מחלתה. הבמאי ג'ון ואן דרוטן תיאר כיצד הופעת הבכורה שלה באותו הלילה הפתיעה את כולם ופוגגה אל הדאגות: "היא עלתה על הבמה באיכות חדשה ומדהימה, כאילו ניתנה לה תוספת כוח להופעת הבמה המבריקה שלה. היא הייתה זוהרת ונפלאה". הביקורות הנלהבות בעיתונים העלו את מצב רוחה של לורנס, והיא ציפתה שתגלם את דמותה של אנה למשך תקופה ארוכה, תחילה בברודוויי, אחר כך בווסט אנד בלונדון, ולבסוף בעיבוד הקולנועי של המחזמר לסרט קולנוע. לורנס זכתה בפרס טוני על תפקידה המוביל, בעוד בריינר זכה בפרס השחקן הטוב ביותר. המחזמר זכה בטוני למחזמר הטוב ביותר, והמעצבים מילזינר ושאראף קיבלו פרסים בקטגוריות שלהם.
דה לאפה זוכרת את הניגוד שבין קולה העז של לורנס במהלך השירה לבין עוצמתה של הופעתה הבימתית:
נהגתי להקשיב לגרטרוד לורנס באמצעות מערכת ההגברה מדי לילה בחדרי ההלבשה שלנו ... בלילה אחרי שעזבתי את ההפקה כדי להשתתף ב-Paint Your Wagon, יול ברינר נתן לי את מקומו [באולם התיאטרון], ואני ראיתי אותה על הבמה, והתרגשתי כל כך ממנה. היתה לא איכות כזאת של כוכב, ולא היה אכפת לך אם היא מזייפת. היא יותר מאשר שלטה על הבמה. זה היה לקח בשבילי.
באותה העת, לורנס עדיין לא גילתה שהיא גוססת מסרטן הכבד, ומצבה החלש החריף עקב דרישות התפקיד שלה. בגיל 52, היא נדרשה ללבוש שמלות במשקל 34 ק"ג בזמן הליכה או ריקוד לאורך מצטבר של 6.4 ק"מ במהלך 8 הופעות של 3 שעות וחצי כל שבוע. לורנס התקשה לשאת את החום באולם התיאטרון בחודשי הקיץ. השחקנית המחליפה שלה קונסטנס קרפנטר החלה להחליף אותה בהצגות היומיות. מאוחר יותר באותה שנה חזר כוחה של לורנס, והיא חזרה ללוח הזמנים המלא שלה, אבל במהלך חג המולד היא נאבקה בדלקת קרום הריאה וסבלה מתשישות. היא נכנסה לבית חולים במשך שבוע שלם של בדיקות. רק תשעה חודשים לפני מותה, הסרטן עדיין לא זוהה. בחודש פברואר 1952, היא חלתה שוב למשך שבוע בשל ברונכיטיס, ובעלה ריצ'רד אולדריץ' שאל את רוג'רס והמרשטיין אם ישקלו להשבית את ההפקה למשך השבוע של חג הפסחא כדי לתת לה הזדמנות להתאושש לגמרי. הם דחו את בקשתו, אך הסכימו להחליף אותה בסלסט הולם, כוכבת ההפקה המקורית של "אוקלהומה!", למשך שישה שבועות במהלך הקיץ. בינתיים, ביצועיה של לורנס החלו להתדרדר ברמתם, מה שגרם לקהל לאי-שקט. רוג'רס והמרשטיין הכינו מכתב, שמעולם לא נמסר. בסוף אוגוסט, לורנס התעלפה בעקבות הצגה יומית ונשלחה לבית חולים. היא נכנסה לתרדמת ומתה ב-6 בספטמבר 1952, בגיל 54. נתיחה שלאחר המוות חשפה את סרטן הכבד. ביום ההלוויה שלה בוטלה הופעת המלך ואני. אורות ברודוויי והווסט אנד כבו באותו היום לזכרה. היא נקברה בשמלת הנשף אותה לבשה במהלך המערכה השנייה של המחזמר.
קונסטנס קרפנטר לקחה על עצמה את תפקידה של אנה והמשיך לגלם אותו במשך 620 הופעות. בין השחקניות הנוספות שגילמו את אנה בהפקה המקורית היו סלסט הולם, אנמארי דיקי ופטרישיה מוריסון. מאוחר יותר, ברינר התפאר בכך שמעולם לא ניעדר מהופעה, אולם הוא כן החמיץ מספר הופעות, בין השאר בשל דלקת התוספתן. כמו כן, במשך שלושה חודשים בשנת 1952 (ומדי פעם במהלך 1953) אלפרד דרייק החליף את בריינר. אחד השחקנים הצעירים בהפקה, סאל מינאו, החל בתור ניצב, בהמשך הפך לשחקן מחליף ולבסוף התקדם וגילם את תפקיד הנסיך צ'וללונגקורן. מינאו התיידד עם בריינר, והשניים שמרו הן על קשרי ידידות והן על קשרי עבודה במהלך למעלה מעשור. שחקנית מחליפה בולטת נוספת הייתה טרי סאונדרס בתפקיד ליידי טיאנג. סאונדרס אף גילמה את התפקיד בסרט הקולנוע משנת 1956 באותו השם. לאחר 1,246 הופעות, ההפקה הסתיימה ב-20 במרץ 1954. נכון לאותה העת, זו הייתה ההפקה הרביעית בשיאה במספר ההופעות של מחזמר בברודוויי. סיבוב הופעות ברחבי ארצות הברית החל ב-22 במרץ 1954 בהרשי, פנסילבניה בכיכובם של בריינר ומוריסון. סיבוב ההופעות עלה ב-30 ערים, והסתיים ב-17 בדצמבר 1956 בתיאטרון שוברט שבפילדלפיה.

הפקת לונדון המקורית

ההפקה המקורית בלונדון עלתה ב-8 באוקטובר 1953 בתיאטרון דרורי ליין והתקבלה בחום על ידי הקהל והמבקרים כאחד. ההפקה עלתה 946 פעמים. את ההצגה ביים ג'רום וייט. צוות השחקנים כלל את ואלרי הובסון, בתפקידה האחרון, כאנה; את הרברט לום בתפקיד המלך; ואת מיוריאל סמית בתפקיד ליידי תיאנג. מרטין בנסון גילם את דמות הקראלהום, תפקיד שהוא שב לגלם גם בעיבוד הקולנועי. איב ליסטר הייתה שחקנית מחליפה עבור הובסון, ובטווח הארוך, ג'ורג' פסטל החליף את לום. ברוקס אטקינסון, בעל טור בניו יורק טיימס, צפה בהצגה בכיכובם של ליסטר ופסטל, וחשב שצוות השחקנים חסר ייחוד, למעט סמית, שאותה הוא שיבח הן על משחקה והן על קולה. אטקינסון כתב: "המלך ואני היא דרמה מוזיקלית כתובה היטב, היא יכולה לשרוד ביצועים בינוניים".

הפקות מקוריות נוספות

זמן קצר לאחר מכן, המחזמר הועלה באוסטרליה, ביפן ובאירופה כולה.

הפקת ברודוויי המקורית

הביקורות שפורסמו לאחר ערב הפתיחה היו חיוביות מאוד. ריצ'רד ווטס מהניו יורק פוסט כינה זאת "ניצחון נוסף לזוג המאסטרים". המבקר ג'ון מייסון בראון כתב כי "הם עשו זאת שוב". מבקר הדרמה של הניו יורק טיימס ברוקס אטקינסון כתב: "הפעם רוג'רס והמרשטיין אינם פורצים דרכים חדשות, אבל הם אמנים מושלמים של המילה הכתובה והשירה בתיאטרון, והמלך ואני הוא מחזה מוזיקלי יפהפה וחביב". לא פחות נלהב היה ג'ון לרדנר מהניו יורקר שכתב: "אפילו אלה מאתנו שסבורים [שמחזות זמר של רוג'רס והמרשטיין הם] לא מספיק ברורים [בכל זאת] חייבים ליהנות מהאיכויות ומהמיומנויות שהמחברים והמפיקים שלהם הכניסו לתוכם". אוטיס גרנזי כתב בניו יורק הראלד טריביון כי "מחזות זמר ושחקנים בתפקידים ראשיים כבר לא יהיו שוב אותו הדבר אחרי ליל אמש ... יול בריינר מהווה דוגמה שיהיה קשה ללכת בעקבותיה ... [זה] כנראה המופע הטוב ביותר של העשור".

הפקת לונדון המקורית

מאזן הדעות בין מבקרי ההפקה המקורית של לונדון היה בדרך כלל חיובי, עם כמה הסתייגויות. ב"האובזרבר" צפה אייבור בראון כי היצירה "תרוץ במשך מספר שנים בדורי ליין." המבקר האלמוני של ה"הטיימס" השווה את היצירה לגילברט וסאליבן: "מר רוג'רס מזכיר את סאליבן במספר מרגעיו של המלך, ומר המרשטיין עושה שימוש במיומנות רבה בהומור הגילברטיאני." ביקורת פחות חיובית פורסמה ב'דיילי אקספרס', בו ג'ון ברבר טען כי יצירה זו היא "The Mikado לעניים" וקבע כי מבין כל השחקנים, רק מיוריאל סמית' באמת יכולה לשיר.