ברנשים וחתיכות (מחזמר)

רקע

המחזמר נוצר על ידי המפיקים סיי פיואר וארנסט מרטין כעיבוד של סיפוריו הקצרים של הסופר דיימון ראניון. סיפורים אלו, שנכתבו בשנות העשרים והשלושים, עסקו בגנגסטרים, מהמרים ובדמויות אחרות בעולם התחתון של ניו יורק. ראוניון היה ידוע כמי שעושה שימוש בסיפוריו בדיאלקט ייחודי, המערבב שפה גבוהה וסלנג. פרנק לואסר, שרוב הקריירה שלו עד כה שימש כתמלילן למחזות זמר, נשכר כמלחין ותמלילן. ג'ורג' ס' קאופמן נשכר כבמאי. כאשר ג'ו סוורלינג סיים לכתוב את הגרסה הראשונה של המחזה, המפיקים חשו שהיא לא טובה מספיק, ופנו לאייב בורוז, כותב קומי שעבד ברדיו, על מנת שישכתב את המחזה.
לואסר כבר חיבר חלק ניכר מהמוזיקה שתתאים לגרסה הראשונה של המחזה. מאוחר יותר, נזכר בכך בורוז:
ארבעת-עשר השירים של פרנק לואסר היו כולם מעולים, והמחזה החדש היה צריך להיות כתוב כך שהסיפור יוביל לכל אחד מהם. מאוחר יותר המבקרים דיברו על כך שהמחזמר "משולב". המילה "משולב" פירושה בדרך כלל שהמלחין כתב את השירים כך שהם עוקבים אחרי הסיפור בצורה חיננית. ובכן, השגנו את זה אבל עשינו את זה הפוך.
המקור באנגלית
Frank Loesser's fourteen songs were all great, and the [new book] had to be written so that the story would lead into each of them. Later on, the critics spoke of the show as 'integrated'. The word integration usually means that the composer has written songs that follow the story line gracefully. Well, we accomplished that but we did it in reverse.‏
הדמות של מיס אדלייד נוצרה במיוחד כדי להכניס את ויויאן בליין למחזמר, לאחר שלואסר החליט שהיא לא מתאימה לשחק את התפקיד של שרה השמרנית. כאשר לואסר הציע שבמערכה השנייה יבוצעו שנית שירים שכבר בוצעו במהלך המערכה הראשונה, הזהיר אותו קאופמן: "אם תחזור על שירים, אנחנו נחזור גם על הבדיחות".

תקציר העלילה

נננתן דיטרויט וסקיי מאסטרסון, שני מהמרים כפייתיים ידועים לשמצה בניו יורק, עורכים ביניהם התערבות: על סקיי מוטלת המשימה לצאת לארוחת ערב בהוואנה, קובה עם שרה בראון, שמרנית חסודה הפעילה במיסיון נוצרי מקומי והמתנגדת להימורים. בעוד סקיי רודף אחרי שרה, במשימה שלכאורה היא חסרת כל תקווה, נייתן מתמודד עם בעיות אישיות משלו - לארוסתו מזה 14 השנים, אדלייד, נמאס לחכות לחתונה.

הפקת ברודוויי המקורית

המחזמר הועלה לראשונה בברודוויי בתיאטרון רחוב 46 (כיום תיאטרון ריצ'רד רוג'רס) ב-24 בנובמבר 1950. את ההפקה הזו ביים ג'ורג' קאופמן, עם כוריאוגרפיה של מיכאל קיד, עיצוב תפאורה ותאורה של ג'ו מילזינר, עיצוב תלבושות של אלווין קולט, ניצוח תזמורת של ג'ורג' בסמן וטד רויאל, ועיבוד מוזיקלי של הרברט גרין. בתפקידים הראשיים כיכבו רוברט אלדה (סקיי), סם לוין (נתן), איזבל ביגלי (שרה) וויויאן בליין (אדלייד). איווה ויטרס הייתה השחקנית המחליפה של אדלייד. המחזמר רץ 1,200 הופעות, וזכה בחמישה פרסי טוני בשנת 1951, כולל פרס טוני למחזמר הטוב ביותר. חברת התקליטים Deca Records הוציאה אלבום הקלטה של שירי המחזמר בביצוע צוות השחקנים המקורי על גבי תקליט, שמאוחר יותר הופץ מחדש כאריך-נגן ובהמשך גם כתקליטור.

הפקת לונדון המקורית

הצגת הבכורה של המחזמר בוסט אנד של לונדון הייתה ב-London Coliseum ב-28 במאי 1953. הפקה זו הציגה 555 פעמים. השחקנים הראשיים היו ויויאן בליין, סם לוין, ליזבת ווב וג'רי ויין. ליזבת ווב הייתה השחקנית הראשית היחידה שהייתה בריטית והיא לוהקה לתפקיד על ידי פרנק לאוסר. לאורך השנים, המחזמר הופק מחדש מספר פעמים ויצא למספר סיבובי הופעות וזכה לפופולריות רבה בקרב בתי ספר והפקות של תיאטרון קהילתי.

בישראל

ב-3 במרץ 2006 הועלה המחזמר בתיאטרון בית ליסין בתל אביב, בעקבות הצלחת הפקה מחודשת של המחזמר בלונדון שנה קודם לכן, בכיכובו של יואן מקגרגור. את הגרסה העברית תרגם דורי פרנס. בהפקה הישראלית, עם בימוי וכוריאוגרפיה של קן אולדפילד ובהפקתו המוזיקלי של אלדד שרים, כיכבו צביקה הדר (נייתן דטרויט), גיא זו-ארץ (סקיי מסטרסון), לירז צ'רכי (סרה בראון) ומיה דגן (גברת אדלייד). עוד השתתפו: ישראל גוריון, רותי הולצמן, ניקי גולדשטיין, שמחה ברבירו, אלחי לויט, אסף אשתר, נתן נתנזון, יונתן פז בוגנים ועוד.

תגובות וביקורות

הפקת ברודוויי המקורית של ברנשים וחתיכות זכתה לביקורות חיוביות פה-אחד, והמבקרים שיבחו את הנאמנות למקור של דיימון ראניון. ריצ'רד ווטס מהניו יורק פוסט כתב כי "ברנשים וחתיכות זה בדיוק מה שצריך להיות כדי לחגוג את רוחו של ראניון ... [המחזמר] מלא בדמויות ממולחות ובשפה המקורית והעשירה המקודשת את זכרו של המאסטר המנוח". וויליאם הוקינס מה-"ניו יורק וורלד-טלגרם & סאן" כתב כי המחזמר "משחזר את מה ש[רניון] ידע על ברודוויי ... האבירות שלו טהורה וצעירה כמו אווה הקטנה". רוברט קולמן מה-"ניו יורק דיילי מירור" כתב כי "אנחנו חושבים שדיימון היה מתענג [מהמחזמר] כמונו".
גם המחזה והלחן זכו לשבחים רבים; ג'ון צ'פמן מהניו יורק דיילי ניוז כתב כי "המחזה הוא יצירה של הומור קל ומהנה, המוזיקה ומילות השירים, שנכתבו על ידי פרנק לוסר, מתאימים כל כך עבור המופע ונטולים כל בנאליות, כך שהם משלימים זה את זה לכדי ניצחון אמנותי". קולמן כתב כי "פרנק לוסר חיבר לחן שיזכה להשמעות רבות בג'וקבוקסים, ברדיו ובביסטרואים ברחבי הארץ. מילות השירים שלו מובחנות במיוחד בכך שהן עוזרות לבורווס לקדם את העלילה". בניו יורק טיימס כתב ברוקס אטקינסון: "לשירים של מר לוסר יש את אותה המשיכה כמו של הסיפורים [עליהם מבוסס המחזה], שהם מצחיקים מבלי להיות מודעים לעצמם או מכניים".
מבקרים רבים טענו כי למחזמר חשיבות רבה בתיאטרון המוזיקלי. ג'ון מקליין מהניו יורק ג'ורנל אמריקן כתב כי "זה הדבר הכי טוב ומרגש מכל סוג שהוא מאז פאל ג'ואי, זהו ניצחון ותענוג". אטקינסון כתב כי "מוטב שכבר נודה בכך שברנשים וחתיכות הוא יצירה אמנותית. היא ספונטנית ויש לה צורה, סגנון ורוח". צ'פמן טען: "בכל המחלקות, ברנשים וחתיכות הוא קומדיה מוזיקלית מושלמת".