google/wiki40b huggingface dataset:
שעון יד

שעון יד הוא שעון אשר עוצב ויוצר לצורך ענידה על פרק היד של האדם, באמצעות צמיד או רצועה. בנוסף להצגת הזמן, שעונים מודרניים מציגים לעיתים נתונים נוספים, כגון תאריך, ספירה לאחור, הצגת השעה במקומות אחרים בעולם ועוד. שעון היד נחשב לאביזר אופנה ודגמים רבים של שעונים נבדלים זה מזה בעיצוב.
בניגוד לעבר בו רוב שעוני היד היו בעלי מנגנון מכני, בימינו רוב שעוני היד הזולים וברמת המחירים הבינונית, מיוצרים בייצור המוני ומכילים מנגנון אלקטרוני על בסיס גביש צורן ("מנגנון קווארץ"). שעוני יד יקרים נמכרים לרוב לאספנים, וערכם נמדד על פי תכונותיהם האסתטיות ומורכבות מנגנוניהם הנבנים במלאכת-יד. שעונים יקרים אלה מכילים בדרך כלל מנגנונים מכניים ומופעלים במתיחת קפיץ, אף שמנגנונים אלה פחות מדויקים, יותר שבירים ויקרים ממנגנונים אלקטרוניים.
בטרם פותחו שיטות מזעור זולות, בתחילת המאה ה-20, רוב השעונים היו שעוני כיס, אשר לוח השעות בהם היה עטוי מכסה ואשר היו מונחים בכיסו של אדם, מחוברים בשרשרת לבגדו. 
שעון היד הראשון מיוחס לחברת פטק פיליפ שייצרה אותו בשנת 1867. עד מלחמת העולם הראשונה שעון היד נחשב בעיקר כאביזר נשי. הרצועה יוצרה אז פעמים רבות ממשי. 
שעון היד הראשון שידוע עליו היה שעון שהוצמד לצמיד יד והוענק לאליזבת הראשונה, מלכת אנגליה], אולם חלפו שנים רבות עד ששעון יד הפך לפריט מקובל.
בסוף המאה העשרים החלה מגמה של שילוב נתונים נוספים בשעוני היד. תחילה השעונים סיפקו גם נתוני תאריך, ולאחר מכן שעוני עצר וספירת זמן (טיימר), גובה ולחץ אוויר, ואף קצב פעימות הלב. בשנות השמונים החלו להופיע בשוק שעונים המשלבים בתוכם יכולות מחשוב, כגון שעון-מחשבון, שעון המסתנכרן עם מחשב אישי לטובת תזכורות, שעון עם יכולת טעינה של משחקים, ולבסוף שילוב של מחשב כף יד ושעון חכם הדומה ביכולתיו לטלפון חכם.

בהלכה

היו שהבחינו בין שעון יד פשוט לשעון יד יקר והתירו ללכת בשבת ברשות הרבים עם שעון יד יקר מדין תכשיט. הרב משה פיינשטיין כותב שמעיקר הדין שעון יד המולבש על היד עצמה נחשב בגד ועל כן מותר לצאת בו בשבת גם אם אינו יקר, אולם הוא כותב שראוי לא ללכת עם שעון יד כיוון שאנשים עלולים להתבלבל ולהתיר שעון יד המולבש על הבגד.
יש שרצו לאסור על גברים שעון יד משום שהיה נחשב אביזר נשי ונאסר משום לא ילבש.
ארנו גרבן

ביוגרפיה

ארנו גרבן נולד בשופרון ועד לשנת 1935 היה מוכר כ- Ernest (or Ernst) Grünfeld (גרסה גרמנית של שמו). הוא התחיל להשתתף בתחרויות בסוף שנות ה-20 של המאה ה-20. בשנת 1930 הוא סיים במקום החמישי בבודפשט. בשנת 1932 הוא חלק מקומות 5–7 בשופרון (ניצח רודולף שפילמן). בשנת 1935 הוא חלק את המקום ה-2–3 עם אלברט בקר (ניצח לאסלו סאבו).
לאחר מלחמת העולם השנייה הוא חזר להתחרות. בשנת 1947 הוא היה חבר נבחרת הונגריה שניצחה במשחקי הבלקן וגם זכה במדליית כסף אישית. בשנת 1951 גרבן ניצח בסופוט. בשנת 1956, לאחר ההמרד ההונגרי הוא עבר לשווייץ. בשנת 1957 הוא סיים במקום השני בסן בנדטו דל טרונטו. בשנת 1964 גרבן חלק את המקום ה-1–4 ברג'ו אמיליה.
הוא המשיך להתחרות עד לשנות ה-70 של המאה ה-20. בשנת 1973 הוא היה חבר בנבחרת שווייץ באליפות אירופה לנבחרות.
בשנת 1950 הוענקה לגרבן דרגת אמן בינלאומי.
בשנת 1959 גרבן התגורר תקופה מסוימת בישראל ואף זכה במקום השני באליפות ישראל בשחמט.
רשימת המלכים השומרית

רשימת המלכים השומרית הוא כתב יד עתיק שנכתב במקורו בשומרית, המונה את מלכי שומר משושלות שומריות ושכנות, שנות המלוכה שלהם, ומקומה של מלכותם ה"רשמית". היו שהצביעו על דמיון בין רשימה זו לבין רשימות הדורות הקדומים בספר בראשית (מאדם עד נח ומנח עד אברהם), כאשר בשתי הרשימות ישנה ירידה הדרגתית בשנות חייהם של האישים המנויים בהן, משנות חיים ארוכות מאוד בממדים מיתיים בתחילת הרשימה, עד לסדרי גודל הדומים יותר למציאות שאנו מכירים בסופה.
במהלך תקופת הברונזה, הלכה והפכה הרשימה לכלי פוליטי בידי גורמים שונים. הגרסה הסופית והיחידה המוכרת לנו, מתקופת הברונזה התיכונה, נועדה לאשש את טענות מלכי שושלת איסין להגמוניה על לרסה וערי מדינה שכנות בדרום מסופוטמיה.
על בלימה: סיפורה של חטיבה 188 במלחמת יום כיפור

אופי הכתיבה

ספרו של ברקאי מלא בתיאורים אישיים אשר מחברים את הקורא לדמויות הפועלות בשטח, חיבור שברוב הפעמים נגדע באיבו עם נפילתה של הדמות. התיאורים של המוות הם ריאליסטים וקשים ומחייבים את הקורא להישאר דרוך לכל התפתחות.

תקציר הספר

הספר מתחיל בסקירה של האירועים שקדמו למלחמה - הסימנים המקדימים. יש התייחסות לבניין הכוח הסורי והתייחסות לעיבוי הגזרה בצד הישראלי שנובעת מהעלאת כוננות חלקית מטעם הממשלה (העלאת כוחות חטיבה 7 לרמה). עם פרוץ האש יש התמקדות בפלוגות ובמחלקות הטנקים השועטות לעבר הרמפות למרות הגשם הארטילרי ועל ההצלחות המדהימות של טנקי החטיבה לבלום כל ניסיון חדירה סורי על תעלת הנ"ט ועוד לפניה. 
את יום ה-6 באוקטובר הספר מחלק לשעות, כאשר לכל שעה מוקדש פרק. ההתמקדות היא בכל הגזרות בהן פעלו כוחות החטיבה. החלוקה העיקרית היא בין הגזרה הצפונית (של מג"ד 74 יאיר נפשי) ובין הגזרה הדרומית (של מג"ד 53 עודד ארז), ובנוסף יש תיאור של המתרחש במחנה נפח שהוא המחנה המרכזי ברמה, של הכוחות תומכי הלחימה (שיירת הדרגים ומערך הרפואה) ולבסוף גם של כוחות המילואים שמתחילים לתגבר את המערך הסדיר.
התיאור הרב-גזרתי ממשיך גם בימים הבאים עד לסיום המלחמה. מרבית הספר מוקדש כמובן ליום הראשון והשני של הלחימה, בהם סבלה החטיבה מכה אנושה. ביומיים אלה פעלה בצורה בלתי נלאית, על אף האבידות הרבות, והצליחה להשהות את השטף הסורי עד בוא המילואים.
הספר ניתן בצה"ל כשי למפקדים בחיל הרגלים, השריון ולוחמי ומפקדי יחידות מובחרות אחרות.
רכס הרים

רכס הרים הוא קבוצת הרים התחומה על ידי אובייקטים גאוגרפיים כגון עמקים או ערוצי נחל, המפרידים בינה לבין הרים נוספים.
הרים יחידים בתוך אותו רכס הרים, אינם בהכרח בעלי אותו מקור גאולוגי, והם עשויים להיכלל באורוגנזה שונה, כדוגמת הרי געש.

תזוזת לוחות טקטוניים

רכסי הרים (לעיתים קרובות מוארכים) הם תוצאה של תזוזת לוחות טקטוניים, והתרוממות הקרקע בעקבות התנגשות ביניהם. דוגמה לכך הם הרי ההימליה שנוצרו כתוצאה מהתנגשות הלוח ההודי עם הלוח האירואסייתי.
לפעמים לוח אחד נדחף על ידי לוח אחר שנכנס מתחתיו ומרים את השני על גביו. הלוח שמתרומם יוצר את ההר. בהרים שנוצרו מתהליך זה ניתן לראות עד עומק מסוים את השכבות השונות ולאחר מכן חזרה על אותן שכבות עליונות, שכן אלו שני לוחות זהים בשכבותיהם.
תהליך מסוג זה אורך מיליוני שנים ובדרך כלל נוצרים הרי געש תוך כדי התהליך, כדוגמת הר וזוב שבאיטליה.

פעילות וולקנית

שרשרת הרים בודדים בדרך כלל נוצרת מפעילות וולקנית שמתרחשת בפנים כדור הארץ, כדוגמת שרשרת הרים בהוואי. במקרה זה, "נקודה חמה" בשילוב תנועת לוח טקטוני יוצרת הרי געש אחד אחרי השני במרחק מה זה מזה.
דוד אריה פרידמן

דוד אריה פרידמן (1889–1957) היה רופא עיניים, סופר, בלשן ועורך כתב העת המדעי "הרפואה" משנת 1928 עד 1957.

ביוגרפיה

דוד אריה פרידמן נולד בסובלקי שברוסיה, לרבקה ולחיים מנחם, שהיה סוחר עשיר ולמדן וממייסדי אגודת הסוחרים "נס ציונה". למד ב"חדר" בישיבה ובתיכון עברי-רוסי בווילנה. סיים את לימודי הרפואה במוסקבה ב-1915.
פרידמן גויס לצבא ונטל חלק במלחמת העולם הראשונה, במהלכה זכה במספר אותות הצטיינות.
לאחר המלחמה שב לסובלקי ועבד כרופא כללי. בהמשך יצא להשתלמות ברפואה טרופית בהמבורג, ולאחר מכן השתלם 4 שנים ברפואת עיניים בברלין ובווינה.
במוסקבה היה ממייסדי "חברת מדע" ועורכיה, חברה להוצאת ספר לימוד עבור האוניברסיטה העברית (בעתיד), יחד עם פרופ' רוזנטל, ופרופ' מינץ, ד"ר יהודה לייב קצנלסון (בוקי בן יוגלי), ד"ר שאול טשרניחובסקי וד"ר יהושע השל ייבין.
פרידמן היה בין מייסדי אגודת הסטודנטים הציוניים הראשונה במוסקבה – "יבנה", והיה מחברי "אזע" – החברה לשמירת הבריאות של היהודים.
פרידמן עלה לארץ-ישראל בשנת 1925, התיישב בתל אביב. עבד כרופא בגימנסיה הרצליה, והיה ממייסדי הפלוגות לעזרה ראשונה ליד "הפועל".
פרידמן חיבר את הלוחות העבריים לבדיקות הראיה.
בשנת 1936 היה ממארגני הקונגרס העולמי של רופאים יהודים בתל אביב.
עד שנת 1948 פרסם כ-400 מאמרי ביקורת ומחקר, בנושאים רפואיים וספרותיים. רובם בעברית ומיעוטם ביידיש.
היה יו"ר המועצה הארצית של הברית העולמית של רופאים יהודים.
כיהן כעורך הרפואה במשך 29 שנים.
הניח אשה סופיה יזרסקי, ילידת גרודנו, ושתי בנות: אסתר ומרים.
ראשוני ז'רמן

בתורת המספרים מספר ראשוני p הוא ראשוני ז'רמן, אם גם 2p+1 הוא מספר ראשוני. לדוגמה, המספר הראשוני 11 הוא ראשוני ז'רמן משום ש-23 ראשוני, ואילו 23 ראשוני ז'רמן, משום ש- 47 ראשוני. האחרון אינו ראשוני ז'רמן, שהרי 95 אינו ראשוני. ראשוניי ז'רמן קרויים כך על שם המתמטיקאית סופי ז'רמן, שהוכיחה עבורם את "המקרה הראשון" של השערת פרמה: אם p ראשוני ז'רמן, לא קיימים \ x,y,z שאינם מתחלקים ב- p, המקיימים \ x^p+y^p=z^p.
משערים שיש אינסוף ראשוניי ז'רמן. ואולם כמו השערת המספרים הראשוניים התאומים, השערה זו לא הוכחה. ראשוניי ז'רמן הראשונים הם 2, 3, 5, 11, 23, 29, 41, 53, 83, 89, 113, 131, 173, 179, 191, 233, 239, 251, 281, 293, 359, 419, 431 ו- 443.
נכון למרץ 2010 ראשוני ז'רמן הגדול ביותר הידוע הוא \ 183027\cdot 2^{265440}-1, מספר בעל 79,911 ספרות, שהתגלה על ידי תום יו.‏
לפי קירוב היוריסטי של ג'.ה.הארדי וליטלווד, מספר ראשוניי ז'רמן שמתחת לגבול נתון n הוא \ 2C_2 \frac{n}{\log(n)^2}, כאשר \ \log הוא הלוגריתם בבסיס הטבעי, ו- \ C_2\approx 0.66 הוא קבוע הראשוניים התאומים. עבור n=10000, האומדן הזה חוזה 156 ראשוניי ז'רמן, פחות ב-20% מן המספר הנכון, 190. עבור \ n=10^7, האומדן 50,822 נמוך בכ-10% מן המספר האמיתי, 56,032.
ישיבת ניר קריית ארבע

תולדות הישיבה

בראשית שנות ה־70, עם תחילת ההתיישבות בקריית ארבע, ייסדו הרב אליעזר ולדמן והרב משה לוינגר את הישיבה. בשנתה הראשונה עמד הרב יהושע רוזן בראשות הישיבה ולאחר מכן החליפו הרב ולדמן. בשנת 1976 מונה הרב דב ליאור לכהן כרבה של קריית ארבע, והחל במקביל להעביר שיעורים בישיבה. בדצמבר 1979 נחנך בניין הישיבה בנוכחות ראש הממשלה, מנחם בגין.
החל משנת 1987 ועד שנת 2012 שימשו שני הרבנים יחד כראשי ישיבה; הרב ליאור מעביר את השיעורים המרכזיים בגמרא והלכה, והרב ולדמן מתמחה במחשבת ישראל על פי דרכו של הרב אברהם יצחק הכהן קוק.
הישיבה נחשבת קרובה באופייה לזרם "מרכז הרב", ומנחה במיוחד ללימודי תורת הראי"ה קוק על פי דרכו של בנו הרצי"ה. בנוסף, מועברים בישיבה שיעורים בתנ"ך על ידי מרצים ממכללת הרצוג שבאלון שבות, ולאחרונה הוכנס לישיבה גם מעט פן חסידי, אותו מוביל הרב דוד פוטש.
ראש הישיבה הרב דב ליאור, עזב בשנת תשע"ה את מגוריו בקריית ארבע והתמנה לנשיא הישיבה. בראש הישיבה עומד היום הרב נעם ולדמן, בנו של הרב אליעזר.
במשך השנים איבדה הישיבה 22 מתלמידיה, ביניהם נרצחי הפיגוע ליד "בית הדסה" ב־1980 (שלזכרם הוקם היישוב בית חגי ויצא ספר־זיכרון בשם "ספר חגי"), וכן תלמידים שנהרגו במלחמת שלום הגליל.
בעת פינוי ימית העתיקה הישיבה את מושבה לישיבת ימית, לאות מחאה על הפינוי. בשנת תשס"ה עברו רוב תלמידי הישיבה עם הרב אליעזר ולדמן ליישוב שא נור שבצפון השומרון על מנת לחזק את ההתנחלות ובמטרה למנוע את תוכנית ההתנתקות. רבני הישיבה פסקו שעל החיילים לסרב פקודה להוראה לפינוי היישובים.
ר"מים ומלמדי אמונה בישיבה הם: הרב אברהם יצחק שוורץ (בנו של הרב חיים אביהוא שוורץ), הרב חיים ירוחם סמוטריץ, הרב שלום אילוז, הרב שלום ליטוב, הרב דוד פוטש, הרב איתמר לשם (חתנו של הרב חיים שטיינר) הרב משה בוימל והרב יעקב שרעבי. בעבר כיהנו כר"מים הרב מיכאל הרשקוביץ, הרב מרדכי שטרנברג, הרב הלל הורוביץ, הרב דוד סמסון, הרב חננאל אתרוג והרב יוסף כרמל.

המסלולים הלימודיים בישיבה

רוב תלמידי הישיבה משרתים בצה"ל במסגרת מסלול ה"הסדר". בישיבה קיים גם מסלול של ישיבה גבוהה. קיים בה גם "כולל הלכה" המכין את תלמידיו למבחני ההסמכה של הרבנות הראשית לישראל, בראשות הרב שלום אילוז, מחבר ספר "הלכה שלמה".
בישיבה שלוחה של מכללת הרצוג ללימודי הוראה.
לישיבה ספרייה תורנית בניהול יוסף צעירי, אשר משמשת את תושבי האזור. הספרייה מכילה בין השאר את אוסף הספרים התורניים של הרב ישראל פורת, תלמיד הרב קוק.

"עלוני ממרא"

בתשל"ד החלה הישיבה להוציא ביטאון בשם "עלוני ממרא", המכיל מאמרים תורניים מאת רבני הישיבה, תלמידיה ובוגריה, וכן כותבים אורחים. רוב המאמרים עוסקים בנושאי תלמוד והלכה, ולצידם מאמרים בתנ"ך, מחשבת ישראל ועוד. בפרט מופיעים בביטאון מאמרים הגותיים של הרב אליעזר ולדמן ותשובות ומאמרי הלכה של הרב דוב ליאור. בין מפרסמי המאמרים בביטאון לאורך השנים: הרב שלמה גורן, הרב שלמה פישר ועוד.
לאחר הפסקה של מספר שנים, בשנת תשס"ז חידש הביטאון את פניו, ולמן הגיליון ה־120 הפך לשנתון תורני המכיל גם מחקרים וביקורת ספרים, בעריכת שמריה גרשוני והרב איתם הנקין.
ספוטניק אהובתי

עלילה

העלילה שנטוותה על ידי מורקמי כוללת בתוכה משולש אהבה יחיד במינו שכולל את ק', מורה צעיר בתחילת דרכו, שמאוהב בנערה בשם סומירה. הנערה המוזרה, הנוהגת ללבוש מעיל גברי הגדול מכפי מידותיה וגרביים לא תואמות, חולמת להיות סופרת אמיתית. אהבתה נתונה למיו, אשה נשואה, המנהלת חברת יינות.
אוטם מסילה

אוטם מסילה הוא מתקן המוצב בקצה של מסילת רכבת ומונע מציוד נייד להדרדר ולהשמט מקצה המסילה.
האוטם מורכב בדרך כלל ממחסום אופקי לרוחב המסילה המחובר באמצעות רגליים למסילה עצמה, מעט לפני סופה. בתחנות קצה קיימים לפעמים אוטמים המורכבים מבולמי זעזועים שמחוברים לרציף עצמו או לרצפת התחנה ומיועדים לבלום רכבת שלא בלמה בזמן ולמנוע ממנה להתרסק אל תוך התחנה.
בעוד שאוטם יכול לבלום קרון שניתק מרכבת והדרדר או ציוד מסילתי קל אחר, אין באפשרותו לבלום רכבת שלמה שאיבדה את הבלמים ובמקרה כזה האוטם יפרץ והרכבת תשמט.
קושים

קושים היה אדם (ככל הנראה סוחר) ממוצא שומרי שחי כ-5,000 שנה לפני זמננו - והוא האדם הראשון הידוע המתועד בכתב. השם "קושים" נמצא על לוח חימר שומרי המתאר העברות סחורות המופיעות על שמו. קושים מופיע ב-18 טבלאות חימר המהווים קבלה על משלוחי שעורה בה נכתב "29,086 מידות שעורה 37 חודשים קושים". פירוש המשפט לפי יובל נוח הררי הוא "כמות כוללת של 29,086 מידות שעורה שהתקבלו במהלך תקופה של 37 חודשים - על החתום קושים".
דום פריניון

דום פריניון (בצרפתית: Dom Pérignon) הוא מותג איכות של שמפניה המיוצר על ידי בית השמפניה מואט א-שנדון, ומשמש גם כמוצר הדגל של אותו בית השמפניה. המשקה מכונה על שמו של נזיר בנדיקטיני בעל אותו השם, אשר תרם רבות לפיתוחו של משקה השמפניה, אך בניגוד למיתוסים הרווחים, לא הגה באופן אישי את שיטת ההכנה הייחודית של המשקה. שמפניית דום פריניון היא מאיכות גבוהה מאד, המתבטאת בכך שהמשקה אינו מופק בשנות בציר חלשות, ובכך שכל הענבים המשמשים להכנת המשקה נבצרו בשנה ספציפית אחת.

היסטוריה

דום פריניון (1638-1715) היה נזיר שחי במנזר במחוז מארן הנמצא בצפון-מזרח צרפת. הוא היה הראשון להשתמש בענבים באופן כזה ששיפר את איכות היין המופק מהם, והתגבר על המגבלויות השונות הקיימות בהם, וזאת בשנת 1670. דום פריניון הכניס לשימוש פקקי שעם אשר הוצמדו לבקבוקי המשקה באמצעות חוטי קנבוס הספוגים בשמן, כדי לשמור על המשקה טרי ומבעבע, וכמו כן השתמש בבקבוקים מזכוכית עבה יותר מאשר היה נהוג עד אז, ובכך התגבר על הבעיה של נטיית הבקבוקים להתפוצץ. משקה השמפניה בגרסתו כיין מבעבע החל לתפוס תאוצה רק במאה ה-19, מעל 100 שנה לאחר מותו של דום פריניון.

מכירות פומביות

שמפניית דום פריניון נסחרת פעמים רבות במכירות פומביות של יינות. החל משנת 2004 הורגש גל מכירות במחירי שיא של יינות דום פריניון, שראשיתו במכירת אוסף פרטי של השמפניה בבית המכירות כריסטי'ס בניו יורק. אז נמכרו שלושה בקבוקים מבציר 1921 (הבציר הראשון של ייצור השמפניה) במחיר של 24,675 דולר. בשנת 2008, נרשמה גם כן מכירה היסטורית, כאשר שלושה יינות דום פריניון מבצירים 1966, 1973 ו- 1976 נמכרו עבור 93,260 דולר בהונג קונג, ושני בקבוקים נוספים של דום פריניון רוזה מבציר 1959 נמכרו עבור 84,700 דולר בניו יורק. עד אז, יוצרו 306 בקבוקים בלבד של דום פריניון רוזה בציר 1959, ואף אחד מהם מעולם לא נמכר. ב-17 באפריל 2010 נקבע על-פי הדיילי טלגרף שיא חדש למכירת יין בבריטניה, כאשר קונה שילם 35,000 לירות שטרלינג עבור בקבוק 'מתושלח' (6 ליטר) של שמפניית דום פריניון רוזה גולד מבציר 1996.
ממטרה

ממטרה היא כלי השקיה לריסוס ולפיזור מים על שטח גדול למטרת גידול של צמחים שונים. ממטרות משמשות גם כמערכות קירור.

מבנה

לשם פיזור המים ביעילות משתמשת הממטרה בלחץ המים המוזרמים אליה שימוש כפול, האחד הוא כדי להתיז את המים למרחק והשני הוא אפקט של תרגום הלחץ לתנועה סיבובית. 
קיימים סוגים שונים של ממטרות אולם המבנה הזה הוא מכנה משותף השייך לרובן.

ביתיות

ממטרות ביתיות הן לרוב ממטרות פשוטות. ישנם סוגים שונים של ממטרות ביתיות: ממטרות יתד, ממטרות נמוכות (ממטרות המושתלות באדמה ומשקות מגובה נמוך) ועוד. הממטרה הנפוצה ביותר היא ממטרת יתד בעל ראש התזה – ממטרה בעלת תומך כלשהו שמגביה את הממטרה וכך מגדיל את סך השטח שהממטרה משקה ("השקיה עילית").

תעשייתיות

ממטרות תעשייתיות הן גדולות יותר מן הממטרות שנמצאות בשימוש הביתי ומכונות "מרססות". לממטרות ראשי ריסוס גדולים יותר והן בעלות צינורות מים גדולים לשימוש נרחב. הן לרוב לא מעוצבות כדי לעמוד בלחץ של יותר מ-200 kPa. ממטרות אלו מסודרות בשורה ובעלות יכולת התזה גדולה ביותר ובעלות ראשים מסתובבים שמכסים חלקים גדולים מהשדה. ישנם מספר סוגים של ממטרות בעלות ראשים מסתובבים: יש כאלו שמונעות על ידי "כדור ציר" ויש כאלו בעלות יתד בולט בכיוון יציאת המים מן הממטרה ("יתד פגיעה"). הסתובבות הממטרה נעשית כך שפעם בסיבוב, המים יפגעו ביתד ויגרמו לתזוזה של הראש המסתובב ומכאן, לסיבוב נוסף וחוזר חלילה. סוג נוסף הוא ממטרות המותקנות על קוונועים ומתיזות מים תוך כדי תנועת הקוונוע לאורך השדה או סביב צירו (בקוונוע מחוגי).

בישראל

בישראל ישנו שימוש נרחב בממטרות נמוכות ברוב הערים, המשמשות את העיריות להשקיית גנים ציבוריים ופארקים.
משנת 2008, נאסרה ההשקיה בממטרות בשעות הבוקר בשל המחסור החמור במשק המים בישראל. ההשקיה בשעות הבוקר מותרת אך ורק על ידי טפטפות, וגם זאת תחת מספר תנאים.
מונוגמיה בבעלי חיים

כמה בעלי חיים מנהלים אורח חיים מונוגמי וחיים רק עם בן זוג אחד ובמקרים רבים הוא הפרט היחיד שאתו הם חיים. שלב זה דומה מאוד לבעלי חיים יחידאים שאינם חיים עם אף מין אחר. 
המונוגמיה היא צורה של קשר של בני הזוג אחד לשני וכן של חיים באותה מאורה/טריטוריה לאותו פרק זמן. קיימים 2 סוגי מונוגמיות: מונוגמיה חברתית, בה בני הזוג עלולים לבגוד אחד בשני אך משתלם להם להיות יחדיו ומונוגמיה זוויגית בה קיים קשר נאמנות.

מינים מונוגמיים

המונוגמיה נפוצה במספר מינים של בעלי חיים. כמה יצורים בעלי דם קר כמו מיני אמנוניים, כמה יונקים כמו שועל מצוי, קופי המרמוסט, בונה קנדי, גירית מצויה, דרבנים, תנים וגיבונים, אך רק 3% מהיונקים חיים בקבוצה מונוגמית.
רוב המינים המונוגמיים הם עופות שמעל 90% מהם מונגמיים וחיים בקבוצה זוגית (אם כי נמצאים עם פרטים אחרים בקבוצות גדולות יותר). בין העופות הללו נמנים היונה, הפינגווין, האלבטרוס, רוב התוכיים, השרקרק, העיטם, הקלאו והנשר.
הסודות של אברמור

עלילה

טרה קרוסלי, נערה אמריקאית, עוברת לגור עם אמא שלה, סופרת מפורסמת, ועם משפחתה החורגת החדשה, בכפר אנגלי מפחיד. טרה מגלה שם שטיח קיר קסום המנבא את העתיד. ה"אברינים" הרשעים הם אלו שמטפלים בשטיח הקיר והם נחושים להיפטר מהגיבורה שלנו וממשפחתה בכל מחיר.
אלפונסו הרביעי ד'אסטה, דוכס מודנה

ביוגרפיה

אלפונסו נולד ב-2 בפברואר 1634 במודנה, והיה הבן הבכור של פרנצ'סקו הראשון ד'אסטה, דוכס מודנה, ואשתו הראשונה, מריה קטרינה פארנזה. ב-27 במאי 1655 הוא התחתן עם לאורה מרטינוצי, אחייניתו של הקרדינל מאזארן, ובכך קיווה לחזק את הברית עם צרפת, ממנה נולדו לו שני ילדים. בשנת 1658 מת אביו, ואלפונסו עלה לשלטון במקומו. בשנת 1659 הסתיימה מלחמת צרפת-ספרד, ומודנה קיבלה את העיר קורג'ו בשל תמיכתה בצרפת. אלפונסו סבל ממחלת שיגדון ושחפת, וב-16 ביולי 1662 הוא מת במודנה, ובנו פרנצ'סקו השני ד'אסטה, דוכס מודנה עלה לשלטון במקומו, תוך שאשתו משמשת כעוצרת עד לבגרותו.
מאדאם דה פומפדור

ביוגרפיה

מאדאם דה פומפדור נולדה בשנת 1721 בפריז בשם ז'אן-אנטואנט פואסון. משערים כי אביה הביולוגי היה הבנקאי העשיר לה נורמאן דה טורנהם, אשר הפך לאפוטרופוס שלה בשנת 1725 לאחר שאביה הרשמי, פרנסואה פואסון, נאלץ לברוח מצרפת בשל סקנדל למשך שמונה שנים.
ז'אן-אנטואנט נחשבה לבחורה אינטליגנטית, משכילה ונאה ביותר, והייתה מוכשרת בריקוד, גילוף ונגינה על קלאוויקורד.
בשנת 1741, בגיל 19, התחתנה עם שארל-גיום לה נורמנט ד'אטיול (אחיינו של אפוטרופוסה, וככל הנראה בן דודה). לזוג נולדו שני ילדים, בן ובת, שמתו בילדותם. הם התגוררו בטירה בפריז אותה העניק להם אביה של ז'אן-אנטואנט, שם הפכה למרכזם של מעגלי החברה הנחשבים בעיר, ובני דורה העידו עליה כאישה יפה ביותר ובעלת שמחת חיים.

פילגש המלך

בשנת 1745 הוזמנה ז'אן-אנטואנט לנשף מסכות מלכותי על ידי חבורת חצרנים, ביניהם חמיה, ששאפו להתקרב למלך לואי החמישה עשר דרך אישה יפה. המלך, שהיה עדיין שרוי באבל על מותה של פילגשו הקודמת, דוכסית שאטורו, הבחין במהלך הנשף בז'אן-אנטואנט, שהייתה מחופשת לאלה דיאנה. היא הפכה במהרה למבקרת קבועה בארמון ורסאי ואף קיבלה דירה פרטית, שהייתה ממוקמת בדיוק מעל לזו של המלך. ביולי של אותה השנה הוא העניק לה במתנה את אחוזת פומפדור שבחבל לימוזן ובנוסף העניק לה תואר מרקיזה. מיד לאחר מכן היא נפרדה רשמית מבעלה. ב-14 בספטמבר, כשהיא בת 23, היא הוצגה רשמית בחצר המלוכה, ובמהרה החלה לספוג את חיציהם של האריסטוקרטים בחצר, שלא אהבו את העובדה שהפילגש החדשה של המלך הייתה בורגנית ולא מהאצולה.
בשנת 1749 רכשה המרקיזה את שאטו דה לה סל, ארמון הממוקם קרוב לוורסאי, שם אירחה לעיתים קרובות את המלך. המלכה, מריה לשצ'ינסקה, ויורש העצר הצרפתי, לעתיד לואי השישה עשר, התחננו בפני המלך לסיים את הרומן הראוותני, אולם ללא הצלחה. לאחר שנת 1752 היחסים בין המלך למאדאם דה פומפדור הפכו לאפלטוניים, אולם הם נותרו ידידים קרובים ביותר. היא הצליחה לשמור על מעמדה גם על ידי כך שהשיגה למלך בחורות נאות וצעירות, ועל ידי שמירה על יחסים טובים עם המלכה ועם שריו של המלך. בשנת 1753 רכש לואי עבורה את "אוטל אברו", הידוע כיום בתור ארמון האליזה, משכנו של נשיא צרפת.

השפעתה הפוליטית

בניגוד לדעה הרווחת, למאדאם דה פומפדור לא הייתה השפעה פוליטית ישירה רבה על המלך, אלא בעקיפין על ידי תמיכה באנשי חצר מסוימים ולא באחרים. היא תמכה בעמדתו של אטיין פרנסואה, הדוכס דה שואזל, אשר עודד את המדיניות של התרחקות מפרוסיה וכריתת ברית עם אוסטריה ההבסבורגית - מהלך מדיני שהוביל לתחילתה של מלחמת שבע השנים על תוצאותיה הרות האסון לצרפת: אובדן מושבותיה בצפון אמריקה - צרפת החדשה.

השפעתה האמנותית

ז'אן אנטואנט הייתה ידועה בכישוריה האינטלקטואליים, והייתה מיודדת עם וולטר עוד לפני שהגיעה לחצר המלוכה, ואף תמכה בפרויקט "האנציקלופדיה הגדולה" (Encyclopédie) של דני דידרו. היא תכננה מבנים כמו כיכר לואי ה־15 והטריאנון הקטן שתוכנן על ידה ועל ידי אחיה, המרקיז דה מאריניי, ואף הייתה אחראית להקמתו של בית החרושת לפורצלן בסוור (Sèvres), שהפך לאחד מיצרני הפורצלן החשובים באירופה.

מותה

מאדאם דה פומפדור, שהתלוננה לעיתים קרובות על האוויר הקר שבתוך ארמון ורסאי, נפטרה ממחלת השחפת ב-15 באפריל 1764, בגיל 42.
קרב חרקוב השני

רקע

לאחר הניצחון בקרב מוסקבה הסטבקה הייתה בדעה שצריך להמשיך במתקפות גם באזורים נוספים של חזית הלחימה. במהלך סוף 1941 - אביב 1942 החלו להפעיל את מפעלי התעשייה הכבדה שפונו לאזור הרי אוראל וסיביר וכמות התחמושת שהגיעה לחזית גדלה.  בהתאם לכך, לשנת 1942 תוכננו פעולות התקפיות במספר אזורים. בהתאם לפקודת סטבקה מס' 130 מ-1 במאי 1942 "על הצבא האדום להגיע במהלך השנה לגירוש הוורמאכט משטח ברית המועצות".
אחד המבצעים המתוכננים במסגרת זו היה מבצע לשחרור חרקוב והכנעת קבוצת ארמיות דרום.

מהלך הקרב

בינואר 1942 יחידות של החזית הדרום-מערבית הצליחו תוך מתקפה מוצלחת להתבסס על הגדה המערבית של הנהר סוורסקי דונץ וזה היה בסיס טוב להמשך התארגנות למתקפה לכיוון חרקוב ודנייפרופטרובסק. הגרמנים תכננו לחסל את המובלעת ותחילת המתקפה תוכננה ל-18 במאי. 
אמנם, הצבא האדום החל את מתקפתו כבר ב-12 במאי. התוכנית הייתה לכתר את הארמייה ה-6 הגרמנית באזור חרקוב ולשחרר את העיר. המתקפה הייתה מוצלחת למדי ולקראת ה-17 במאי יחידות של הצבא האדום היו קרובות לפרברי העיר.
בחלק הדרומי, הארמיות ה-6, ה-9 וה-57 הסובייטיות התקדמו בשתי הגדות של סוורסקי דונץ. בחלק הצפוני של הלחימה הארמייה ה-28 הצליחה לפרוץ את קו ההגנה הגרמני ברוחב של 65 ק"מ והתקדמה לכיוון בלגורוד.
לצד ההתקדמות האיטית הורגשה גם פסיביות של חלק מהיחידות של הצבא האדום והססנות של סמיון טימושנקו לנצל עתודות שריון שהיו ברשותו. כמו כן לא היה תאום בין המתקפות של שתי החזיתות שהיו תחת פיקודו הכולל. כתוצאה מכך, הוורמאכט הצליח לסיים את ההתארגנות מחדש ולרכז את כוחות המחץ בכיווני מתקפת הנגד.
ב-17 במאי טנקים של אוואלד פון קלייסט תקפו את הארמייה ה-9 הסובייטית, פרצו את קו ההגנה שלה ולקראת ה-23 במאי היא כבר לא יכלה לסגת מזרחה. סמיון טימושנקו פנה לסטבקה בבקשה לתגבורת. ראש המטה הכללי החדש אלכסנדר ואסילבסקי ביקש אישור לנסיגת הכוחות, אך יוסיף סטלין סירב לאשר את הנסיגה. במהלך ה-18 במאי ואסילבסקי ביקש פעם נוספת אישור לנסיגה. סמיון טימושנקו וניקיטה כרושצ'וב טענו שהסכנות לא כה חמורות, אך סטלין לא אישר את הנסיגה גם הפעם. כתוצאה מכך, לקראת ה-23 במאי רוב היחידות התוקפות של הצבא האדום כותרו.
החל מה-25 במאי החלה מתקפה של הכוח המכותר מזרחה במטרה לפרוץ את הכיתור, אמנם ללא הצלחה של ממש. למרות המאמץ הגדול רק כעשירית מהכוחות המכותרים הצליחו לפרוץ אותו. המפקדים של הארמיות המכותרות וסגן מפקד החזית הדרום-מערבית נהרגו במהלך הקרבות.
איוואן בגרמיאן שהיה בין מתכנני המבצע טען בזכרונותיו שכישלון המבצע היה תוצאה של פעולות לא נכונות של מפקדים בשטח ולא בעיה של תכנון המבצע.

השלכות כישלון המבצע

כתוצאה מקריסת החזית הדרום-מערבית והחזית הדרומית הוורמאכט היה יכול להתחיל במתקפה אסטרטגית בדרום במטרה להגיע לקווקז ולוולגה. ב-23 ביולי רוסטוב על דון נפלה בידי הנאצים וב-6 באוגוסט הם היו בפרברי סטלינגרד.
גדליה אבן יחיא (שלשלת הקבלה)

גדליה בן יוסף אבן יַחְיָא, (1526 בערך – 1587) היה רב, פרשן ספרות חז"ל, סופר, היסטוריוגרף ומתרגם. נודע כמחבר הספר שלשלת הקבלה.

ביוגרפיה

אבן יחיא נולד בנאפולי או באימולה לאביגיל ולרב יוסף אבן יחיא שהיה פרשן ופילוסוף, מדינאי ואיש עסקים. משפחתם הייתה משפחה יהודית מיוחסת, שמוצאה בחצי האי האיברי.
את לימודיו עשה אבן יחיא בישיבתו של רבי יעקב ישראל פינצי ברקנטה ובישיבתם של רבי ישראל ואחיו רבי אברהם רוויגו בפרארה. כבר בעודו בחור, החל לחבר באימולה עיר מגוריו, פירוש לפרקי אבות. הוא נסע בין ערי איטליה ונשא דרשות מוסר; בשנת ה'ש"ט (1549) היה בעיר רוביגו והחל לערוך את ספריו לדפוס, ובשנת ה'שי"ג (1553) החל לרשום גם את דרשותיו, שמספרן עמד תוך שלוש שנים על 180 דרשות. אבן יחיא חי ופעל בכמה ערים שהיו נתונות לשלטון מדינת האפיפיור. ב-1562 התגורר בכפר קוריניולה וחיבר בו תרגום למילים קשות שבמחזורי תפילה ספרדים. ב-1565 נסע אל בני משפחתו בסלוניקי, אך אחר כך חזר לאיטליה ושהה בה עד שנת 1569, אז הורה פיוס החמישי על גירוש יהודי מדינת האפיפיור ואבן יחיא איבד את הונו ונדד ברחבי איטליה, בתחילה בפזארו ואחר כך בפרארה ובערים נוספות. הוא נסע בשנים אלו לאלכסנדריה, אך חזר שוב לנדודיו באיטליה, עד שלעת זקנתו קבע את מושבו באלסנדריה, איטליה, בה נפטר.
הוא השאיר אחריו חמישה בנים ובת.
אבן יחיא חיבר עשרות ספרים אשר רובם אבדו. עיקר עיסוקו בספרים אלו היה בתחום המוסר, שהמפורסם שבהם הוא שלשלת הקבלה. על ספרו זה נמתחה ביקורת חריפה מפי חכמים רבים בשל ערבוב בדיות ועובדות שאינו מאפשר להסתמך על המידע ההיסטורי הרב שכלול בו.