google/wiki40b huggingface dataset:
סן סבא

סן סבא (באיטלקית: San Saba) היא בזיליקה ואחת הכנסיות הטיטולריות של העיר רומא בירת איטליה. הכנסייה נמצאת על גבעת האוונטין בסמוך לחומת אורליאנוס הקדומה.

היסטוריה

המנזר הראשון הוקם באתר בשנת 648 על ידי נזירים שנמלטו ממנזר מר סבא בעקבות הכיבוש הערבי והגיעו לרומא. הנזירים השתתפו בוועידת הלטרון ובסיומה הקימו מנזר במבנה אחוזה נטוש שמצאו (באותה עת פחתה אוכלוסיית רומא והיו בה מבנים נטושים רבים). על פי מסורת מקומית היה האתר שייך לסילביה הקדושה, אימו של האפיפיור גרגוריוס הראשון אשר ציוותה במותה את האתר למנזר, אולם ככל הנראה מקורה של מסורת זו במאה ה-12.
המנזר שהוקם שגשג במהלך המאה השמינית והתשיעית ונזיריו אף השתתפו במשלחות רשמיות שנשלחו לביזנטיון ובועדות שנערכו בקונסטנטינופוליס כנציגי הכנסייה הקתולית והאפיפיור. בשנת 768 נכלא במנזר האנטי-אפיפיור קונסטנטינוס השני בטרם הוצא להורג על ידי הלומברדים.
המנזר שופץ במאה העשירית והועבר למסדר הבנדיקטיני של מונטה קאסינו ושופץ שוב במאה ה-13 בטרם הועבר לנזירי קלוני. במאה ה-15 הועבר המנזר לנזירים הציסטרסיאניים.
בשנת 1959 הפכה הכנסייה לכנסייה טיטולרית.

תיאור המבנה

בקדמת המבנה נמצאת אכסדרת עמודים שנבנתה במאה ה-13. במרכז הכנסייה אולם תווך שמשני צדדיו שני אולמות צידיים. במבנה שלושה אפסיסים. ככל הנראה הכנסייה נבנתה תוך שימוש מבני בעמודים שנלקחו ממבנים עתיקים.
מתחת לכנסייה נמצאת קריפטה שנבנתה באתר בו היה, על פי המסורת, ביתה של סילביה הקדושה, ובה מוחזקים שרידים של סבאס.
לייקה מרטנס

חיים אישיים

לייקה מרטנס נולדה ב-16 בדצמבר 1992 בברגן שבהולנד.

קריירת מועדונים

מרטנס ייצגה את הירנביין (2009–2010) ואת ונלו (2010–2011) בליגה ההולנדית לנשים וגם את סטנדרד לייז' בליגה הראשונה בבלגיה. במשחק הרשמי הראשון שלה עם סטנדרט ליאז' כבשה שני שערים שעזרו לה לזכות לזכות בתואר הראשון שלה, גביע הסופרקאפ הבלגי. בסוף עונת 2011/2012 עזבה מרטנס את סטנדרט ליאז' שם שיחקה 25 משחקים וכבשה 17 שערים.
מרטנס עברה למועדון דויסבורג הגרמני מה בונדסליגה לאחר שעזבה את סטנדרט ליאז'.
בדויסבורג שיחקה מרטנס 30 משחקים וכבשה 7 שערים עד שעזבה ב–2014.
ב–2014 הגיעה מרטנס לגטבורג שם ערכה את הופעת הבכורה שלה נגד Vittsjo GIK. מאמנה אז שיבח אותה על טכניקת המשחק הגבוהה שלה. מרטנס עזבה את גטבורג לאחר שנה אחת ועברה לשנה ל-פ. צ. רוזנגארד.

ההגעה לברצלונה

ביולי 2017 חתמה מרטנס בברצלונה. את הופעת הבכורה שלה עשתה כשנכנסה כמחליפה בניצחון 9–0 נגד סראגוסה. מרטנס כבשה את שערה הראשון בניצחון 0–10 על סנטה תרזה. היא עזרה לקבוצה להגיע עד לגמר ליגת האלופות של אופ"א בעונתה השנייה במועדון, אך הפסידו בגמר 1–4 נגד אולימפיקה ליונה ב-18 במאי בבודפשט.

קריירת נבחרת

מרטנס בין השנים 2011–2010 שיחקה בנבחרת הולנד עד גיל 19 שם זכתה בנעל הזהב של יורו 2010 עד גיל 19 בצוותא עם טוריד קנאק כשלשתיהן 4 שערים.
ב-אוגוסט 2011 מרטנס שיחקה את משחקה הראשון בנבחרת הבוגרת במשחק ידידות נגד סין.
ביורו 2017 מרטנס כבשה 3 שערים לנבחרת הולנד שזכתה באותו טורניר עם ניצחון 2–4 על דנמרק בגמר, כשמרטנס אחד הכובשות. על הופעותיה בטורניר מרטנס נכללה בנבחרת הטורניר, הגיעה מקום שלישי בנעל הזהב וזכתה בכדור הזהב לשחקנית המצטיינת של הטורניר.
במונדיאל 2019 שנערך בצרפת מרטנס נפצעה ברגלה. למרות זאת כבשה את שני השערים להולנד בשמינית הגמר נגד יפן בניצחון 1–2. נבחרת הולנד סיימה מקום שני בטורניר עם הפסד 2–0 בגמר לארצות הברית. מרטנס נבחרה בסיום הטורניר להיות בחברת הטורניר.
לדי סיאדאו

ביוגרפיה

הנזיר שיזכר בשם לדי סיאדאו, נולד בכפר קטן, במרחק של כשמונים קילומטרים מהעיר מנדליי. כבר בהיותו נזיר צעיר, בלט בזכות יכולותיו האינטלקטואליות. על כן, עבר, בתחילת שנות העשרים לחייו, לעיר מנדליי והצטרף למנזר תַאנְגַ'אוְן, אשר היווה מוסד לימוד יוקרתי בתקופה זו. בשנת 1883, לאחר שריפה רחבת היקף בעיר מנדליי, אשר הרסה את ביתו ואת כתביו, חזר לכפר הולדתו. לאחר מספר שנים בהם לימד בכפר, עבר ליער לֶדי במטרה להתבודד ולעסוק במדיטציה ולמידה. ביער לדי, הקים מנזר אשר בהמשך נקרא לדי על שמו: "המורה המוערך של יער לדי", ומכאן בבורמזית: לדי סידאו. בשנת 1900 עזב לדי את המנזר שהקים ועבר להתבודד במערות לצורך עיסוק במדיטציה באזור נהר צ'ינדווין.
במהלך חייו, חיבר לדי ספרים רבים אשר סייעו בהחייאת מסורת הויפאסאנה. ספריו נכתבו בפאלי וכן בשפות בורמזיות, על מנת להנגישם ללאנשי דת והדיוטות. לאחר עזיבת המנזר ותקופת התבודדות ארוכה, החל לדי לסייר ברחבי בורמה על מנת להפיץ את תורת הבודהה וללמד את פרקטיקת המדיטציה להמונים, פרקטיקה אשר הייתה נפוצה אז רק בקרב בודדים מבין אנשי הדת. לאור חדירת הקולוניאליזם הבריטי לבורמה, חשש לדי מהיכחדות המסורות העתיקות. על כן פעל להפיצם להמונים ולא רק לאנשי הדת. הוא ארגן עשרות קבוצות לימוד ברחבי בורמה ותוך כך הפך לדמות מוכרת ברמה לאומית.

מורשתו

לדי מוכר עד היום כאחת הדמויות הבודהיסטיות הנודעות של זמנו. זאת בעיקר בזכות העובדה שהצליח להחיות את מסורת הויפאסאנה ולהפוך אותה לנגישה בפני אנשי דת וכן בפני הדיוטות. מקובל לראות בלדי כעומד בראש שושלת של תלמידים ומורים אשר סייעו בהפצת המדיטציה והפיכתה לנפוצה במזרח וכן במערב. בין שושלת תלמידיו ניתן למצוא את ס.נ גואנקה שהפיץ את תורתו ברחבי העולם על ידי פתיחתם של עשרות מרכזי מדיטציה. תמיכתו בגישה הגורסת כי כל אדם יכול להתקרב להארה, וכי אינו חייב להתבודד במשך חודשים ושנים, נשארה מקובלת עד היום.
מקדש קיסר

מקדש קיסר הידוע גם בשם "המקדש לסגידה ליוליוס קיסר" או "המקדש של כוכב השביט", הוא מבנה עתיק בפורום הרומאי הממוקם ברומא, איטליה בסמוך למקדש וסטה.

היסטוריה

בניית המקדש החלה על ידי אוגוסטוס בשנת 42 לפנה"ס, לאחר שהסנאט הכריז על פולחן הקיסר בעקבות מותו של יוליוס קיסר. אוגוסטוס הקדיש את המקדש לקיסר (אביו המאמץ) ב-18 באוגוסט 29 לפנה"ס לאחר קרב אקטיום.
המקדש עומד בצד המזרחי של הכיכר המרכזית בפורום הרומאי, בין רג'יה, קסטור ופולוקס ובזיליקה אמיליה במקום בו נשרפה גופתו של קיסר (צוואתו של קיסר הוקראה בהלוויה על ידי מרקוס אנטוניוס).
קיסר היה האזרח הראשון ברומא שזכה למקדש המשמש לסגידה אליו, משום שהיה הראשון שהוכרז כאל על ידי הסנאט.
הפלטפורמה הגבוהה שעליה נבנה המקדש שימשה כרוסטרה (Rostra), סוג של דוכן נואמים מוגבה, בקצה השני של הפורום, ועוטרה בחרטומי ספינות שנלקחו מקרב אקטיום.
מקדש קיסר הוקדש כולו לפולחן של כוכב שביט, הכוכב הופיע זמן מה לאחר הירצחו של קיסר (44 לפנה"ס) ונחשב לנשמתו ולמסמל לידתו של אגוסטוס כשליט הקיסרות הרומית.

אדריכלות

התוכנית למקדש הופיעה בשבריו הנותרים של הפורום הרומי, יחד עם התוכנית לרג'יה, מקדש קסטור ופולוקס, בזיליקה אמיליה ובזיליקה יוליה.
לא ברור מה היה סגנון הסידור המקורי של המוקדש, אולם ראיות של מטבעות עתיקים בהם מופיעים ייצוגים של בית המקדש, מציעים הסדר איוני או הסדר משולב, אולם ארכאולוגים מצאו שברי הסדרים קורינתיים, מה שהוביל חוקרים אחדים לשער כי המקדש היה שילוב של פורטיקו איוני עם אמנות קורינתית שהופיעה על קירות המקדש. אחרים סבורים כי המקדש כולו היה בנוי בסגנון קורינתי וכי העמודים על המטבעות מייצגים עמודים קורינתיים ברמה נמוכה.
בית המקדש נחרב בשריפה במהלך כהונתו של ספטימיוס סוורוס ולאחר מכן שוחזר בעזרת איורים במטבעות מתקופת אוגוסטוס ואדריאנוס, קיימת אפשרות כי במהלך השחזור הסדר במקדש שונה על ידי סוורוס, שלאחריו האנטבלטורה והקרניז של המקדש היו בעלי מוטיבים ומאפיינים של הסדר הקורינתי.
צ'ארלס למברט

צ'ארלס למברט (באנגלית: Charles Lambert,‏ 7 במרץ 1891–1935) היה נומיסמט ומוזאולוג בריטי שחי ופעל בארץ ישראל.
נודע בחקר מטבעות עתיקים בארץ ישראל מהתקופה הפרסית ועד לתקופה הביזנטית.
התמנה לראש אגף הנומיסמטיקה במחלקת העתיקות של ממשלת המנדט הבריטי בארץ ישראל ועבד במוזיאון הארכאולוגי של ארץ ישראל, (בימינו מוזיאון רוקפלר) בירושלים.
למברט שירת בצבא הבריטי במהלך מלחמת העולם הראשונה בצרפת ואחר כך כמתורגמן לערבית במשלחת הצבאית המצרית בחצי האי סיני. בשנת 1920 מונה לקצין הגירה בממשלת המנדט הבריטי. 
בשנת 1926 עבר למחלקת העתיקות של ממשלת המנדט. בשנת 1928 לקראת תוכנית הבנייה של נמל חיפה שנדרשה להקמת מחצבות באזור נחל מערות במצוק הר הכרמל נשלח למברט לחקור את השטח במערת הנחל. למרות שלא היה ארכאולוג בהכשרתו, למברט ערך במערה חפירות שיטתיות באיכות גבוהה לזמנו שאיפשרו לו לגלות ממצאים פרהיסטוריים חשובים ביותר מן התרבות הנאטופית, לרבות חפץ אמנות מן הקדומים ביותר שנתגלו במזרח התיכון - ידית עשויה מעצם מגולפת בצורת בעל חיים. 
לאחר שלמברט גילה כי בנחל מערות יש ממצאים פרהיסטוריים חשובים, הוא שלח מברק  לירושלים המודיע על הממצא הייחודי שהוא מצא. בעקבות המברק הוחלט לשלוח את  הארכאולוגית הבריטית דורותי גארוד  לחקור את המערות. הממצאים שמצאה הביאה לגניזת התוכנית להפוך את מצוק נחל המערות למחצבה. 
הקריירה המדעית המבטיחה של למברט נקטעה על ידי מותו בשנת 1935 כשהוא בן 44 בלבד. כנוצרי אנגליקני הובא לקבורה בבית הקברות הנוצרי פרוטסטנטי בהר ציון בירושלים.
פרסם, בין היתר קטלוגים של "מטבעות פניקים", "מטבעות מצרים-ערבים, פיניקים ואחרים מן המאה ה-4 לפנה"ס", "מטבעות שבמוזיאון רוקפלר", "מטבעות ברונזה יהודים מן העופל", "הערה על הפן ההפוך של טטרדרכמה מזמן המרד היהודי השני", "מטבעות מן התקופה הקונסטנטינית" ו"מטבעות ביזנטים".
דורית בר-אור

ביוגרפיה

בר-אור למדה משחק בסורבון שבפריז (1994). בשנים 1996–2000 למדה בסטודיו למשחק של יורם לוינשטיין, לימודים במהלכם השתתפה בהצגות כמו "מארה סאד" ו"אהבה ושרידי אנוש". לאחר לימודיה אלו הופיעה במופע המערכונים של יהושע סובול בתיאטרון הרצליה. כן הופיעה בהצגות "מירל'ה אפרת" ו"מילאנו" בתיאטרון הקאמרי.
בשנים 1999–2000 הופיעה בר-אור בקומדיית המצבים "שמש" בתור סיוון, ארוסתו של שמש, לצד צביקה הדר וגלית גיאת. לאחר מכן הופיעה בדרמת הטלוויזיה "כן או לא" בערוץ הראשון לצד אסי דיין. ב-2000 הופיעה בסדרת הטלוויזיה של איתן פוקס "פלורנטין". ב-2004 שיחקה לצד דנה מודן וגל זייד בסדרת הדרמה "אהבה זה כואב".
ב-2005 הופיעה בסרט הקולנוע של ג'ולי שלז "מוכרחים להיות שמח" לצד סיגלית פוקס וקרן מור. ב-2006 החלה להנחות את תוכנית המציאות של זכיינית השידור קשת, "48 שעות", לצד עידו רוזנבלום והשתתפה בסדרת הטלוויזיה של רני בלייר "פרשת השבוע" לצד דני גבע.
ב-2008 שיחקה בסדרה "על קצות האצבעות" (שגם השתתפה ביצירתה) בערוץ 2. באותה שנה השתתפה בסדרה רד בנד.
כמו כן השתתפה בתוכנית הדוקו-ריאליטי "פעם בחיים" לצד יעל פוליאקוב.
ב-2009 כיכבה בסרטו של יגאל בורשטיין "אצבע אלוהים" לצד משה איבגי, ואלון אבוטבול. בשנת 2010 השתתפה בסדרה "חסמבה דור 3".
בין השנים 2012–2017 גילמה את מלי אברהמי (המקבילה לפג באנדי) בגרסה הישראלית לסדרה "נשואים פלוס", לה צולמו שתי עונות.

חיים אישיים

בר-אור מאורסת לזיו שני. במרץ 2011 נולדה בתם הבכורה. בספטמבר 2013 נולדה בתם השנייה.
יוהאן אלרט בודה

ביוגרפיה

בודה נולד בהמבורג. כנער הוא סבל ממחלת עיניים שפגעה במיוחד בעינו הימנית, וגם בשאר חייו הוא המשיך לסבול מבעיות עיניים.
בודה היה מנהלו של מצפה ברלין, שם הוא פרסם ב-1801 את ה'אוראנוגרפיה' – אטלס שמיים שמטרותיו היו הן נתונים מדויקים אודות מיקומי כוכבים ועצמים שמימיים אחרים והן פרשנות אומנותית של הדמויות השונות של קבוצות הכוכבים. החיבור היווה את שיא תקופת ההצגה האומנותית של קבוצות הכוכבים, כאשר אטלסים מאוחרים יותר הציגו איורים פחות ופחות מפורטים, עד שאיורים הפסיקו להיכלל בטבלאות ומפות שמיים.
כמו כן, בודה פרסם אלמנך כוכבים שנתי, שיועד לאסטרונומים חובבים (Vorstellung der Gestirne) וכן ספר מבוא לקבוצות הכוכבים והאגדות מאחוריהן, שהיה בעל פופולריות, מכיוון שהודפס מחדש יותר מ-10 פעמים.
בודה נפטר בברלין, בגיל 79, בשנת 1826.
מייקל גאצו

ביוגרפיה

גאצו נולד בעיירה הילסייד שבניו ג'רזי למשפחה ממוצא איטלקי. לאחר שחרורו מחיל האוויר האמריקאי בתום מלחמת העולם השנייה למד משחק במספר מוסדות, והוא בוגר בית הספר למשחק "אולפן השחקנים".
החל את דרכו כמחזאי והיה אחראי למחזה המצליח "כובע מלא גשם". פרד זינמן החליט לאמץ את תסריטו של גאצו לגרסה קולנועית מרשימה שהוציא לאקרנים ב-1957.
גאצו השתתף גם בכתיבת התסריט לסרטו של אלביס פרסלי "המלך קרלואי". 
בשנת 1974 קיבל גאצו לראשונה במה ראשית להציג את יכולת המשחק שלו, בסרט "הסנדק חלק שני", ההמשך לקאלט הקולנועי של פרנסיס פורד קופולה. את התפקיד קיבל לאחר שקופולה לא להצליח להשיג סיכום כספי עם השחקן ריצ'רד קאסטלנו, השחקן שגילם את דמותו של קלמנזה בסרט הראשון. גאצו עט על המציאה והציג יכולת משחק מרשימה בדמותו פרנקי פנטנג'לי, חייל בכיר ובוגדני במשפחת קורליאונה שהחליף את הקאפו פיטר קלמנזה לאחר הירצחו. הופעתו של גאצו העניקה לו מועמדות לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר, אותו הפסיד לחברו לסט צילומי הסרט רוברט דה נירו, שגילם את דון ויטו קורליאונה בתחילת דרכו.
לאחר הצלחתו ב-1974 הופיע בסרטים "יום ראשון השחור" ו"תנין". את הופעתו האחרונה עשה בסרט הפעולה "אחרון גיבורי הפעולה".
גאצו נפטר משבץ בשנת 1995 בהיותו בן 71, נקבר בבית הקברות "פארק הזיכרון וסטווד" בלוס אנג'לס.
בצלאל כהן

הרב בצלאל כהן (נולד בכ"ד באדר תשל"ה, 7 במרץ 1975) הוא איש חינוך ויזם חברתי חרדי, היה פעיל בתחום השתלבות צעירים חרדים בשוק העבודה ובלימודים אקדמיים בין השנים 2003–2010, הקים את הישיבה התיכונית החרדית חכמי לב ועמד בראשה בין השנים 2013–2019.

קורות חייו

למד בישיבת קול תורה בירושלים ובישיבת פוניבז' בבני ברק. ב-1995 השתתף בחיזוקה של ישיבת קהילות יעקב, שהוקמה באותה שנה ביישוב חזון יחזקאל. לאחר נישואיו בסוף שנת 1996 למד בישיבת מיר, בישיבת שערי שמחה ובישיבת איתרי.
בתקופת לימודיו בישיבת איתרי, החל לפרסם מאמרי ביקורת בנוגע להתנהלותה של החברה החרדית שבהם טען שהיא עלולה לגרום לצעירים לנטוש את הדת. את מאמריו פרסם בעיתונות החרדית (בעיקר ב"בקהילה"), בפרסומים של מכוני מחקר (מכון פלורסהיימר למחקר מדיניות, מכון ירושלים לחקר ישראל והמכון הישראלי לדמוקרטיה). דעות דומות הביע הרב כהן בפורומים חרדיים באינטרנט (בפרט בפורומים "בחדרי חרדים" ו"אגודה אחת").
כיום מרוכזים מאמריו בבלוג האינטרנטי "בתוך עמי".
בין השנים 2003 - 2010 היה פעיל בתחום השתלבות צעירים חרדים בשוק העבודה, בלימודים אקדמיים ובצה"ל. הוא הצטרף לארגון הג'וינט ועסק בפיתוח וניהול תוכניות תעסוקה לציבור החרדי, בין השאר באמצעות המערך הצבאי ולימודים אקדמיים. במקביל היה שותף להקמת קרן ק.מ.ח (2007), המסייעת לאלפי חרדים לרכוש מקצוע, בעזרת מלגה ליזמות חברתית של קרן IVN לשנים 2006 - 2007.
בשנת 2005 גייס] יחד עם פרופ' עמירם גונן את הפילנתרופ דב פרידברג מטורונטו לתרום מלגות לסטודנטים חרדים המעוניינים לרכוש השכלה גבוהה באוניברסיטה הפתוחה.
בשנת 2010 החל הרב כהן ללמוד כעמית ב"בית הספר מנדל למנהיגות חינוכית" למשך שנתיים. במהלך תקופה זו הוא השלים תואר ראשון בחינוך ובהוראה ב"מכללה ירושלים". עם סיום לימודיו הצטרף ל"אגודה לקידום החינוך" בירושלים על מנת להקים את הישיבה התיכונית החרדית "חכמי לב", שנפתחה בירושלים בשנת הלימודים תשע"ד (אוגוסט 2013) ומאז הוא עמד בראשה עד סוף שנת הלימודים תשע"ט.
הישיבה שהקים גררה ביקורת קשה כלפי הרב כהן בקרב חלק מן הציבור הליטאי. נציגי סיעת דגל התורה בירושלים פעלו למניעת מתן מבנה לישיבה בכמה שכונות חרדיות, כונסו אספות רבנים נגדה ופורסמו מכתבים וכרוזים כנגדה. העיתון יתד נאמן הוביל קמפיין נגד הרב כהן וכינה אותו במאמר מערכת: "מניח מטעני חבלה רוחניים". הישיבה נמצאת כיום במבנה של מוסדות "אריאל" בשכונת בית וגן.
משנת 2004 הוא היה חבר מערכת בכתב העת "ארץ אחרת" שהקימה במבי שלג עד לסגירתו. הוא פתח ומנהל את הפורום האינטרנטי "אגודה אחת". משנת 2013 משמש כיו"ר ועד מנהל של מכון שחרית.
בשנת 2017 הצטרף לתנועת "פנימה".
הרב כהן נשוי לפייגי כהן, מפקחת כוללת במחוז החרדי במשרד החינוך על בתי הספר יסודיים לבנות בירושלים. לזוג שישה ילדים.
פדט מזרח אפריקני

מאפיינים

הפדט הוא מכרסם דמוי ארנבת הנפוץ בערבות עשב אפריקניות. הוא דומה לקרובו בממדיו ובעל רגליים ענקיות העוזרות לו לקפץ פי כמה מאורכו והוא בעל זנב ארוך העוזר לו לנווט ובעל אצבעות בעלות טפרים חזקים.
הוא יוצא בלילות ממחילתו שהוא חופר ומחפש עלים קטנים וחרקים למאכל. כאשר הוא מותקף הוא קופץ במהירות ומסתתר בסבכים.
חי במרכז ודרום קניה, מרכז טנזניה וגם באוגנדה הם נצפו. מצב שימורם בטבע הוא ללא חשש.
שמואל הלר

תחילת דרכו

הרב הלר הוא נצר לרב יום-טוב ליפמן הלר. הוא יליד זלוצ'וב שבגליציה. טרם עלייתם ארצה, נחשב סבו, הרב אברהם פרץ, לאחד ממקורבי החוזה מלובלין ועובדה זו זימנה גם לנכדו מפגשים עם החוזה - רבי יעקב יצחק הורוביץ, אשר הטביעו בשמואל הלר הילד חותם עמוק.
משפחת הלר השתייכה לקבוצת חסידים שהיסוד האידאולוגי היה בין מניעיה המרכזיים לעלייה לארץ ישראל. שלושה דורות של בני המשפחה המורחבת הגיעו והתיישבו בצפת ובטבריה, כנראה בין השנים 1812 -1814. המשפחה נמנתה על העילית הלמדנית של מזרח אירופה, ובהגיעם לארץ הצטרפו לתשתית החברתית-כלכלית שגובשה על ידי הקבוצות המאורגנות של העולים שהגיעו לפניהם. עד מהרה השתלבה המשפחה בחיי הקהילה הצפתית, והייתה לחלק מהנהגתה.
שמואל הלר היה ילד בבואו לצפת. הוא התמיד בלימודי קודש אך בבגרותו גם שימש לפרנסתו שוחט, עיסוק שחדל לעסוק בו לאחר פגיעה אנושה בידו, ברעש האדמה הגדול שפקד את צפת ב-1837. באסון זה איבד הרב הלר את רעייתו ושלושת ילדיהם. כעבור זמן קצר נישא למלכה לבית ברבש-הלפרין ועימה הקים משפחה חדשה.
חיים אריה ארלנגר

הרב חיים אריה ארלנגר (כ"א בניסן תרפ"ד, 1924 – ט"ו בכסלו תשמ"ח, 1988) היה מקובל חרדי שווייצרי.

קורות חייו

נולד בשווייץ, בן שמשון רפאל ארלנגר. בצעירותו למד בישיבת לוצרן והיה תלמידו של הרב שטיינמן. כבר בתקופת לימודיו בישיבה נהג בהנהגות של קדושה ופרישות. במשך תקופה נהג לצום במשך כל ימות השבוע. כמו כן, גזר על עצמו תענית דיבור למשך מספר חודשים. בשנות מלחמת העולם השנייה נמנע מלקרוא את עיתוני החדשות כביטוי של שליטה עצמית.  
בשנת תש"ה שיגר "קוויטל" לאדמו"ר מגור רבי אברהם מרדכי אלתר, והאדמו"ר התפעל מתוכנו ושמר את ה"קוויטל" למשמרת. בקוויטל היה כתוב בין היתר בקשה להיות "מרכבה לשכינה". בנו, האדמו"ר מגור רבי ישראל אלתר, שאביו סיפר לו בהתפעלות על ה"קוויטל", שמר את הקוויטל לאחר פטירת אביו, ונהג לקום לכבודו של הרב ארלנגר.  
בשנת תש"ז נישא ליהודית רתק, בת הרב אברהם יהושע רתק מהונגריה. לאחר נישואיהם השתקעו בלוגאנו. לפרנסתו פתח חנות לממכר בדים, אך את עיקר זמנו הקדיש לתפילות וללימוד תורה, כשחלק נכבד מלימודו מוקדש לתורת הנסתר. כמו כן, מסר שיעורים בתלמוד ובהלכה בפני יהודי העיר. ייחד חדר מיוחד בביתו לכבוד שבת, שהיה סגור במשך ימות השבוע. 
הוציא לאור ספרי קבלה קדמונים מאת גדולי המקובלים והוסיף להם את פירושיו. לאחר מותו הוציאו בניו את איגרת הרמב"ן עם פירושו "איגרת פתוחה". 
זכה לקרבה מיוחדת מהאדמו"ר מסאטמר רבי יואל טייטלבוים, שאף מסר לו במתנה את מעילו העליון. כונה על ידי ה"סטייפלר" "הבעל-מקובל". האדמו"ר רבי חיים מאיר הגר מויז'ניץ התבטא: "אני חסיד גדול שלו".
במוצאי שבת ט"ו בכסלו תשמ"ח כששב מבית הכנסת לביתו נדרס למוות על ידי מכונית חולפת. הובא לקבורה בהר המנוחות בירושלים. 
בנו הוא הדרשן והמקובל הרב סנדר ארלנגר.

מצוואתו

"תשתדלו להגיד כל מה שאפשר דברי תורה, עבודה או מוסר משמי, שחידשתי או הגדתי בימי חיי, ובמה שהייתי נזהר. אמנם לא תכתבו עלי שום תואר שיהיה חס וחלילה לבושתי ולחרפתי למעלה, אלא רק זאת תגידו, שהייתי משתוקק להיות עבד נאמן לה' ולתורה הקדושה, ובעומק פנימיות יחידתי היה צימאון וגעגועים להתקרב לה' ולהיות צדיק וחסיד וישר, אהוב ונאמן לעשות בזה נחת רוח לבורא."

מצבתו

האבן הזאת מצבה למקום מנוחת חייתנו יחידתנו ידידות מנשמתנו/ אור רוחנו יקר המותה לחסידיו/ חטאנו ידענו יחולל מפשענו/ אבל רב יתעטף העולם
פקודת אבינו שמרה רוחנו/ ולא כתבנו תוארים ושבחים/ על מעשיו הכבירים והנפלאים/ ידועים וגלויים לפני בורא העולמים/ יעמדו לזכות לבנים ובני בנים/ לדור דורים נצח נצחים.
אלברטו אצו הראשון, מרקיז מילאנו

ביוגרפיה

אלברטו אצו נולד בשנת 970 לאוברטו השני, מרקיז מילאנו ולריילנד. אלברטו אצו מופיע ברשומות ההיסטוריות לראשונה בשנת 1011, וב-10 במאי 1013 מונה אלברטו אצו למפקח מטעם הקיסר על נחלותיו באיטליה. אחותו ברטה, מלכת איטליה התחתנה עם ארדואינו מאיבראה, ואילו אחות נוספת ברטה ממילאנו התחתנה עם אולדריקו מנפרדי השני, רוזן טורינו.
בתחילה סייעו אלברטו אצו ואחיו לגיסו ארדואינו מאיבראה, שהכריז על עצמו כמלך איטליה, אולם בשנת 1014 הם לא התנגדו להכתרתו של היינריך השני, מלך גרמניה לקיסר האימפריה הרומית הקדושה. לאחר שעזב היינריך השני את איטליה שוב מרדו בו האחים, ואף תקפו ערים שהיו נאמנות לו.
בשנת 1017 מת אביו אוברטו השני, מרקיז מילאנו, ואלברטו אצו עלה לשלטון במקומו יחד עם אחיו אוגו. בשנת 1019 השלים אלברטו אצו עם היינריך השני, אולם בשנת 1022 נלכדו אלברטו אצו ואחיו על ידי היינריך השני והועמדו לדין. בשנת 1026 סייע אלברטו אצו לגיסו אולדריקו מנפרדי השני, רוזן טורינו להגן על פאביה, נגד כוחותיו של קונרד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
בשנת 1029 מת אלברטו אצו, ובנו אלברטו אצו השני, מרקיז מילאנו ירש את נחלותיו.
הבזיליקות הפטריארכליות

הבזיליקות הפטריארכליות (איטלקית Basiliche patriarcali) הן ארבע כנסיות מרכזיות ברומא בירת איטליה, הנהנות מפריבילגיות ייחודיות וממעמד ליטורגי ראשון במעלה. הבזיליקות הפטריארכליות נמנות עם שבע הבזיליקות העיקריות (לטינית Basilicae Maiores) הכפופות ישירות לאפיפיור בכובעו כפטריארך המערב (השימוש בתואר זה הופסק בשנת 2006).

כנסיות פטריארכליות בהקשרים אחרים

התואר "כנסייה פטריארכלית" רווח בהקשרן של כנסיות נוספות ברחבי העולם המשמשות בהווה או ששימשו בעבר כמושבו של פטריארך. בין אלה נמנות כנסיות בליסבון, ונציה, אקוויליה, גואה ועוד.
איירבוס A380

תכנון

המטוס נמכר בגרסה אחת: A380-800, גרסת הנוסעים. A380-800F, שהיא גרסת המטען, תוכננה לשאת עד 150 טון מטען ותוכננה להיות אחד ממטוסי המטען הגדולים בעולם, אך לא יוצרה לבסוף. המטוס יכול לשאת 525 נוסעים בתצורה רגילה (שלוש מחלקות: ראשונה, עסקים ותיירים) או 800 נוסעים בתצורת מחלקת תיירים בלבד. טווח הטיסה המרבי שלו הוא 13,990 קילומטר.

A-380 פלוס

בפברואר 2017 בפריז, איירבוס הציגה גרסה משופרת של המטוס, אשר ייקרא A380 פלוס עם 13% עלויות נמוכות יותר לכל מושב, שמציעות עד 80 מושבים נוספים, כנפיים וחיזוקי כנף המובילים לצמצום של 4% בצריכת דלקים ומרווחי תחזוקה של מטוסים. משקל ההמראה המקסימלי שלו גדל ב -3 טון ל -588 טון (1,274,000 ליברות), ומאפשר לשאת 80 נוסעים נוספים על אותו טווח של 8,200 קילומטר או להגדיל את הטווח ב -300 קילומטר. אמירייטס מתכננת להזמין 20 מטוסים בתצוגת האוויר של דובאי בנובמבר 2017

תא הטייס

איירבוס דאגה כי עיצובו הראשוני של תא הטייס, נוהלי הפעילות בו ותגובות המטוס באוויר יהיו דומים לאלו של מטוסי איירבוס קודמים, כדי לצמצם את עלויות הסבת צוותי חברות התעופה השונות למטוס החדש (למשל, אורך הקורס של הטייסים לצורך היכרות עם המערכות השונות). כל המחוונים בתא הטייס דיגיטליים ומוצגים על גבי שמונה מסכי LCD בגודל 6x8 אינץ' הניתנים להתאמה אישית, וכוללים: שני מסכי טיסה ראשיים (PFD), שני מסכי ניווט, מסך אחד לנתוני המנועים, מסך אחד לנתוני המערכות ושני מסכים רב-תכליתיים. צורה זו של עיצוב תא הטייס מכונה "קוקפיט מזכוכית" (Glass Cockpit). המערכת כוללת שתי מקלדות QWERTY מלאות נשלפות עם כדור עקיבה וממשק "הצְבַּע והקלק" קל לשימוש. השליטה על המטוס מתבצעת בטכנולוגיית "טוס-על-חוט" (Fly-by-Wire) באמצעות ג'ויסטיק אלקטרוני בכל אחד מהצדדים, ללא חיבורים מכניים למשטחי השליטה, כמקובל במרבית מטוסי הנוסעים המודרניים. שני מסכי תצוגה עילית (HUD) יוצעו כאופציה.

מנועים

המטוס מוצע עם שני סוגים שונים של מנועי טורבו-מניפה – מנוע רולס רויס Trent 900 או מנוע Engine Alliance GP7200. הפחתת רעשים הייתה דרישה חשובה בתכנון ה-A380 והשפיעה רבות על תכנון המנועים. שני סוגי המנועים עומדים בתקן הרעש בהמראה ובנחיתה של שדה התעופה הית'רו בלונדון. מאפיין יוצא דופן של המטוס הוא שרק בשניים מבין ארבעת מנועיו מותקנת מערכת להיפוך דחף.
המנועים יכולים לפעול על תערובת של דלק סילוני סינתטי ושל רכיבי גז טבעי.

חומרים מתקדמים

המטוס בנוי ברובו מאלומיניום, תוך שימוש נרחב בחומרים מרוכבים, בין השאר בחלקו העליון של גוף המטוס ובקצות המאזנות. ה-A380 הוא המטוס המסחרי הראשון בעולם שבסיס הכנף שלו עשוי מפלסטיק מחוזק בסיבי פחמן.

נוחות

ממדיו הגדולים של המטוס מאפשרים לחברות התעופה המעוניינות בכך להכניס מותרות שונות, שלא נראו עד כה באוויר: מקלחות, משרדים, אזורי משחק לילדים, חדר כושר, בר, חנויות דיוטי פרי, אזור עישון ואף קזינו קטן. חרף כך, סביר כי מתקנים שכאלה לא יהפכו לשכיחים, ורוב חברות התעופה יעדיפו להשתמש בתוספת המקום כדי להגדיל את מספר מקומות הישיבה.
אסנת וישינסקי

ביוגרפיה

וישינסקי נולדה בפתח תקווה בשם אסנת ששון לרוני ומרים ששון. בנעוריה הייתה סולנית וחברת להקת הנוער הייצוגית של פתח תקווה, "עבר הווה עתיד". את שירותה הצבאי עשתה בלהקה צבאית. מיד לאחר שחרורה מצה"ל גילמה את בת המלך בהצגה המוזיקלית "אגדת שלושה וארבעה" מאת חיים נחמן ביאליק שביימה אורנה פורת בתיאטרון לילדים ולנוער. לאחר מכן למדה בחוג לתיאטרון של אוניברסיטת תל אביב והמשיכה לשחק במופעים והצגות.
לאורך השנים השתתפה וישינסקי במופעים כגון: הרוויו המוזיקלי "כחול לבן בצבעים" לצידם של ששי קשת, מאיר סוויסה וחני נחמיאס; החליפה את מיקי קם בהצגה "שחק אותה סם" לצידם של דליק ווליניץ ומאיר סויסה; השתתפה ב"ערב שירי נתן אלתרמן" בהפקת התיאטרון הקאמרי; בהצגה "מגילה" של איציק מאנגער בבימויו של שמואל בונים גילמה את אסתר המלכה, לצד אברהם מור, שרי צוריאל ויעקב בן סירא; שיחקה לצידו של מני פאר בתיאטרון בית ליסין בהצגה "השבוי בצמרת" בבימויו של מיכה לבינסון; שיחקה ב"תולדות עם ישראל השלמות ותיקונים" מאת ב. מיכאל ואפרים סידון בבימויו של מוטי קירשנבאום לצד טוביה צפיר, דובי גל וחני נחמיאס; ב"אופרה שיגעון" גילמה את מריה לצד טוביה צפיר וששון גבאי בבימויו של ישראל גוריון ועוד.
ב-1983 השתתפה וישינסקי בקדם אירוויזיון עם השיר "כנפיים" שזכה במקום העשירי.
וישינסקי השתתפה בין השאר גם ב"חגיגות סיום הרוטציה" בשירה, במשחק ובחיקויים של מבחר זמרות וזמרים, לצידם של טוביה צפיר ומני פאר. ההצגה רצה למעלה מארבע מאות ועשרים פעמים.
הופיעה במופעי בידור כגון "ערב קיץ חד פעמי" לצד חנה לסלאו, טוביה צפיר ומוטי גלעדי; ו"קונגרס הנשים המצחיקות" לצד חנה לסלאו, שלמה בראבא, אודיה קורן ודורית פלד הרפז.
וישינסקי השתתפה בעשרות תוכניות טלוויזיה ורדיו, בהן "סיבה למסיבה" עם רבקה מיכאלי, "ממני מני", "זהו זה", "האגף הסגור" ועוד. שיחקה בתפקיד סיסי בסדרת הטלוויזיה "סיטי טאוור". ב-2005 גילמה את מאיה בסדרה "מילואים", תפקיד עליו זכתה במועמדות לשחקנית השנה בסדרות דרמה בטלוויזיה.
וישינסקי החליפה את גילה אלמגור במחזמר לזכר יצחק רבין "מי שחלם" בתפקיד לאה רבין. ב-2005 הופיעה במופע המוזיקלי "שמש אחרת" אותו כתבה, בליווי זמרים ונגנים. כן הופיעה במחזמר "גלי חום" של תיאטרון חיפה.
בין מופעיה : מופע בידור מוזיקלי שכתבה, "מבט מקרוב", לצד זמרים ונגנים. מככבת בהצגת הבידור "זוג משמים", לצד מוטי גלעדי, שהוצגה כ–600 פעמים בארץ ובעולם, במופע "שירה וחיקוי בציבור", במופע חדש "בנשימה אחת" עם שלמה בר - הברירה הטבעית, ומעבירה הרצאות ברחבי הארץ בנושא התמודדות ויצירת מציאות - "החיים זה הכל"

חיים אישיים

בשנת 1983 נישאה אסנת לשחקן שלמה וישינסקי. ב-1984 נולד בנם הבכור ליאור, וב-1989 נולדה בתם דנה. בשנת 1994 התגרשו השניים.
באוגוסט 1997 נישאה וישינסקי בשנית לשחקן והקומיקאי מוטי גלעדי, ולזוג בת בשם לירון שנולדה ב-1998. במאי 2014 התגרשו השניים.
ב-12 במאי 2004 שכלה את בנה ליאור, לוחם צוות המנהרות בפעילות מבצעית ברפיח, כשנגמ"ש עמוס חומרי נפץ בו נסע, התפוצץ בציר פילדלפי מפגיעת טיל פלסטיני.