הסימפוניה השנייה של מאהלר

הסימפוניה השנייה בדו מינור של גוסטב מאהלר, המכונה "התחייה", נכתבה בין 1888 ל־1894 ובוצעה לראשונה ב־1895. מלבד הסימפוניה השמינית, הייתה זו היצירה הפופולרית והמצליחה ביותר של מאהלר בתקופת חייו. אורך היצירה בין 80 ל־90 דקות.
הסימפוניה השנייה כתובה בסגנונו האופייני, הקל לזיהוי, של מאהלר, הן במבנה והן בתזמור. יש בה פאתוס והומור, לגלוג וייאוש, נעימת מחול קלילה וכמיהה לירית, השלמה ותקווה לחיי נצח. הרכב התזמורת גדול מן הרגיל וכולל כלי נשיפה וכלי הקשה מעבר למקובל, נוסף לנבלים ועוגב, ומאהלר אף מרחיב את תחום התזמורת ומשגר קבוצות נגנים אל מאחורי הקלעים. כמה גורמים מייחדים את סימפוניית התחייה מסימפוניות אחרות של התקופה הרומנטית: מספר פרקיה, חמישה, בשונה מארבעה המקובלים, הרכב התזמורת, הגדול מן הרגיל, ושילוב תפקידים ווקאליים (לקול אנושי) לאלט סולו בפרק הרביעי ולסופרן ואלט סולו עם מקהלה בפרק החמישי, על פי דוגמת הסימפוניה הכוראלית של בטהובן. זוהי הסימפוניה הראשונה של מאהלר שכוללת בתוכה גם קולות שירה, והיא פותחת סידרה של עוד שתי סימפוניות (הסימפוניה השלישית והסימפוניה הרביעית) שכתובות גם לקולות שירה בנוסף לתזמורת.

הוצאה לאור

היצירה פורסמה לראשונה ב־1897 בהוצאת פרידריך הופמייסטר, לייפציג. הזכויות הועברו כעבור זמן קצר ליוזף ויינברגר וב־1898 לאברל ושות'. בשנת 1910 עברו הזכויות להוצאת יוניברסל, שהוציאה מהדורה שנייה באותה שנה. בשנת 1939 עברו הזכויות אל הוצאת בוזי והוקס וממנה, ב־1942, להוקס ובנו. מהדורה שלישית ב־1952 ומהדורה רביעית, ביקורתית, בשנת 1970 יצאו שתיהן בהוצאת יוניברסל.
הוצאות חוזרות של מהדורות קודמות יצאו בהוצאת דובר וב"בוזי והוקס". קרן קפלן הוציאה מהדורת פקסימיליה עם תוספות ב־1986. בשנת 2005 יצאה מהדורה ביקורתית חדשה בשיתוף פעולה בין הוצאת יוניברסל לקרן קפלן. הביצוע הראשון לפי מהדורה זו היה ב־18 בנובמבר 2005, בניצוח גילברט קפלן.

ביקורת

על אף הכותרת "התחייה", אין לסימפוניה היבט דתי. היא מהווה המשך לסיפור האישי, שהוצג בסימפוניה הראשונה. ההיבט האישי אינו גורע מן האוניברסלי, האופייני לראייתו של מאהלר את השאיפה והאידיאליזם האנושי, כפי שהיא באה לביטוי ברבות מיצירותיו, בעיקר אלה שנכתבו בתקופת קרן הפלאים של הנער. שירי העם שהופיעו ב"קרן הפלאים" משמשים שוב בסימפוניות השנייה והחמישית.
בשנת 1891 התוודע מאהלר אל הפסנתרן והמנצח הנס פון בילוב וניגן לפניו בפסנתר את הפרק הראשון של הסימפוניה. פון בילוב ישב בשעת הנגינה בידיו על אוזניו, אך לא אמר דבר. עם תום הנגינה פסק, "אם מה ששמעתי הרגע עודנו מוזיקה, הרי שאינני מבין עוד דבר במוזיקה!"
מאהלר היה המום ומדוכא, ובמכתב אל ריכרד שטראוס, ידיד ועמית, כתב, כי הוא שוקל לוותר על ההלחנה.
הוא לא עשה זאת, וביולי 1892 השלים את פרק האנדנטה שהחל לחבר בבודפשט 4 שנים קודם לכן, וצירף לו סקרצו. אלה, יחד עם הפרק הראשון בדמותו החדשה, היוו את שלושת פרקיה הראשונים של הסימפוניה. הסקרצו מבוסס על שיר מתוך "קרן הפלאים", "דרשת אנטוניוס הקדוש לדגים". על קיר חדרו תלה מאהלר הדפס על הקדוש הדורש לפני עדת בעלי הסנפיר שלו. הוא תיאר הן את השיר והן את הסקרצו כ"מכילים הומור מסוים, חמוץ־מתוק".
באותו חודש חיבר מאהלר את "אור קדומים" (Urlicht) ל"קרן הפלאים", ולאחר זמן כלל אותו כפרק הרביעי בסימפוניה השנייה.
הטקסט למקהלה בפרק החמישי, המסיים, שעליו החליט מאהלר על אף החשש, שיראו בו חיקוי לבטהובן, נלקח משירו של פרידריך גוטלוב קלופשטוק, שמאהלר שמע דווקא בהלווייתו של הנס פון בילוב, מי שביקורתו הקטלנית כמעט והביאה את הקץ על הסימפוניה כולה. תוך שלושה חודשים השלים מאהלר את הפינאלה. הוא לקח משירו של קלופשטוק מה שהתאים לו וכתב בעצמו את היתר. לדברי חברו, המלחין הבוהמי יוזף בוהוסלב פורסטר, החליט רק בשלב זה להוסיף את "אור קדומים" כפרק מעבר בין שלושת הפרקים הראשונים, האינסטרומנטליים, לפרק המקהלה החותם את הסימפוניה.
הניגוד הבולט בין גודלו ועצמתו של הפרק הראשון לבין הקלילות של האנדנטה, הביא את מאהלר לרעיון, להחליף בין האנדנטה לבין הסקרצו. אחר שקל לשנות את המבנה הפנימי של האנדנטה, ולבסוף יישב את הבעיה בהכנסת הפסקה "בת חמש דקות לפחות" בין הפרק הראשון לשני. עם זאת, הוראה זו לא הייתה מקובלת עליו לגמרי, וכאשר המנצח יוליוס בוטס בחר לשים את ההפסקה בין הפרק הרביעי, "אור קדומים", לבין החמישי, בניגוד לאמור בפרטיטורה, שיבח אותו מאהלר על החלטתו. עם זאת, הוא הרגיש, שבכל זאת יש מקום להפסקה בין הפרק הראשון לשני, אחרת יהיה האנדנטה כאינטרמצו, חריג באופיו בין שאר הפרקים, הקשורים ביניהם בנושא ובאווירה.
בנובמבר 2016 נמכרה הפרטיטורה של הסימפוניה השנייה בכתב ידו של מאהלר, אשר הייתה עד אז בבעלות גילברט קפלן במכירה פומבית בסכום עתק.

אינסטרומנטציה

הסימפוניה כתובה לתזמורת, מקהלה מעורבת, שני סולנים, עוגב והרכב מאחורי הקלעים, הכולל כלי נשיפה ממתכת וכלי הקשה.