google/wiki40b huggingface dataset:
סאלי ויינרייט

תחילת דרכה

ויינרייט נולדה בהאדרספילד, שבמערב יורקשייר, להארי ויינרייט ודורותי ויינרייט (לבית קראותר). יש לה אחות אחת, דיאן הילטון. ויינרייט גדלה בסאוורבי ברידג', ואחר כך למדה ספרות אנגלית באוניברסיטת יורק. 
ויינרייט התחילה לכתוב מגיל 9, ובגיל 16 הצהירה שהיא רוצה לכתוב עבור הסדרה Coronation Street. ב-1980 היא ראתה מחזה בשם Bastard Angel (מלאך ממזר) מאת המחזאי בארי קיף, בתיאטרון שייקספיר המלכותי, ומאז התעניינה במשפטים הקצרים ובגישה הנטורליסטית לכתיבת דיאלוג.

קריירה

בזמן לימודיה באוניברסיטת יורק, ויינרייט מצאה סוכנת עבור כתיבתה, מג דייוויס. בינתיים, היא עבדה בתור נהגת אוטובוס. כאשר היא הייתה בת 24, היא עזבה את העבודה הזו, והתחילה לכתוב בשביל תוכנית הרדיו The Archers. אחרי זה, היא ממשה את תוכנית נעוריה, וכתבה עבור Coronation Street, מ-1994 עד 1999. היא אמרה מאז שהכתיבה עבור סדרה מתמשכת היא הכשרה מצוינת ושכך היא למדה ש"לכתוב סיפור נהדר זו עבודה קשה". קיי מלור הייתה לה למורה רוחנית, ועודדה אותה לעזוב את תחום אופרות הסבון ולהתרכז במקום זאת ביצירה מקורית. היא אז יצרה את סדרת הטלוויזיה  At Home with the Braithwaites, על אישה שבסתר זכתה בלוטו. התוכנית הייתה מועמדת לפרסים רבים. ב-2006 היא כתבה את סדרת הדרמה Jane Hall, אשר מספרת על חייה של נהגת אוטובוס בלונדון. ויינרייט שאבה מניסיונה האישי בכתיבת הסדרה.
היא זכתה בפרס תסריטאית השנה מטעם חברת הטלוויזיה המלכותית (RTS) בשנת 2009 עבור הסדרה Unforgiven, אשר גם זכתה במספר פרסים, כולל סדרת הטלוויזיה הטובה ביותר.
ויינרייט אומרת שדמויות הנשים החזקות-אך-פגומות שלה נוצרות באופן שלם בדמיונה. היא אוהבת לשלוט בטלוויזיה שנוצרת מכתיבתה, ונוטלת חלק גם בהפקה ובבימוי של עבודותיה, בין היתר כדי להבטיח שהנוף והדיאלוג משקפים נאמנה את יורקשייר.
ב-2011 היא כתבה את הסדרה "סקוט וביילי", על שתי שוטרות. הרעיון לסדרה הגיע מהשחקניות הראשיות, סוראן ג'ונס ולזלי שארפ, וממפקחת המשטרה לשעבר דיאן טיילור, שסייעה להביא את הסדרה לשידור.
ויינרייט ביססה את העלילה של הסדרה שלה "הטנגו האחרון בהליפקס" על הסיפור האמיתי של אמא שלה, אשר התאלמנה ב-2001. אמה, דורותי, עברה לחיות עם בתה באוקספורדשייר, וגילתה מחדש אהבה ישנה, אלק ווקר, באמצעות אתר למציאת חברים ותיקים. ברשות אמה, ויינרייט פיתחה את הסיפור של נישואיה המהירים בגיל הזהב. גם "סקוט וביילי" וגם סדרה זו נדחו על ידי BBC ו-ITV בהתאמה, לפני שהתקבלו לפיתוח ושידור.
ב"עמק האושר", אשר צולם בעמק קאלדר הציורי ביורקשייר ובהבדן ברידג', מככבת שרה לנקשייר, אשר הייתה השחקנית שוויינרייט חשבה עליה כאשר כתבה את התפקיד. ויינרייט זכתה לבכורת הבימוי שלה בפרק 4 של העונה הראשונה, פרק אשר גרם להד ציבורי גדול. בסדרה יצאו שתי עונות, ומתוכננת עונה שלישית ואחרונה.
במאי 2015 יצאה הודעה שוויינרייט תכתוב ותביים דרמה מיוחדת בת שעתיים עבור BBC אחד בשם To Walk Invisible: The Bronte Sisters. הנושא שלה הוא האחיות ברונטה, במיוחד מערכת היחסים בין שלוש האחיות, אן, אמילי ושרלוט, לבין אחיהן ברנוול.
ויינרייט הוכנסה כעמיתה לחברת הטלוויזיה המלכותית ב-2016.
בנובמבר 2016, ויינרייט אמרה בראיון ב"הגרדיאן" שהפרויקט הבא שלה יהיה על אן ליסטר, אישה מיורקשייר בת המאה ה-19, שהיא הראשונה הידועה כלסבית גלויה מיומניה.

חיים אישיים

ב-1990 נישאה ויינרייט לראלף "אוסטין" שרלו-ג'ונסון, סוחר פרטיטורות ענתיקות. יש להם שני בנים.
ויינרייט מתגוררת באוקספורדשייר.
גאורג הראשון, רוזן הסן-דרמשטאדט

ביוגרפיה

גאורג נולד ב-10 בספטמבר 1547 בקאסל, כבנם הצעיר של פיליפ הראשון, רוזן הסן וכריסטינה מסקסוניה. לאחר מותו של אביו חולקה רוזנות הסן בינו לבין אחיו, וגאורג נטל את האזור סביב העיר דרמשטאדט, ומונה לרוזן הסן-דארמשטאדט.
גאורג נטל חלק בהגנה על הרפורמציה הפרוטסטנטית, והקפיד מאוד על הגנת הדת בארצו, ואף נטל חלק בציד מכשפות ברוזנות. גאורג היה שליט מוכשר מאוד, ובתקופתו הוכפלה האוכלוסייה במדינה.
ב-7 בפברואר 1596 מת גאורג בדרמשטאדט, ובמקומו עלה לשלטון בנו לודוויג.
טריאדה (פשע מאורגן)

הטריאדות הסיניות הוא שם כולל לקבוצת ארגוני הפשע שמקורם בהונג קונג, ושפועלים גם בטייוואן, בסין ובארצות נוספות שבהן אוכלוסייה סינית גדולה. פעילויותיהן כוללות סחר בסמים, רציחות מוזמנות, מכבסת כספים, הימורים בלתי חוקיים, סחיטה ועוד.
מקור ההכנסה המרכזי של הטריאדות כיום הוא ענף הזיופים של תוכנות מחשבים, תקליטורים וסרטי די-וי-די. בנוסף לכך עוסקות חלק מהטריאדות ב"עסקים לגיטימיים" ואפילו הצליחו לבסס מונופול כלכלי בתחומים מסוימים כגון תעשיית הקולנוע המקומית בהונג קונג. מספר החברים בארגונים השונים נע בין 50 בארגונים הקטנים ועד ל-30,000 בארגון הגדול ביותר.
נכון ל-2007 סך כל החברים בארגוני הטריאדות ברחבי העולם נאמד בכ-80 מיליון.
מרקוס פרסון

ביוגרפיה

מרקוס פרסון נולד ב-1 ביוני 1979 בסטוקהולם שבשוודיה לאמא פינית ולאב שוודי. במשך שבע השנים הראשונות לחייו התגורר פרסון בעיר השוודית אדסבין. עוד בילדותו התעניין בממשקי משחקי המחשב וכך להגיע לפיתוח משחקי מחשב. ב-2005 החל לעבוד כמפתח משחקי מחשב לראשונה בחייו באופן מקצועי, עבור חברת קינג, אך ב-2009 פרש מעבודתו על מנת להתרכז בפיתוח Minecraft. ב-10 במאי 2009 הוציא את הגרסה הראשונה למשחק שנקראת "הגרסה הקלאסית" והייתה תוכנה חינמית, לאחר יציאת הגרסה הראשונה למשחק הוא החל לצבור פופולריות. בשלהי 2010 שכר פרסון מספר עובדים והקים את Mojang. בספטמבר של אותה שנה הכריז על גרסת בטא למשחק. ב-18 בנובמבר 2011 הוציא לאור את הגרסה הרשמית של המשחק, וב-1 בדצמבר 2011 העביר את ניהול פיתוח המשחק לינס ברגנסטן. ב-28 בפברואר 2014 החל לעבוד יחד עם "חטיבת ההנפשה של האחים וורנר" ו-Mojang על סרט לא מונפש באורך מלא שיבוסס על המשחק Minecraft.

חיים אישיים

ב-13 באוגוסט 2011 נשא לאישה את אלין זאטרסטרנד, הידועה גם בכינוי "Ez" בקהילת Minecraft‏. ב-15 באוגוסט 2012 הודיע פרסון בטוויטר כי הוא נפרד מזאטרסטראנד וכעת הוא לבד. מאז פרידתו מזאטרסטרנד לא נישא ולא הודיע על מערכת יחסים חדשה.
פרסון חבר במפלגת הפיראטים של שוודיה. הוא הצהיר כמה וכמה פעמים כי הוא אתאיסט, ב-2011 הוא דיבר על השקפותיו הדתיות והתאולוגיות. במאי 2012 כינה בטוויטר שלו את חברת המשחקים EA "חבורה של ציניקנים ארורים" בעקבות חבילת משחקי האינדי שהוציאה החברה, רבים יצאו נגדו על האמירה וקראו להחרימו אך היו כמה שתמכו בדעתו. ב-19 בדצמבר 2012 תרם לקרן החזית האלקטרונית $250,000 לפרויקט החדשנות של הקרן להגנה על EFF‏.
מרוט

מרוט (בצרפתית ובאנגלית Marotte), הוא אביזר בדמות שרביט, שבקצהו נמצא ראש מגולף. הוא התפתח במאה ה-14 כהמשך ישיר של אלת הכסיל, ומאוחר יותר הוחלף במראה שסימלה את האהבה העצמית של השוטה. מקורה של המילה מרוט, מהשפה הצרפתית, ומשמעותה המילולית, היא משוגע. המרוט נישא לרוב בידי לצים, והראש המיניאטורי משקף לעיתים קרובות את תלבושת ותחפושת הלץ הנושא אותו. על ראש המרוט הקדום יותר, הוצמדו פעמונים ולעיתים הוא היה מורכב על מספר חוליות שאפשרו לו לנוע בחופשיות לכיוונים שונים. במרוט המודרני, ניתן למצוא גם תיבת מוזיקה ואמצעים מכניים אחרים המספקים אפקטים נוספים.
באופרה ריגולטו של ורדי, מופיע הזמר בתפקיד הראשי, עם מרוט שפרצופו מייצג לפי הצורך, ארשת טראגית או קומית.

תפקיד הלץ

בתקופת ימי הביניים והרנסאנס, נשכרו הלצים על ידי בעלי ממון, מלכים ובתי המשפט. תפקידם היה לבדר אותם באמצעות הומור, שנינות, משחקי מילים, חידות, חרזנות, מלל שטותי וכמו כן, כדי ליעץ בעניינים שונים ולהעביר ביקורת על סביבתם. כיוון שדיבוריהם לא נלקחו ברצינות יתרה, ניתן להם חופש דיבור מלא, שהיה לעיתים רב יותר מזה שניתן ליועצים הרשמיים, שהיוו במקרים מסוימים איום על אדוניהם. המרוט, שימש בידי הלץ ככלי עזר הומוריסטי שסייע לו להעביר את מסריו.

המרוט באמנות

לצים אוחזים במרוט, הופיעו בתקופת ימי הביניים והרנסאנס, כאיורים בכתבי קודש, בציורים ובספרות המתעדת את התקופה. ספרו של סבסטיאן מינסטר, קוסמוגרפיה, הוא דוגמה מובהקת לתיאור מסורות והווי של התקופה באמצעות טקסטים וציורים, כגון ציור לץ האוחז מרוט בידו, שהופיע במהדורה של הספר בשנת 1552.
מין יחידאי

מין יחידאי (באנגלית: Solitary animal, "בעל חיים סוליטרי") הוא מין של בעל חיים החי בבדידות בשטחי חיותו וממעט בפגישות עם פרטים אחרים מאותו מין, למעט בעונת הרבייה, אז מזדווגים הזכר והנקבה, הנקבה מטפלת בגוריה עד גדילתם, ואצל חלקם (כגון הברדלס) נותרים הצעירים יחדיו גם בשנים הראשונות לאחר עזיבת האם.
לעיתים קרובות חיים מינים אלה בטריטוריה גדולה ורחבה והם גם מסמנים אותה בסימנים המודיעים לשאר הפרטים שהשטח תפוס. במקרה שפרט אחר יחדור לטריטוריה, תחל מריבה קולנית שעלולה להידרדר לקרב שליטה.
חלק מהחיות הן יחידאיות באופן כללי, אך באירועים שונים הם מתקהלים יחדיו, לדוגמה כדי לאכול מזון נדיר, כגון השד הטסמני, ולאחר האכילה עוזבים הפרטים כל אחד לדרכו. כמו כן, ישנם בעלי חיים שהם יחידאים רוב השנה, אך בעונת הרבייה הם מתקהלים בקבוצות. מינים אחרים, כגון למור עכברי אפור, פעילים בשעות החשיכה לבדם, אך במשך היום ישנים בקנים משותפים.
ישנם מינים רבים שהם יחידאים, בעיקר בין היונקים: בני סדרת המכרסמים, דלשינאים רבים, טורפים כמו החתוליים, פנדה זנובה והדוביים, כמה פרימטים כמו לוריס איטי או אורנגאוטן וכן הקרנפים. דוגמאות לחיות מקבוצות אחרות שהם יחידאיים: נחשים, תנינים, דגים שונים, כרישים, תמנונאים וכמה פרוקי רגליים כמו עקרבים, עכשובאים מספר צרעות, גמלי שלמה וזבובאים.
פרחים בעליית הגג

העלילה

הסיפור מתרחש בתחילת שנות החמישים ומסופר מנקודת מבטה של קאת'י, הבת האמצעית בת השתים עשרה.
חייהם של משפחת דולנגיינג'ר, ההורים כריסטופר וקורין, וילדיהם, כריס (ארבע עשרה), קאת'י (שתים עשרה), והתאומים קארי וקורי (ארבע), היו חיים רגילים לחלוטין, עד אשר ביום הולדתו השלושים ושש, נהרג אבי המשפחה בתאונת דרכים.
האם נכנסת לחובות קשים ובצעד נואש יוצרת קשר עם הוריה, שעמם לא דברה במשך שנים לאחר מעשה שבעקבותיו נושלה מצוואת אביה. היא מספרת לילדיה על בית ילדותה ומשפחתה העשירה, ועל סבם הגוסס, ומבטיחה להם שתצליח לשכנע אותו להחזיר אותה לצוואה. כעבור זמן קצר, אורזים החמישה את כל חייהם לארבע מזוודות, ונוסעים אל בית הוריה של קורין, הזוג פוקסוורת', החיים באחוזתם המפוארת.
בהגעם למקום פוגשים הילדים לראשונה את סבתם, אישה מרירה ואכזרית בעלת זיקה חזקה לדת, שמובילה אותם אל חדר יחיד באגף המבודד ביותר בבית, עם גישה לעליית הגג העצומה. שם מתגלה לילדים האמת על הוריהם. אביהם היה אחיו הצעיר של סבם, כלומר דוד של אמם קורין, ובעקבות היחסים האסורים ביניהם נושלה קורין מהצוואה.
התנאי של האם לחיי האושר המובטחים להם הוא שאסור לסבא לדעת על קיומם של נכדיו הלא חוקיים, עד אשר יחזיר אותה לצוואה, ועד אשר זה יקרה, על הילדים להשאר בחדרם תחת השגחת סבתם השמרנית, הרואה בהם את זרע השטן כתוצר של גילוי עריות.
בהמשך, התנאים נהיים קשים יותר ויותר, כשלבסוף אסור לילדים לצאת מן החדר עד אשר הסבא ימות, ובזמן הזה, עוברים הארבעה מסכת ייסורים אכזרית מצד הסבתא, שכוללת חוקים נוקשים בנוגע למהלך יומם, ובין השאר גם הרעבה, אלימות פיזית ומילולית מתמידה, בעוד האם מתחילה להפוך את עורה עד אשר נעלמת כמעט כליל מחיי הילדים, ועוברת אל חיי ההנאה והעושר, כולל נישואין בשנית בעוד הם כלואים בחדר הקטן, נמנעים מאור שמש מעבר לוילונות המוגפים.
במהלך מספר שנים בחדר הקטן כריס וקאת'י מחנכים את אחיהם הקטנים, ומשמשים להם תחליף לאמם, אבל במקביל גם חווים את התבגרותם המינית בחדר הקטן, ובעקבות המתח המיני המתמשך ביניהם, התוצאה הסופית היא גילוי עריות, אשר משפיעה על כל מהלך חייהם העתידיים.
לבסוף, כשהם מבינים כי אמם אינה מעוניינת בהם עוד, מחליטים כריס וקאת'י לברוח מהאחוזה, אך לפני שהם מספיקים, נפטר קורי מ'מחלה מתמשכת'.
בלילה לפני הבריחה, כשכריסטופר מסייר באחוזה על מנת למצוא דברים יקרי ערך כדי שיוכלו לכלכל את עצמם, הוא מגלה שאמם עזבה את האחוזה עם בעלה, שהסבא כבר מת מזמן ובנוסף הוא מגלה משיחה בין שני משרתים (אשר בטוחים שבעליית הגג מצויים עכברים) שקורי הורעל עם רעל עכברים שהוסווה בתוך הקינוחים שלהם, מה שנועד לחסל את ארבעתם.
לאחר שכריס מספר לקאת'י שמי שהרעילה אותם הייתה אמם (דבר שהבין משיחת המשרתים על הצוואה אשר השאיר לה סבם) ושמסתבר שבצוואה השאיר הסב הוראה שאם יתברר שהיו לה ילדים מבעלה הראשון, או שאם היא תוליד ילדים אי פעם, היא תנושל בשנית מן הצוואה, מבינים כריס וקאת'י שאמם הכניסה אותם לחדר ולא תכננה לתת להם לצאת משם לעולם, ושאף ניסתה לרצוח אותם כדי לא לאבד את ירושתה.
בסופו של הסיפור, כשהם מבינים כי אין להם עוד בשביל מה להשאר כלואים באחוזה ושאמם נטשה אותם באופן סופי, השלושה בורחים אל העתיד הלא נודע.
The Gentleman's Magazine

The Gentleman's Magazine ("המגזין של הג'נטלמן") היה כתב עת שהעורך והעיתונאי אדוארד קייב הוציא לאור לראשונה בלונדון בינואר 1731. הוא היה כתב העת המודפס הראשון בשפה האנגלית שהופץ בתפוצה ארצית ולא מקומית, וכפי הנראה היה הראשון מסוגו בעולם המערבי.
הכותרת המקורית הראשונה הייתה "המגזין של הג'נטלמן, או מקור המידע החודשי של הסוחר". החידוש של קייב היה ביצירת תמצית חודשית של חדשות ופרשנות על כל נושא שיש לציבור המשכיל עניין בו, ממחירי סחורות הגלם ועד לשירה בלטינית. רוב החומר בכתב העת היה מקורי ונכתב על ידי קבוצה של תורמים קבועים, אבל כלל גם ציטוטים נרחבים וסיכומים מכתבי עת וספרים אחרים. קייב, שערך את כתב העת תחת שם העט "סילבנוס אורבן" (Sylvanus Urban), היה הראשון להשתמש במונח "מגזין" (במקור מערבית דרך הצרפתית "מחסן") עבור כתב עת. בשער הופיע תמיד האיור (שעודכן עם השנים) של בית "שער סנט ג'ון" (St John's Gate, שריד למנזר) בקלרקנוול שברובע איזלינגטון שבלונדון. מבנה זה, שהיה ביתו של קייב, שימש בפועל כמשרדים של כתב העת.
קודם לייסוד The Gentleman's Magazine היו כתבי עת שהתמחו בתחומים מסוימים, אבל לא היו פרסומים מרובי תחומים כמוהו (אם כי היו קודם לכך ניסיונות כדוגמת "The Gentleman's Journal", שנערך על ידי פטר אנתוני מוטיו (Peter Anthony Motteux) ויצא לאור בשנים 1694-1692).
מקום העבודה הקבוע הראשון של סמואל ג'ונסון כסופר היה ב-The Gentleman's Magazine. בתקופה בה נאסר לדווח על הדיונים בפרלמנט תרם ג'ונסון בקביעות דוחות על הנעשה בפרלמנט בכותרת "דיונים של הסנאט של מגנה ליליפוטיה". המשפטים שהופיעו בדוחות אלו אומנם שיקפו את עמדותיהם של המתדיינים, אבל הנוסח היו כולו פרי עטו של ג'ונסון.
קייב שהיה איש עסקים מוכשר, הצליח לפתח רשת הפצה נרחבת עבור The Gentleman's Magazine. כתב העת נקרא בכל רחבי העולם דובר האנגלית. העיתון נסגר בספטמבר 1907.
ליגת העל הרוסית בכדורעף נשים

היסטוריה

אליפות ברית המועצות בכדורעף נשים נערכה לראשונה בשנת 1933 כחג הכדורעף הסובייטי והייתה תחילה תחרות בין נבחרות העיר. 
בשנים 1933-1936 התקיימה כתחרות בין נבחרות עירוניות שונות. משנת 1938 נערכה כאליפות לאומית בקרב מועדוני כדורעף נשים. 
לאחר התפרקות ברית המועצות, בשנת 1992 הוגדרה כאליפות פתוחה ונטלו בה חלק גם קבוצות כדורעף נשים מיוגוסלביה. 
מאז עונת 1995/96 האליפות מפוצלת לארבע ליגות — ליגת העל, הליגה הבכירה (ליגת המשנה, השנייה בחשיבותה), הליגה הראשונה והליגה השנייה. בעונת 2001/02 ליגת העל הפכה לליגה א' והליגה הבכירה הפכה לליגה ב'. ב-2011, ליגת המשנה התמזגה עם ליגה ב' לצורך הקמת ליגת הנוער.

זכויות שידור 

המשחקים המרכזיים של האליפות משודרים בפורטל האינטרנט Sportbox.ru ובערוצי הטלוויזיה של רשת "Match TV".
זפוריז'יה

היסטוריה

העיר נוסדה ב-1770 לאחר סיפוח השטח לרוסיה בעקבות מלחמת רוסיה-טורקיה. שמה הראשון של העיר היה אלכסנדרובסק על שם הנסיך אלכסנדר גוליצין. בסוף המאה ה־19 נבנתה בסמוך לעיר מסילת ברזל ממוסקבה לקרים, דבר שהוביל לפיתוחה המהיר של העיר. ב-1921 שונה שם העיר לזפוריז'יה על שם בסיסו הראשון של החיל הקוזקי, ששכן באי סמוך לעיר. ב-1927 נבנתה על נהר הדנייפר ליד העיר תחנת כוח הידרואלקטרית דנייפרוגס הגדולה ביותר בכל ברית המועצות, ובתי חרושת לאלומיניום וברזל. העיר נהפכה למרכז התעשייתי השלישי בגודלו באוקראינה. בהמשך התווספה תעשיית המכוניות (זאפורוז'ץ), וכן תעשיית מנועים למטוסים. ליד תחנת הכוח נבנה יישוב עירוני חדש שחובר לעיר העתיקה על ידי שדרות לנין באורך 13 ק"מ, אחד מהרחובות הארוכים בכל אירופה.

יהודים

הידיעות על יהודים באזור החלו בשנת 1846. הקהילה היהודית נפגעה בפרעות בשנים 1881 ו-1905. בשנת 1926 התגוררו בעיר למעלה מ11 אלף יהודים.
הקהילה היהודית בזפוריז'יה, אשר מנתה ערב מלחמת העולם השנייה כ-35,000 נפש, הושמדה כולה על ידי הגרמנים מיד לאחר כיבוש העיר באוקטובר 1941. באתר ההריגה נמצאת שכונת מגורים ובמרכזה אנדרטה לזכר הנספים (הכתובת מדברת על אזרחים סובייטים שנרצחו, אך הכוונה ליהודי העיר).
לאחר המלחמה חזרו יהודים לעיר, אולם תחת המשטר הקומוניסטי נמנעה כל פעילות דתית יהודית. רק לאחר נפילת ברית המועצות ועצמאות אוקראינה ב-1991, קמו מחדש מוסדות הקהילה, כולל מוסדות חינוך קטנים.
ב-1995 שלח ארגון הג'וינט לקהילה את הרב נועם שלזינגר אשר שיקם את החיים הדתיים היהודים בעיר. מ-1997 החליף אותו שליח חב"ד, הרב נחום ערנטרוי.
כיום, מונה הקהילה היהודית כ-10,000 יהודים בעיר ובמחוז. ברשות הקהילה היהודית קיימים בית ספר וגן ילדים מהמתקדמים והמצטיינים בעיר. ב-2012 הוקם בית כנסת ומרכז קהילתי חדש במרכז העיר, אשר החליף את בית הכנסת הישן שהוקם לפני 120 שנה ברחוב טורגנייבה 22.
עודד בורלא

ביוגרפיה

בורלא נולד בירושלים כבן הבכור לסופר יהודה בורלא, ממשפחה ספרדית מיוחסת, ולרעייתו מרים בת משה גולדברג. במהלך מלחמת העולם הראשונה גויס אביו לצבא העות'מאני ובסיומה נשלח מטעם ועד הצירים לדמשק להקים בית ספר עברי ליהודי העיר. עודד בילה כחמש שנים מילדותו שם. במשפחה היו ארבעה ילדים, ביניהם האח יאיר בורלא והאחות עפרה בורלא אדר. לאחר הולדת האחות צוריה שבה המשפחה לארץ ישראל והתיישבה בזכרון יעקב ועברה לאחר זמן קצר לחיפה, בה למד בורלא בבית הספר הריאלי. מיוזמתו ובהסכמת הוריו עבר ללמוד בבית הספר בקיבוץ בית אלפא ומשם עבר ללמוד בבית הספר החקלאי מקוה ישראל. לאחר מכן עבר לירושלים ולמד שלוש שנים בבית הספר לאמנות "בצלאל", שם הכיר את אשתו סוזן, אזרחית אמריקאית, עמה נישא בתום לימודיו. 
בקיץ 1939 הציג בגלריה לאמנות כ"ץ את תערוכת ציוריו הראשונה שכללה ציורי שמן ותרשימים בפחם.
בשנת 1940 יצא עם רעייתו לארצות הברית והשניים התיישבו בעיר ניו בדפורד שבמסצ'וסטס. שם עסק בעבודות שונות. מאוחר יותר מצא משרה כמורה לעברית בבית ספר יסודי באטלנטיק סיטי.
באוקטובר 1947 הציג תערוכת יחיד של ציוריו בניו יורק.
באביב 1948 שימש כמדריך למתנדבים יהודים במחנה הכשרה בניו ג'רזי. הוא הצטרף לקבוצת מתנדבים שיצאה את ארצות הברית במאי אותה שנה בספינה לארץ ישראל. זמן קצר לאחר הקמת המדינה עגנה הספינה בביירות, וקבוצה של 69 צעירים ישראלים ואמריקאים, ובורלא ביניהם, הורדה מן הספינה ונכלאה במחנה בבעלבק. הקבוצה שוחררה לאחר כ-6 שבועות, לאחר שכולם נאלצו להישבע שישובו לארצות הברית. השבויים הועלו על אותה הספינה, ורובם ירדו בפלרמו ומשם הגיעו לישראל.
בשנים 1951-1953 שימש בורלא כקריין וכעורך תוכניות לשידור העברי של קול אמריקה. בד בבד למד והשתלם בציור, בעיצוב אריגים ובאמנות. הוא שב לישראל בשנת 1955, והיה מורה לציור, לגרפיקה, והציג מתערוכותיו בארץ ובחוץ לארץ. בין שאר עיסוקיו גם הוציא תקליט שירי ילדים, שהוא עצמו חיבר את המלים והלחין את השירים.
את ספרו הראשון, "מכתבים לליאורה", כתב בגיל 45. הספר יצא לאור ב-1960 וכלל אוסף מכתבים אמיתיים שכתב לבת-אחותו ליאורה, בעת שהותו בארצות הברית.
בשנות ה-70 כתב את התסריט לסדרת הטלוויזיה רגע עם דודלי.
בשנות ה-80 כתב בורלא גם עבור כתב העת לילדים פילון.
לאחר יציאתו לגמלאות היה מבקר בבתי ספר ברחבי הארץ, שם קרא והציג בפני הילדים את סיפוריו. הוא הפסיק פעילות זו כאשר הגיע לגיל 80.
סיפוריו של בורלא התפרסמו ביותר מ-70 ספרים. הוא כתב ואייר שלל ספרים לילדים. ספריו מלאי הומור, איגיון (נונסנס) ומוזרויות לשון. בספרו "הספר הגדול של עודד בורלא" רוכזו סיפורים מתוך ספריו (שאת רובם קשה להשיג כיום).
בספריו של בורלא דמויות רבות של חיות ביניהן: צרצר, סוס, פנדה, תנין, זיקית, חמור. לדבריו, כתב סיפורים על 346 בעלי חיים שונים.
בשנת 1996 כתב את ספרו האחרון. בשנת 2008 הוציא אוסף משיריו.
בשנת 2006 התגלתה בגופו מחלת סרטן העור.
בורלא נפטר בעיר מגוריו תל אביב ונטמן בבית העלמין קריית שאול. הוא הותיר אחריו את טליה רעייתו. מנישואיו הקודמים לסוזן (נפטרה בישראל ב-1974) הותיר בן ובת.
לואיג'י זינגלס

קריירה

זינגלס הוא בעל תואר ראשון בכלכלה, מאוניברסיטת בוקוני במילאנו. בשנת 1992 הוא קיבל תואר דוקטור בכלכלה מהמכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס עבור תזה שכותרתה "הערך של שליטה תאגידית" תחת פיקוחו של ג'יימס מ' פוטרבה ואוליבר הארט. באותה שנה הוא הצטרף לסגל בית הספר לעסקים של אוניברסיטת שיקגו, שם הוא רוברט ג 'מק' קורמק פרופסור ליזמות וכספים. זינגלס מכהן גם כחבר בוועדה לענייני שוק ההון.

עמדותיו

את התנגדותו הוא ההתנגדות למונופול כלכלי, דבר המוביל ליוקר המחיה הביע בדרך זו:
"כאשר עסקים משיגים כוח שוק שיכול לאפשר להם להעלות מחירים, הציבור יכול לבקש הגנה דרך התהליך הפוליטי. אבל כאשר לעסקים יש גם כוח שוק וגם כוח פוליטי, הציבור לא יכול לברוח. בתנאים אלה המערכת מתחילה להיות דומה לכלכלה סוציאליסטית - ולא לכלכלה חופשית. בכלכלה סוציאליסטית המערכת הפוליטית שולטת בעסקים. במערכת קפיטליזם-של-מקורבים העסקים שולטים בתהליכים הפוליטיים. ההבדל דק מאוד: בשני המקרים לא קיימת תחרות והחופש נעלם. ללא תחרות החיים הכלכליים אינם הוגנים, ולמחוברים יש יתרון".
זינגלס הוצג בהבלטה בתקשורת, אשר עולה בקנה אחד עם אמונתו כי כלכלנים צריכים לנקוט עמדה ציבורית יותר לגבי מה שהם מאמינים. בעודו נוקט בעמדת כלכלן מסורתי במובנים רבים, הוא ידוע על כמה דעות ייחודיות משלו. הוא דגל להחליף את כל המיסים עם מס צריכה יחיד, עמדה שבדרך כלל נוקטים בעלי דעות שמרניות פוליטיות. מאידך, הוא הביע תמיכה ברגולציה גדולה יותר של התעשייה הבנקאית. עם זאת, זינגלס הביע את תמיכתו בתקרת החוב של ארצות הברית.
אף כי זינגלס הוא פרו-שווקים, ומגדיר עצמו כתומך של השוק החופשי, הוא אינו בעד הקטנה בכל מחיר של הרגולציה של המדינה על שווקים. בספרו הוא מתאר כיצד באופן היסטורי חברו תומכי שוק חופשי ועסקים גדולים כדי לקדם את המגזר העסקי, ורעיונות של יוזמה פרטית ושוק חופשי מול זרמים סוציאליסטים שדגלו בהלאמה, קומוניזם או מדינת רווחה רחבה. אבל לפי זינגלס, לאחר תקופה מסוימת הגיעה השלב שבו התאגידים הגדולים הפכו למחוברים זה עם זה ומתואמים מבחינה פוליטית והם מהווים את החסם הגדול ביותר לתחרות.
זינגלס מתאר את המונופול העסקי הגדול הראשון, חברת הודו המזרחית הבריטית, שהצליחה לקבל מהכתר הבריטי מונופול על המסחר הימי ופעלה מ-1600 במשך 233 שנה. הוא מצטט את הכלכלן הסקוטי אדם סמית, שתיעב את החברה ומונופולים אחרים, וכתב בין השאר: ״הם הצליחו לעיתים נדירות בלי פריבילגיות אקסקלוסיביות ונכשלו לעיתים קרובות בלעדיהן. בלי פריבילגיות אקסקלוסיביות הם ניהלו את העסקים בצורה כושלת״.
בחודש יולי 2012, השתתף זינגלס בתוכנית הרדיו "לא בריינר כלכלי פלטפורמה" של תוכנית NPR Planet. הוא תמך בתוכנית רפורמה בת שישה חלקים שכללה ביטול כל ההכנסה האמריקנית, מס חברות, מס שכר וכן המלחמה בסמים והחלפת המערכת במס הצריכה הרחב (כולל הטלת מיסים על חומרים בלתי חוקיים לשעבר).
ראש הממשלה בנימין נתניהו מרבה לצטט ולהביא כסימוכין לדבריו מתוך תפישתו של זינגלס, כך בנאום בכנסת השתמש נתניהו בספרו של זינגלס, משנת 2012, כדי להצדיק את הרפורמה במינהל מקרקעי ישראל, וכך בטקס השבעתה של קרנית פלוג לנגידת בנק ישראל הזכיר אותו נתניהו בהקשר של החזרת ההוגנות לכלכלה.

לימודים

תחום הלימוד העיקרי שלו הוא כלכלה עסקית, עם דגש רב על ארגונים ויזמות.

פרסים

זינגלס זכה בפרס ג'רמן ברנצ'ר מ -2003 לכלכלן האירופאי הטוב ביותר מ-40 עובדים בתחום המקרו-פיננסי. בשנת 2012, היה ברשימת 100 המובילים חשיבה גלובלית, "להזכיר לנו מה הכלכלה השמרנית נהגה להיראות" שעל ידי מגזין "מדיניות החוץ".
חוק יובש

חוק יובש הוא שם כללי לכל חוק האוסר על ייצור, הובלה, ייבוא, ייצוא ומכירה של משקאות אלכוהוליים. לעיתים, מאפשר החוק שימוש במשקאות אלכוהוליים לצרכים דתיים, רפואיים ו/או מדעיים.
בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20, רווחה התפיסה לפיה המדינה אחראית לרווחתם וטובתם של האזרחים ובין השאר עליה לחוקק חוקים אשר יגנו על האזרחים מפני הרעות שהם גורמים לעצמם. בעקבות הנזקים הרבים הנגרמים משתייה עודפת של משקאות חריפים, כשכרות ואלכוהוליזם, עלה בתחילת המאה ה-20 הרעיון לאסור מכירת משקאות חריפים ובכך לפתור את הבעיות הללו. במיוחד הטיפה לכך מפלגת האיסור שעיקר מצעה נגע לאיסור מכירת משקאות אלכוהוליים. בעקבות זאת, נחקקו חוקי יובש במספר מדינות. אולם החוקים הללו בוטלו, ומאז אמצע המאה ה-20 אין מדינות חופשיות בהן יש חוקי יובש.

הסיבות לביטול חוקי יובש

הדעה הרווחת היא שחוקי יובש בוטלו מכיוון שהם כשלו ולא הצליחו למנוע שתיית משקאות חריפים. אך יכולות להיות סיבות אחרות לביטול החוקים, כמו התפשטות הדעה המתירה לאדם לנהוג כרצונו גם כאשר הוא גורם לעצמו נזק, התגברות "השוק השחור" של האלכוהול והגדלת הפשיעה (בארצות הברית לדוגמה החלו ארגוני המאפיות לתפוס מקום משמעותי ומסוכן) וסיבה נוספת היא השפעתם של בעלי הון על המחוקקים (אשר היו מעוניינים בהחזרת הסחר במשקאות אלכוהוליים).
עזיז עלי אל-מצרי

עזיז עלי אל-מצרי (בערבית: عزيز علي المصري) (1879 - 16 ביוני 1965) היה קצין ופוליטיקאי טורקי עות'מאני.

ביוגרפיה

הוא סיים בית ספר צבאי עות'מאני בשנת 1904 ובהמשך שירת בצבא במקדוניה. אותה שעה הייתה שעת ההתאחדות של "מועצת האיחוד והקידמה" (İttihad ve Terakki Cemiyeti), איחוד שמטרתו הצבאית הייתה להפיל את הסולטאן עבדול חמיד השני בשנת 1908. השתתף במערכה בתימן בשנת 1910 ובאזור טריפוליטניה שבלוב בשנים 1911–1912 והוחלף בשנת 1914. לאחר מכן הגיע למצרים והצטרף למרד של השריף חוסיין בחג'אז נגד האימפריה העות'מאנית בשנת 1916. לאחר מלחמת העולם הראשונה הוא חזר למצרים והמשיך בקריירה צבאית. בשנת 1940 הוא קודם על ידי עלי מאהר לתפקיד של ראש הצבא המצרי אך במהרה הוחלף בלחץ הבריטים. הוא ניסה להימלט ב-1941 בטיסה למדבר הלובי, במטרה להצטרף לכוחות הגרמנים, אך נעצר ונשפט.
בשנת 1953 נעשה שגריר מצרים בברית המועצות אך התפטר בשנת 1954 והפסיק כל פעילות פוליטית.