google/wiki40b huggingface dataset:
אנגלוס נובוס

היסטוריה

קלה יצר את הציור בשנת 1920, בטכניקה מעורבת הכוללת צבעי שמן בהעברה וצבעי מים על נייר. 
בשנת 1921 נרכש הציור על ידי פילוסוף התרבות היהודי-גרמני ולטר בנימין. הציור היה תלוי בביתו וליווה את כתיבתו של בנימין לאורך השנים; הוא התייחס אליו במקומות שונים בכתביו, הבולט בהם הוא התזה "על מושג ההיסטוריה" שפרסם זמן קצר לפני מותו. בשנת 1932 ציווה בנימין את הציור לידיד נעוריו, חוקר הקבלה, פרופ' גרשום שלום. עם עליית הנאצים לשלטון בגרמניה ב-1933 ברח בנימין ונטש את הציור, ורק שנתיים לאחר מכן הצליחה ידידה להעביר את הציור אליו לפריז. בשנת 1939 ניסה לשווא למכור את הציור, שהיה רכושו היחיד, כדי לממן נסיעה לארצות הברית. בשנת 1940, בטרם יצא למסע המנוסה שלו מפני הנאצים, ארז בנימין את הציור במזוודה והפקיד אותו אצל הפילוסוף ז׳ורז׳ בטאיי שהסתיר אותו בספרייה הלאומית של צרפת. לאחר המלחמה נשלח הציור לשלום והוצג בביתו בירושלים. לאחר פטירתו מסרה אותו אלמנתו, פניה שלום, למוזיאון ישראל, שם הוא מוחזק כיום.

תזות על מושג ההיסטוריה

זמן קצר לפני מותו, בשנת 1940, כתב ולטר בנימין תזה נודעת בשם "תזות על מושג ההיסטוריה" בהשראת הציור. בנימין ראה בו מעין "מלאך ההיסטוריה", הזוכר את העבר וחרד מעתידו של הגזע האנושי. הוא גם ראה בו מלאך המתעתד לעזוב את ההווה האנושי הנורא, ולעופף אל עבר העתיד.
"יש תמונה של קליי הנקראת אנגלוס נובוס. מתואר בה מלאך, הנראה כאילו הוא עומד להתרחק ממשהו, שהוא נועץ בו את עיניו. עיניו קרועות לרווחה, פיו פעור וכנפיו פרושות. כך נראה בהכרח מלאך ההיסטוריה. הוא מפנה את פניו אל העבר. במקום שם מופיעה לפנינו שרשרת של אירועים, רואה הוא שואה אחת ויחידה, העורמת בלי הרף גלי חורבות אלו על אלו ומטילה אותן לרגליו. בלי ספק היה רוצה היה להשתהות, לעורר את המתים ולאחות את השברים, אבל רוח סערה הנושבת מגן-העדן נסתבכה בכנפיו, והיא עזה כל-כך, שהמלאך שוב אינו יכול לסגרן. סערה זו הודפת אותו אל העתיד, שהוא מפנה אליו את גבו, ובאותה שעה מתגבהת ערימת ההריסות לפניו עד השמים. מה שאנו מכנים קידמה הוא הסערה הזאת."
— וולטר בנימין, “תזות על הפילוסופיה של ההיסטוריה”

הציור בתרבות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.  
בעקבות ולטר בנימין והמשמעויות שהעניק לציור, "אנגלוס נובוס" השפיע ומשפיע על אמנים, פילוסופים, אוצרים והיסטוריונים של האמנות, והוא זוכה להתייחסות ולחקירה בספרים וביצירות רבות.
QText

היסטוריה

הגרסה הראשונה, למערכת ההפעלה DOS, נכתבה על ידי חבר המשק יצחק מינץ (בנו של פרופ' מתתיהו מינץ), ב-1988, בשפת פסקל, הופצה חינם, וזכתה לפופולריות רבה. לאחר שהתבססה בקרב קהל המשתמשים, הופצה גרסה מתקדמת יותר בתשלום, והחברה גדלה במהירות בעקבות הצלחתה.
עם הגעת מערכת ההפעלה חלונות, לא נחפזו מפתחי QText להתאימו לסביבה זו, שבשנותיה הראשונות התקיימה במקביל למערכת ההפעלה DOS. המתחרה הראשון שקם להם בסביבה זו היה מעבד התמלילים "דגש", שאיפשר עריכה גרפית של מסמכים. אף ש"דגש" זכה להצלחה, QText המשיך להתקיים לצדו.
בסופו של דבר יצאה לשוק ב-1994 גרסה 6, למערכת ההפעלה "חלונות", שאיפשרה המרה חלקה של מסמכי QText מגרסת DOS לגרסת "חלונות", אך לזו קם מתחרה חזק, מעבד התמלילים Microsoft Word, שדחק מהשוק רבים ממתחריו, ובהם QText. פיתוח QText הופסק סופית ב-1999 עם גרסה 8.0.

מאפיינים

QText הצטיין בשילוב עברית, אנגלית ומספרים, תכונה הדורשת מעבר חלק בין כיווני כתיבה הפוכים. QText היה אחד ממעבדי התמלילים הראשונים ששמרו את הנתונים לקבצים בסדר לוגי (סדר הקלדת האותיות), ולא בסדר הוויזואלי (סדר קריאת התווים משמאל לימין) ששלט ב-DOS בתור פורמט שמירה לקובץ באותו זמן ובו השתמשו רוב מעבדי התמלילים של התקופה (כמו איינשטיין). 
QText תמך בשמות קבצים בעברית (למרות שלא היו ניתנים לקריאה מחוץ לתוכנה).
מסמך שנכתב ב-QText ניתן להמרה לעברית של חלונות (קידוד 1255) או של יוניקוד באמצעות פקודה פשוטה, ואין צורך להפוך את סדר האותיות באמצעות תוכנה מיוחדת.
דייב קאונס

קריירה

קאונס שיחק 4 שנים בהם הוא נחל הצלחה באוניברסיטת המדינה של פלורידה, והעמיד ממוצעים מרשימים: 19 נקודות ו-18 ריבאונדים. למרות גובהו הנמוך יחסית לתפקיד הסנטר (2.06 מ'), נבחר בשנת 1970 בבחירה הרביעית בדראפט על ידי הבוסטון סלטיקס, ובאותה שנה זכה בתואר רוקי השנה ב-NBA.
עונת השיא של קאונס הייתה ב-1973, כאשר נבחר ל-MVP של העונה הסדירה עם 20.5 נקודות, 16.2 ריבאונדים ו-4.1 אס', וסחף את קבוצתו למאזן הטוב בליגה, 14-68. באותה שנה נבחר אף ל-MVP של האולסטאר, והוביל את קבוצתו לניצחון עם 15 נקודות ו-13 ריבאונדים. קאונס שיחק בשבעה אולסטארים.
בשנים 1974 ו-1976 זכה באליפות ה-NBA עם בוסטון.
קאונס היה שחקן שנתן את כל כולו על המגרש. הוא שיחק בעוצמה ובהקרבה, ולא האט מהאינטנסיביות שלו לכל אורך שנותיו כשחקן. הוא היה ריבאונדר אדיר, שחקן הגנה למופת ותפס את מקומו בין הסנטרים המובילים בליגה, למרות שהיה נמוך מהם בהרבה.
קאונס שיחק 10 שנים במדי הבוסטון סלטיקס. בעונת 1978-1979 שימש כמאמן-שחקן. ב-1982 חזר לשנה נוספת במדי המילווקי באקס, לאחריה פרש סופית. 
הוא סיים את הקריירה בממוצעים של 17.6 נקודות (46% מהשדה ו-78.3% מהקו), 13.6 ריבאונדים ו-3.8 אסיסטים למשחק.
בשנות ה-90 אימן בשארלוט הורנטס וגולדן סטייט ווריורס. ב-1996 נבחר לאחד מ-50 השחקנים הגדולים בתולדות ה-NBA. כיום הוא עוזר מאמן בדטרויט פיסטונס.
תותח הרים

תותח הרים או הוביצר הרים הוא תותח קטן, המיועד להובלה קלה בשטחי קרקע קשים למעבר וללוחמה בשטח הררי ששימש בעבר ככלי מסייע ללוחמי חיל רגלים. הוביצרים יעילים יותר בסוג לוחמה זה כיוון שזווית הירי בהם פחות מוגבלת. לרוב, ניתן התותח לפירוק והרכבה קלה בזמן קצר. החלקים ניתנים לנשיאה על ידי בהמות משא (סוסים, חמורים או פרדות), טרקטורים או על ידי אדם. בשל תכונה זו נקראים תותחים אלה גם "pack howizers". 
המצאת תותחי ההרים המודרניים, הנטענים מאחור ומצוידים במנגנון ספיגת רתע, מיוחסת למהנדסים הצבאיים וקציני הארטילריה פנאיוטיס דנגליס ופ. ליקודיס. התותח אותו תכנן דנגליס יוצר על ידי חברת שניידר הצרפתית ב-1893, את התכנון של ליקודיס ייצרו מפעלי קרופ הגרמנים. בתותחים אלה נעשה שימוש במלחמת הבלקן הראשונה ומלחמת הבלקן השנייה ומלחמת העולם הראשונה וכן בעשרות מערכות על ידי צבאות שונים ברחבי העולם, כולל מלחמת העולם השנייה ובמקרים מסוימים (בעיקר במדינות העולם השלישי) עד ימינו.
תותחי הרים הוחלפו על ידי מרגמות, טילי כתף וטילי נ"ט מסוגים שונים הנישאים ומתופעלים על ידי כוחות חי"ר בכל תוואי שטח.
בית התה אגם אגנס

בית התה אגם אגנס (באנגלית: The Lake Agnes Tea House) הוא בית תה כפרי הממוקם לחופו המזרחי של אגם אגנס בשטח הפארק הלאומי באנף בהרי הרוקי הקנדיים, בפרובינציית אלברטה שבקנדה.
גובהו של בית התה 2,135 מטרים מעל פני הים. בבית התה אין חשמל או מים זורמים, ולכן מי השתייה מורתחים באנרגיה סולרית, ולא מבוצע בישול באתר (וכן המזון המוגש בו, הוא מזון שלא צריך קירור).

תיירות

במהלך השנים הפך בית התה לאתר תיירות פופולרי, ומאות מטיילים מטפסים מדי יום מאגם לואיז לאגם אגנס, בין היתר, על מנת לפקוד את בית התה.

היסטוריה

המבנה נבנה בשנת 1901 על ידי הרכבת הקנדית-פסיפית כמקום מנוחה למטפסי ההרים באזור. בשנת 1905 נפתח במבנה בית תה, והמבנה הורחב במהלך השנים. בית התה הוא בית התה הוותיק ביותר בקנדה. בשנת 1981 נבנה המבנה מחדש (מספר אלמנטים מהמבנה הישן שולבו במבנה החדש - ובהם הדלת האדומה, חלונות המבנה, וכן הריהוט המקורי נשאר).
גרין ריבר

גרין ריבר (Green River, נהר גרין או נהר ירוק) הייתה להקה משפיעה מסיאטל שפעלה בשנות השמונים. היא נקראה על שמו של הרוצח הסדרתי גארי רידג'ווי, שכונה "גרין ריבר קילר", ועל שם אלבום של להקת הרוק משנות השבעים קרידנס קלירווטר ריבייבל. היא נחשבת לאחת מלהקות הגראנג' הראשונות.
גרין ריבר כמעט שלא הורגשה מחוץ לסיאטל, אך ההשפעה שהייתה לה על סצנת המוזיקה של סיאטל הורגשה בסופו של דבר בכל רחבי העולם, דרך השפעתה על הלהקות שקמו באותן שנים שבהן היא קמה (סאונדגארדן, מלווינס) ולהקות סיאטל מאוחרות יותר (נירוונה, אליס אין צ'יינס), על הלהקות שהיו חתומות יחד איתה בחברת סאב פופ, וכן על הלהקות שהוקמו כתוצאה מהתפרקותה (מאת'ר לאב בון, פרל ג'אם, מאדהאני).
הלהקה נחשבת בעיני רבים ללהקה הראשונה בסיאטל שעירבה בין מטאל לפאנק (וכן גלאם רוק), תוך יצירתו של צליל שיהיה ידוע מאוחר יותר כ"גראנג'" - ומרק ארם, סולנה של הלהקה, מתואר רבות כאדם הראשון שהשתמש במונח, למרות שהוא לא השתמש בו בהקשר של סגנון מוזיקלי.
הלהקה הוקמה ב-1983, והתפרקה ב-1987. מרק ארם וסטיב טרנר הקימו לאחר מכן את מאדהאני, וג'ף אמנט וסטון גוסארד הקימו את מאת'ר לאב בון (עם ברוס פיירוות'ר) ואת פרל ג'אם.
סטיב טרנר היה חבר ההרכב הראשון שעזב, כאשר הוא מייחס את עזיבתו לנטיותיהם של שאר החברים לכיוון של הבי מטאל. מאוחר יותר השתמש גם מרק ארם באותן הסיבות על מנת להסביר את התפרקותה של הלהקה. אך הסיבה העיקרית לדעתו הייתה מה שהוא ראה כגישה ממוסחרת של שאר החברים, בייחוד זו של הבסיסט ג'ף אמנט. האירוע שבו שלח אמנט את כל כרטיסי הכניסה אל מאחורי הקלעים של אחת מההופעות האחרונות של הלהקה לאנשי יחסי ציבור, הרגיז את ארם במיוחד. ארם רצה להעניק מספר כרטיסים לחבריו, והעובדה שאף לא אחד מהיחצ"נים שהוזמנו הגיעו להופעה לא סייעה במיוחד.
ויכוח זה הוביל בסופו של דבר לאנטגוניזם בין קורט קוביין, חברו של מרק ארם, לבין להקת פרל ג'אם. למרות שקוביין התפייס לבסוף עם אדי ודר, הוא עדיין נותר בדעה שלילית כלפי ג'ף אמנט וסטון גוסארד.
יטורים

יטורים הם קבוצת שבטים ערבים או ארמים שהחלו לחדור לאזור בקעת הלבנון עוד בתקופה הפרסית. הם הקימו ממלכה בדרום לבנון והתפשטו עד לגולן ולזמן קצר אף לגליל העליון. ממלכתם סופחה ליהודה בידי יהודה אריסטובולוס הראשון ממלכי החשמונאים בערך בשנת 103 לפנה"ס ותושביה גוירו.

היסטוריה

בימי התפוררות הממלכה הסלאוקית, עת קמו ממלכות עצמאיות כממלכת החשמונאים וממלכת הנבטים הקימו אף היטורים ממלכה בחלקיה הצפוניים של ארץ ישראל ולבנון. הגבול המשותף לממלכה היטורית והממלכה הנבטית עבר במרכז רמת הגולן של היום. הצבא הרומאי גייס גם הוא את היטורים לשורותיו, משום שנודעו כקשתים מעולים.
מוצאם של היטורים באזור הטרכון אשר בסוריה של היום, אזור בזלתי הקשה למחיה ולשליטה. משם התפשטו ובשיאה של ממלכתם שלטו על בקעת הלבנון חלקים מחופה הצפוני של לבנון וחופה הדרומי של סוריה, וחלקים מן הגליל. ד"ר משה הרטל, טוען שגם באירופה ניתן למצוא קברים של לוחמים יטורים.
יוסף בן מתתיהו מספר שיהודה אריסטובולוס הראשון שלח את אחיו אנטיגונוס הראשון לכבוש את ממלכתם, בשנת 104 לפנה"ס. הגליל נכבש מידם, ואלו מהם שנותרו בו חויבו בגיור, כפי שנהגו החשמונאים באדומים. 
בימיו של מלך היטורים תלמי בן מניוס, באמצע המאה הראשונה לפני הספירה, הייתה בירת היטורים העיר כלקיס אשר בלבנון. צאצאיו של הורדוס, כאגריפס השני קיבלו מן הקיסרים הרומים את כלקיס לממלכה.
יטור נזכר במקרא כאחד מבניו של ישמעאל, וכן כאחד העמים בהם נלחמו בני ראובן, גד וחצי המנשה בכובשם את נחלתם בעבר הירדן המזרחי.
יטור מוזכרת כממלכה גם בימי הקיסר טיבריוס, בברית החדשה: "וַיְהִי בִּשְׁנַת חֲמֵשׁ עֶשְׂרֵה לְמַלְכוּת טִיבַרְיוֹס קֵיסַר וּפוֹנְטִיּוֹס פִּילָטוֹס הֶגְמוֹן בִּיהוּדָה וְהוֹרְדוֹס שַׂר־רֹבַע עַל־הַגָּלִיל וְאָחִיו פִּילִפּוֹס שַׂר־רֹבַע עַל־מְדִינוֹת יְטוּר וְטַרְכוֹנָה וְלוּסָנִיָּס שַׂר־רֹבַע עַל־אֲבִילִין".
על הר סנאים בחרמון קיימים שרידי מקדש אלילי יטורי ובו כתובת יוונית, חורבות בית בד ובורות מים.
חרבת חוורית בגולן ,הייתה ישוב יטורי, ולפלא הוא כי המקום הוא מקום קדוש לדרוזים, נבי אליא.
טרפז שווה-שוקיים

טרפז שווה־שוקיים הוא טרפז שזוויות הבסיס שלו שוות. בטרפז יש שני זוגות של זוויות בסיס, ואם הזוויות שוות בזוג אחד, הן שוות גם בשני. ההגדרה "מרובע בעל זוג צלעות מקבילות שצלעותיו האחרות שוות זו לזו" מתאימה לשני סוגי מרובעים: טרפז שווה-שוקיים, ומקבילית.
מקבילית שהיא גם טרפז שווה-שוקיים מוכרחה להיות מלבן. כל מלבן הוא טרפז שווה-שוקיים (על-פי ההגדרה המרחיבה, הרואה במקבילית סוג של טרפז).
כמו בכל טרפז, השטח של טרפז שווה־שוקיים שווה לממוצע חשבוני של אורך הבסיסים כפול הגובה.
אורים

היסטוריה

קבוצת אורים הוקמה במוצאי יום כיפור ה'תש"ז, 1946, במבצע עליית 11 הנקודות בנגב. הגרעין המייסד שהורכב מנוער יוצא בולגריה, חניכי תנועות הנוער גורדוניה והמכבי הצעיר, ישב מספר שנים לפני העלייה לקרקע ברעננה. העלייה לקרקע הייתה באזור גריין ליד קיבוץ גבולות. עקב הקשיים בהם נתקלו המתיישבים במקום, הם עברו מאוחר יותר לנקודה הסמוכה לצאלים, וב-1948 עברו המתיישבים למקום הקבע במשטרת עימארה שנתפסה על ידי חטיבת הנגב לאחר שהשוטרים הבדווים ששרתו בה, נטשו את המשטרה עם סיום המנדט הבריטי במאי 1948.
בראשית שנות החמישים נקלטו בקיבוץ גרעיני נוער, יוצאי צפון אמריקה, של תנועת הבונים והחל מאמצע שנות החמישים ועד ראשית שנות השמונים נקלטו בקיבוץ גרעינים של התנועה המאוחדת, הנוער העובד והלומד וגרעינים נוספים של תנועת הבונים.
בתחילה השתייכה הקבוצה לתנועת חבר הקבוצות. לאחר מכן לאיחוד הקבוצות והקיבוצים, לתק"ם ועתה - לתנועה הקיבוצית. בתחילת שנות השישים היה אורים אחד מראשוני הקיבוצים אשר בהם עזבו הילדים את הלינה המשותפת, בניגוד לעמדת התנועה. עימות נוסף של הקיבוץ עם הנהגת התנועה היה באמצע שנות השישים, עת נשלחו נערי הקיבוץ ללמוד באשל הנשיא (שבו למדו באותה עת בני מושבי האזור וילדי פנימייה) ולא בבית ספר קיבוצי.
בשנות השבעים עבר הקיבוץ מהמועצה האזורית מרחבים, אליה השתייך עד אז, למועצה האזורית אשכול. בעקבות צעד זה לומדים היום ילדי הקיבוץ בבתי הספר הקיבוציים שבאזור המועצה האזורית אשכול.
קלייר היגינס

ביוגרפיה

היגינס, בת שנייה במשפחה של חמישה ילדים, נולדה בברדפורד שבמחוז מערב יורקשייר לפולה ססיליה וג'יימס סטיבן היגינס. הוריה היו ממעמד הפועלים ומרקע אירי קתולי, שניהם עבדו בהוראה. כבר מילדותה התעניינה היגינס במשחק. בגיל 17 אחרי שגורשה מהמנזר, בית הספר שבו למדה, ברחה היגינס מהבית. בגיל 19 ילדה בן ומסרה אותו לאימוץ כי לא יכלה לגדל אותו.
בגיל 23 הגשימה היגינס את חלומה להיות שחקנית, כשסיימה את לימודיה באקדמיה למוזיקה ולאמנויות הדרמה של לונדון. בשנות השמונים של המאה העשרים הייתה לשחקנית תיאטרון פעילה הן בלונדון והן בברודוויי, כולל הופעת בכורה במחזה "משאלות נסתרות" מאת דייוויד הר. ב-1995 זכתה בפעם הראשונה בפרס אוליבייה. ב-1983 כיכבה בתפקיד כריסטין מנסון לצידו של בן קרוס בעיבוד של ה-BBC ל"המצודה" של א. ג'. קרונין. על מסך הקולנוע שיחקה היגינס בדמות ג'וליה קוטון בסרטו של קלייב בארקר "מעורר השאול". הסרט יצא לאקרנים ב-1987 והוא מבוסס על ספרו של בארקר "The Hellbound Heart". היא חזרה לגלם את אותה דמות ב-1988 בסרטו של טוני רנדל  "מעורר השאול 2". הסרט היה סרט המשך מוצלח ל"מעורר השאול" ונחשב לסרט אימה אכזרי שזעזע את הקהל ברחבי העולם, ועם זאת קיבל ביקורות טובות. הופעות נוספות שלה בקולנוע היו בסרט "Bad Behaviour" מ-1993 ובסרט הסקוטי "Small Faces" משנת 1996.
ב-2004 היה להיגינס הופעת קמע בסרט "המין היפה" עם קלייר דיינס ובילי קרודופ. ב-2007 גילמה היגינס את "מא קוסטה" בסרטו של כריס וייץ "מצפן הזהב" בכיכובם של ניקול קידמן ודניאל קרייג. ב-2008 שיחקה בסרט אביב 41 בבימויו של אורי ברבש.
בתיאטרון הלאומי הופיעה היגינס בתפקיד יוקסטה במחזה "אדיפוס המלך" לצידו של רייף פיינס. ב-2009 מאפריל ועד מאי, שיחקה במחזה "The Fever" מאת וואלאס שון  בתיאטרון רויאל קורט.
מספטמבר 2009 הופיעה בתפקיד הרוזנת של רוסִייוֹן במחזה "סוף טוב הכל טוב" בתיאטרון הלאומי.
ב-2012 הופיעה היגינס בפרק בעונה השלישית של הסדרה "אחוזת דאונטון". היא שיחקה בתפקיד גברת ברטלט, חברתה של גברת בייטס, ומי שבסופו של דבר עזרה לשחרר את מר בייטס מהכלא.
בנובמבר 2014 השתתפה היגינס בפרק קצר שנעשה לציון 50 שנה לסדרה "דוקטור הו" בשם "לילו של הדוקטור" בכיכובו של פול מקגאן בתפקיד הדוקטור השמיני. בפרק שקדם לשידור פרק הספיישל "יומו של הדוקטור", היגינס גילמה את אוהילה, חברה באחוות קארן, שעוזרת לדוקטור להתחדש לגלגול הבא שלו. היגינס משתתפת בחלק השני של הסיפור שישודר בעונה התשיעית של הסדרה בסתיו 2015.
כריסטי'ס

כריסטי'ס הוא בית מכירות פומביות, מהמובילים בעולם. במסגרתו נמכרות יצירות של מיטב האמנים. לכריסטי'ס יש סניפים באירופה, ניו יורק וגם בישראל. 
בסניף הניו-יורקי נמכרים לא רק עבודות אמנות, אלא גם יהלומים, אבני חן ועוד.
באפריל 2006 נמכר בסניף הניו-יורקי יהלום נקי וללא פגם במשקל 50.53 קרט. היהלום נרכש על ידי קונה פרטי מאסיה במחיר של 4.22 מיליון דולר. המכירה הפומבית שהסתכמה ב-39.07 מיליון דולר הייתה המוצלחת ביותר מזה עשור ויצגה גידול של כ-23% לעומת שנת 2005.

כריסטי'ס בישראל

הסניף הישראלי מנוהל על ידי רוני בהרב. במכירה פומבית של כריסטיס ישראל נמכר באפריל 2006 ציור של מרדכי ארדון ("נקר הזמן" משנת 1963) תמורת 643,200 דולר. מדובר במחיר שיא ליצירה של אמן ישראלי.
לוץ לונג

קורותיו

נולד בלייפציג ליוהנה ולקרל הרמן לונג, בעל בית מרקחת בעיר. בשנים 1919–1923 למד בבית ספר פרטי, המשיך בגימנסיה וסיים לימודיו עם תעודת בגרות ב-1934. בסתיו אותה שנה החל בלימודי משפטים באוניברסיטת לייפציג. ב-1937 הצטרף לאגודת הסטודנטים הנאצית והיה פעיל גם באס אה. בינואר 1938 סיים בהצלחה את לימודיו ובשנים 1938–1939 עשה התמחות בצוונקאו.

קריירה ספורטיבית

הישגו הראשון של לוץ היה מדליית ארד באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בטורינו ב-1934.
באולימפיאדת ברלין (1936) היה אחד המועמדים הבולטים של גרמניה לזכייה במדליה. בשלב המוקדמות, הוא שבר את השיא האולימפי, בעוד האמריקני ג'סי אוונס, שזכה קודם לכן במדליית הזהב בריצת 100 מטר, נפסל בשתי הקפיצות הראשונות שלו ונותר לו ניסיון קפיצה אחד. לוץ ניגש אליו, והמליץ לו להתחיל את הקפיצה מנקודה אחרת. אוונס קיבל את המלצתו, והעפיל לשלב הגמר.
בשלב הגמר, השיגו לוץ ואוונס תוצאה זהה של 7.87 מטר. בניסיון הקפיצה האחרון שלו, קפץ אוונס למרחק של 8.06 מטר, וזכה בזהב, בעוד לוץ נותר עם מדליית הכסף. חרף הפסדו, שמח לוץ בשמחתו של אוונס, וחגג איתו את ניצחונו. זאת, למגינת לבם של השלטונות הנאצים, שחזו באוונס השחור מנצח את לוץ הבלונדיני בעל המראה הארי. נוסף לכך, הוא סיים במקום עשירי בקפיצה משולשת בתוצאה של 14.62 מטר. הסצנה עם אוונס מוזכרת בסרט "מרוץ", שהתפרסם ב-2016 ועוסק בחייו של אוונס.
בשל הגינותו הספורטיבית, הוענקה ללוץ לאחר מותו מדליית פייר דה קוברטן. הוא היה הראשון שמדליה זו הוענקה לו, ומאז הוענקה לעוד תשעה ספורטאים בלבד. על מעשהו של לוץ אמר אוונס: "נדרש ממנו אומץ רב להתיידד עמי לנגד עיניו של היטלר גם אם תתיכו את כל המדליות והגביעים שזכיתי בהם, הם לא יגיעו לכדי הידידות בת 24 הקאראט בין לוץ לונג לביני".
ב-1938 זכה שוב במדליית הארד באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בפריז בקפיצה לרוחק בתוצאה של 7.56 מטר.

לאחר המשחקים האולימפיים

במחצית השנייה של 1939 החל בעבודת הדוקטורט. לונג עבר ב-1940 להמבורג, שם עבד כעורך דין בבית הדין המקומי לעבודה. ב -1 באפריל 1940 הוא הצטרף למפלגה הנאצית. באפריל 1941 הוא גויס לוורמאכט והוצב בוויסמר. ביולי 1941 נשלח לברלין, שם שימש כמורה לספורט של הוורמאכט.
באפריל 1943 עבר הכשרה כמפעיל תותח נ"מ ונשלח לחזית דרום איטליה.
מן החזית כתב לונג לידידו אוונס על תחושותיו:
"חברי היקר ג'סי! ... אני חושש למות עבור הדבר הלא הנכון. אני מקווה כי אשתי והבן שלי יצליחו לשרוד. אני מבקש אותך בתור חברי היחיד מחוץ לגרמניה שתבקר אותם באחד הימים ותספר להם מדוע נאלצתי לפעול כפי שפעלתי וכמה מאושרים היינו בימים שהעברנו יחד."
במהלך פלישת בעלות הברית לסיציליה, ב-10 ביולי 1943, נפצע בירך מירי, אולם הוורמאכט הנסוג נאלץ להשאירו מאחור. לונג נפל בשבי הצבא הבריטי ומת בבית חולים צבאי מאובדן דם שלושה ימים אחר כך.
אוונס הגשים את בקשתו של לונג ובא לגרמניה לבקר את אלמנתו ובנו. כמו כן, שימש אוונס כשושבין בחתונתו של הבן קאי.
על שמו של לונג נקראו רחובות בלייפציג ובכפר האולימפי שהוקם במינכן לקראת המשחקים האולימפיים של 1972.
דייוויד הראשון, מלך סקוטלנד

ביוגרפיה

דייוויד היה בנם הצעיר של מלקולם השלישי מלך סקוטלנד ושל אשתו מרגרט.
הוא נישא למתילדה, בתו של וולטאוף, רוזן צפון אמבריה, ב-1113, ובכך קיבל חזקה על התואר רוזן האנטינגדון.
עם מותו של המלך אדגר ב-1107, נחלקו השטחים השייכים לממלכה הסקוטית לפי צוואתו בין שני אחיו, אלכסנדר ודייוויד. אלכסנדר קיבל את הכתר ואת החלקים בסקוטלנד מצפון לנהרות פורת' וקלייד. דייוויד קיבל את המחוזות הדרומיים יותר ואת התואר רוזן קאמברלנד. עם מותו של אלכסנדר ב-1124 קיבל דייוויד את הממלכה ואת הכתר, החל ב-27 באפריל באותה השנה.
ב-1127, כברון אנגלי, הוא נשבע נאמנות למתילדה, כיורשת לאביה הנרי הראשון. כאשר נעשה ניסיון להדיחה ממעמדה ב-1135, דייוויד תמך במטרותיה ופלש לממלכת אנגליה. אירוע זה נסתיים בהסכם שלום לאחר שגויס צבא אדיר כדי לבלום אותו, אך הסכם זה לא שרד זמן רב. לאחר שאיים בפלישה ב-1137 דייוויד מימש את איומו ב-1138, אך ספג תבוסה גדולה בביצת קאטון.
הוא חזר לסקוטלנד באותה שנה, והשלום חזר לשרור. מאז הקדיש עצמו דייוויד לענייני ממלכתו שלו: הוא הקים מספר מנזרים ומרכזי דת וקידם את תהליך הפיאודליזם בממלכה (ויורשיו אכן הצליחו לממש אותו). הוא מת בקארליסל, בשנת 1153. הוא מוכר על ידי הכנסייה הקתולית כקדוש, על אף שמעולם לא הוכרז באופן רשמי ככזה.
היו לו שני בנים, מלקולם והנרי, ושתי בנות, קלאריסיה והודיארנה.
ייסד את ארמון הולירוד בעיר אדינבורו בשנת 1128.
אסטוריאס

היסטוריה

עקב הטופוגרפיה ההררית של צפון ספרד, אסטוריאס מעולם לא נכבשה על ידי המוסלמים ואף היוותה את הגרעין ממנו יצאו הנוצרים לכיבוש מחודש של ספרד. לאחר התמוטטות הממלכה הוויזיגותית הספרדית וכיבושה של ספרד על ידי המוסלמים, נוסדה ממלכת אסטוריאס על ידי פלאיו. פלאיו ניהל מלחמת גרילה נגד המוסלמים ואף הביס אותם בקרב גדול בעמק קובדונגה, כאשר באו לנסות לחסל את לוחמי הגרילה האסטוריאנים. לאחר קרב זה הצליח פלאיו להרחיב את גבולות ממלכתו עד אשר השתרעה על שטחי אסטוריאס וקנטבריה. יורשיו של פלאיו המשיכו את מסכת כיבושיו לכל צפון מערב חצי האי האיברי. אלפונסו השני, שמלך בממלכת אסטוריאס בין 791–842, כבש את גליסיה ואת חבל הבסקים, ואף הרחיב את גבולות הממלכה עד שערי ליסבון. באותה תקופה הכירו קרל הגדול והאפיפיור באלפונסו השני כמלך אסטוריאס.
בשנת 924 שינתה ממלכת אסטוריאס את שמה לממלכת לאון ובשנת 1230 התאחדה עם ממלכת קסטיליה כאשר קסטיליה ולאון התאחדו. בשנת 1388 הפכה אסטוריאס למחוז אוטונומי בממלכת קסטיליה, עם ממשל עצמי משלה.
במהלך המאה ה-18 הייתה אסטוריאס אחד המרכזים של ההשכלה הספרדית. הפילוסוף הידוע בניטו דה פייג'ו התגורר באוביידו, והפילוסוף גספר מלצור דה חובלנוס התגורר בחיחון. במהלך מלחמת האזרחים הספרדית נכבשה אסטוריאס שהייתה שייכת לכתר הספרדי בידי כוחותיו של הדיקטטור פרנסיסקו פרנקו ששינה את שמה ל"פרובינציית אוביידו" ב-1939, עד למותו של הרודן ב-1975.

יהודי אסטוריאס

יהודים חיו באסטוריאס ככל הנראה מהתקופה הרומית עת הגיעו היהודים לראשונה לחצי האי האיברי עד לגירוש ספרד, שמות משפחותיהם של יהודים מרחבי העולם כגון "לוגסי" מעידים על שורשיהם מחבל הארץ הזה.
ב-1999 העניקה מועצת העיר אוביידו את הבניין המכונה "La Casina" בכיכר אל-פונטיין לקהילה היהודית בקהילה האוטונומית אסטוריאס והכריזו על המקום כמרכז מחקר וקידום התרבות היהודית שזכה להתקרא "בית אמונה".
אריאל הירשפלד

ביוגרפיה

הירשפלד נולד בפרדס חנה להורים ילידי גרמניה. אביו, קורט הירשפלד, למד נגרות בברלין והחזיק בתואר נגר אמן (Meister). כשעלה לא"י המשיך לעבוד כנגר. אחיו מצד אביו (שנישא פעמיים), עזרא הירשפלד, נפל במלחמת העצמאות, חמש שנים לפני שאריאל הירשפלד נולד.
הירשפלד למד תואר ראשון במוזיקולוגיה ובספרות עברית באוניברסיטה העברית בירושלים והמשיך ללימודים מתקדמים באותה אוניברסיטה. בשנת 1995 השלים דוקטורט בהנחיית פרופ' גרשון שקד בנושא "הסמל ביצירתו של י.ח. ברנר". היה בעבר ראש החוג לספרות עברית. משנת 2017 מכהן כראש בית הספר לספרויות באוניברסיטה העברית. עורך ושותף לכתב-העת מחקרי ירושלים בספרות עברית.
עוד בימי לימודיו לתואר ראשון, הירשפלד החל לעסוק בהוראה ולימד לאורך שנים כמורה ומחנך בבתי הספר בית חינוך עירוני ג' בירושלים ולאחר מכן בתיכון ליד האוניברסיטה.
בעבר לימד בבצלאל, ב"עלמא", ב"הליקון", ובמקומות נוספים. משנת 2017, הוא חבר סגל במכון מנדל למנהיגות במקביל לעבודתו האוניברסיטאית, ויו"ר ועדת ההיגוי של בית לעברית.
פרסם מאמרי וספרי מחקר בתחומי הספרות, המוזיקה והאמנות, מספר קובצי מסות, רומן מכתבים (השפעה בלתי הוגנת, ביחד עם רונית מטלון) ספר ילדים (איפה נמצא הזמן) ומאמרי ביקורת ופובליציסטיקה רבים בעיתונות. היה בעל טור שבועי במוסף "הארץ".
בשנת 2008 זכה בפרס ראש הממשלה לסופרים עבריים.
בעבר היה נשוי לעיתונאית נרי ליבנה, ולהם שלושה בנים. היה בן-זוגה של הסופרת בתיה גור עד לפטירתה ממחלת הסרטן, וכן בן-זוגה של הסופרת רונית מטלון (שנפטרה גם היא ממחלת הסרטן). הירשפלד כתב עם מטלון רומן מכתבים מתוקשר.
הירשפלד חבר המועצה הציבורית של ארגון בצלם.
חסידות זיכלין

חסידות זיכלין הייתה חסידות פולנית. מייסד החצר היה רבי שמואל אבא מזיכלין, תלמידו של רבי פישל מסטריקוב.
מרמריי

מרמריי (בטורקית: Marmaray (מידע • עזרה)) היא מנהרת רכבת תת-קרקעית מתחת לערים איסטנבול ואיסקידר, שמקשרת את הגדה האסייתית עם הגדה האירופית של הבוספורוס בטורקיה. שמו של המיזם בא מהלחם המילים הטורקיות לים השיש (Marmara) ופס רכבת (Ray). המנהרה נפתחה לתנועה ב-29 באוקטובר 2013.

היסטוריה

הרעיון לחפור מנהרה מתחת לבוספורוס הועלה כבר בשנת 1860, אך בשל עומקו של המצר הדבר לא היה אפשרי באמצעים הקיימים באותה עת, והתוכנית לבשה צורה של מעין גשר תת-ימי. ב-1902 הועלה הרעיון של הנחת מנהרה על קרקעית המצר כפי שנעשה במנהרת הרכבת במישיגן שנפתחה ב-1910. בשל התפתחותה המהירה של העיר, שוב עלה הנושא לדיון בשנות ה-80 של המאה ה-20, וב-1987 פורסמה תוכנית פרטנית. ב-1998 התקבלה ההחלטה הסופית להקים את המנהרה, ושנה לאחר מכן החל גיוס הכספים לשם הוצאתו של המיזם אל הפועל. חפירת המנהרה החלה במאי 2004 והסתיימה ב-2008. המנהרה נפתחה לתנועה ב-28 באוקטובר 2013 לאחר עיכובים רבים, שנבעו בחלקם ממציאת כ-40,000 פריטים ארכאולוגיים בעלי ערך, ובכלל זה בית קברות לכשלושים אוניות ביזנטיות. השלמת הפרויקט כולו מתוכננת לשנת 2015, ועלות הפרויקט מוערכת ב-2.5 מיליארד אירו. המממנים העיקריים של הפרויקט היו בנק יפן לשיתוף פעולה בינלאומי, אשר העביר לפרויקט סכום של 735 מיליון אירו, ובנק ההשקעות האירופי.

בטיחות

איסטנבול שוכנת 20 ק"מ בלבד מצפון להעתק צפון אנטוליה, ורעידת האדמה החזקה האחרונה התחוללה לאורכו ב-1999 סמוך לעיר איזמיט, 85 ק"מ בלבד מזרחית לעיר. ניסיון העבר מגלה כי מנהרות כדוגמת מרמריי הממוקמות באזורים מועדים לרעידות אדמה (כמו מנהרת BART בסן פרנסיסקו ומנהרת קובה ביפן), הוכיחו עמידות בעת אירוע סיסמי. בשל כך מושם דגש על עמידה בתקנים אשר יבטיחו את בטיחות המיזם, והמנהרה מתחת לבוספורוס בפרט, בפני רעידות אדמה בעוצמה החזקה ביותר הצפויה באזור.