הפועל המזרחי

הקמה

בקיץ תר"פ (1920) כחלק מהעלייה השלישית, עלו צעירים דתיים, אשר עזבו את ספסלי הישיבה וביקשו להשתתף כחלוצים בבניין הארץ תוך שמירה על מצוות התורה.
שמואל חיים לנדוי פרסם בתר"פ מאמר ביקורתי בשם "התחייה והפדות" שבו טען כי הרב יצחק יעקב ריינס סטה מדרכה המקורית של הציונות הדתית המתבססת על השקפת הרב קלישר והרב אלקלעי. לפי דבריו, הרב ריינס רואה בציונות המדינית את עיקר כוחה של הציונות וכי הציונות היא מענה לאנטישמיות, ולכן המזרחי צריכה להפנות את עיקר השפעתה לציונות המדינית ולהתנהל לפי התפיסה שהמדינה היהודית היא "מקלט" מפני האנטישמיות. לעומת זאת טען שח"ל כי עיקר מהותה של המזרחי היא להיות תנועה תרבותית וחלוצית הרואה במדינה היהודית שתקום קיום החזון "ארץ ישראל לעם ישראל לפי תורת ישראל". לאחר שביקורת זו לא הועילה, 30 פעילים מרכזיים של המזרחי בראשות שח"ל הקימו בתרפ"א (1921) את תנועת "צעירי מזרחי" שמטרתה להתמקד במתן מענה לשאלות חברתיות, ובהקמת חוות להכשרת עלייה. עם זאת צעירי מזרחי נשארו במסגרת הכללית של המזרחי. בתרפ"ב פעל שח"ל בשיתוף אחרים כמו שלמה זלמן שרגאי לאיחוד שלוש התנועות הדתיות הצעירות בפולין: "צעירי מזרחי", "החלוץ המזרחי" והפועל הדתי, לתנועה אחת בשם "הפועל המזרחי".
מטרת היבדלותו של ארגון הפועל המזרחי אשר יצא מתנועת המזרחי, מארגון המזרחי היא בפעילות המעשית בחיי היישוב. הקבוצה הדומיננטית ממנה הגיעו אנשי הפועל המזרחי היו מפולין, ובקבוצה המשנית נמנו יוצאי אוקראינה, בלארוס (רוסיה הלבנה) וליטא. המשותף לשתי הקבוצות היה החיפוש אחר משמעות מחודשת לחייהם. בקרב אנשי התנועה "הגאולה הלאומית" יצרה סדר חברתי חדש המבוסס על עבודת כפיים, כאשר התודעה הסוציאלית הוטמעה בהם עוד מימי הגולה.
בארץ ישראל התארגנו קבוצות פועלים דתיים אלו ועסקו בעבודות כפיים שונות ברחבי הארץ, כגון סלילת כביש טבריה וניקוי בריכות שלמה ליד בית לחם. בעיית הקליטה החומרית, חברתית-תרבותית של אנשי הפועל המזרחי בארץ הייתה משמעותית מאוד להקמת התנועה ולהגדרתה כהסתדרות פועלים דתית. מצד אחד, הפועלים הדתיים התקשו להשתלב בתנועת "המזרחי" שכללה בעיקר רבנים ואנשי המעמד הגבוה ששילבה ערכים דתיים וערכים לאומיים מודרניים, אך הביעו התנגדות לדרך הסוציאלית של תנועות הפועלים. מצד שני, נמשכו הפועלים הדתיים להסתדרות העובדים הכללית שנוסדה ב-1920. אולם, גם במסגרת זו התקשו הפועלים הדתיים להיטמע ולהיקלט בשל דתם ואמונתם המנוגדת לחילוניות ששלטה. הם נאלצו להתמודד עם סטיגמה שעל פיה הפועל הדתי אינו מתאים לעבודה פיזית קשה, שכן הוא רגיל לספסלי הישיבה.
מתיחות זו ששררה אצל הפועלים הדתיים בין הקירבה למזרחי מחד ולהסתדרות מאידך, הביאה אותם להקים מסגרת ארגונית חדשה משלהם. כך גיבשו הם את קבוצותיהם ויצרו אגודות של "הפועל המזרחי" בכמה ערים ומושבות. בשנת 1921 הוקמו ארבע אגודות בערים: יפו, פתח-תקוה, ירושלים וראשון לציון.
לאחר מספר אסיפות הכנה בירושלים, פתח תקווה וראשון לציון, התכנסה בחול המועד פסח תרפ"ב (1922), בירושלים, מועצה ראשונה שבה הונחה אבן היסוד להסתדרות "הפועל המזרחי" בארץ ישראל. בחוקת המפלגה הוגדרו מטרותיה: בניין הארץ ברוח התורה על ייסוד העבודה, וביסוס מצב החברים בה בחומר - תנאים סוציאליים, וברוח - שיעורי תורה, לימוד היסטוריה ועוד.
המזרחי והפועל המזרחי פעלו במשותף בתוך התנועה הציונית, בתחום המדיני ובשדה החינוך.
מנהיגה של הפועל המזרחי, שמואל חיים לנדוי (שח"ל), קרא להניף בגאון את נס "המרד הקדוש" – למרוד ברחוב המתנכר ל"תורה ועבודה" ולבנות חיי פרט וחברה בישראל המבוססים על ערכים אלה. המפעל הראשון שהקים הארגון היה פתיחת מטבח פועלים עצמאי על טהרת הכשרות בתל אביב ולאחר מכן גם בירושלים, בפתח תקווה ובחיפה. מפעל חשוב נוסף היה פתיחת לשכות עבודה עצמאיות שדאגו לסייע לחברי הארגון למצוא עבודה ואף לרכוש מקצוע. אנשי הארגון ניסו לשדל את היהודים שלא להעסיק פועלים ערביים שהיו זולים יותר.

בשנות ה-50

באפריל 1956 אישרה ועידת הפועל המזרחי את האיחוד עם המזרחי להקמת המפד"ל. בעקבות זאת, הוחלט שהפועל המזרחי יתרכז בתפקידו כארגון מקצועי ותנועה מיישבת ותעביר עניינים פוליטיים, מוניציפליים, חינוך ותרבות למפד"ל.

ועידות התנועה

מדי מספר שנים קיימה הפועל המזרחי בחירות בין כל חבריה לוועידה של התנועה. הבחירות היו במתכונת של סיעות שהציגו בפני הבוחרים את מצעיהם.

הועידה השתים עשרה

הוועידה ה-12 התכנסה באפריל 1956. השתתפו בוועידה 400 צירים מרשימה מוסכמת שחולקו על פי מפתח תוצאות הבחירות לוועידה הקודמת.

הועידה השלוש עשרה

הוועידה הי"ג, שכונתה ועידת שרתון על שם מקום כינוסה, התקיימה ביוני 1963. בניגוד לעבר, צירי הוועידה נבחרו בבחירות מקומיות שהתקיימו בין רשימות של סיעות בכל סניף בנפרד. ברוב הסנפים, הושגו סיכומים על רשימה אחת משותפת וכלל לא התקיימו בחירות. בחירות התקיימו בירושלים, פתח תקווה, רעננה, נתיבות ומספר יישובים קטנים. בוועידה עצמה הוחלט על ביטול משטר הסיעות.

אספת הנבחרים

באספת הנבחרים השנייה היו לפועל המזרחי 6 נציגים מתוך 221 צירים. באספת הנבחרים השלישית התמודדו המזרחי והפועל המזרחי יחדיו וקיבלו 5 מתוך 71 נציגים. באספת הנבחרים הרביעית היו לפועל המזרחי 17 נציגים מתוך 171.

בתקופת המדינה

בכנסת הראשונה התמודדה הפועל המזרחי במסגרת חזית דתית מאוחדת (שכללה גם את המזרחי, אגודת ישראל ופועלי אגודת ישראל), בה הייתה המפלגה הגדולה ביותר. בבחירות לכנסת השנייה התמודדה המפלגה באופן נפרד, תחת השם "תורה עבודה - פועל מזרחי", וזכתה בשמונה מנדטים. בבחירות לכנסת השלישית חזרה להתמודד ברשימה משותפת עם מפלגת המזרחי, תחת השם "חזית דתית לאומית". בשנת 1956, במהלך כהונת הכנסת התאחדו המפלגות סופית והקימו את המפד"ל, בה הייתה הפועל המזרחי המרכיב העיקרי. תנועת הפועל המזרחי שמרה על ייחודה כארגון עובדים דתיים (הסתדרות הפועל המזרחי שפעל במקביל להסתדרות וגם בשיתוף עמה) אך לא שבה להתמודד כמפלגה נפרדת.

אידאולוגיה ומטרות

מפלגת הפועל המזרחי כחלק מהיותה מפלגה ציונית-דתית התנגדה הן להפרדת הדת מהציונות והן להפרדת הציונות מהדת, ודגלה בשילובם. אנשיה הסתכלו על הציונות כדרך המעשית לקרב את הגאולה וביקשו להוכיח כי קיום המצוות אינו עומד כמכשול לבניין הארץ וכי הוא אף יכול לתרום לחיזוק הנטיות הדתיות בקרב הפועלים.
המטרות הראשיות של המפלגה היו להחזיר למקור אל חיק היהדות, הדת והמסורת את תושבי ארץ ישראל, וליצור בתוך הארץ צביון של חיי תורה ועבודה.
לתפיסתה תחיית התורה וקיום מצוות בשלמותם אינם אפשריים אלא בארץ ישראל העברית. למרות השאיפה של הפועל המזרחי שהחיים יתבססו על יסודותיה של התורה, אין הם נמנעים מלשתף פעולה עם שאר היהודים שאינם מאמינים ואינם מקיימים אורח חיים דתי לבניין הארץ, בתקווה שבמשך הזמן יכירו בתורת ישראל ובמסורת היהודית. כדי ליישם מטרה זו, מפלגה זו דרשה פעילות בשטח בקירוב של היחסים עם הזרמים האחרים ההופכים את ארץ ישראל לארץ המתכחשת לתורת ישראל ולמסורותיה. באמצעות השפעה דרך החינוך, מפעלי תרבות, בתי ספר לנוער אנשיה האמינו כי יוכלו לשנות את פני המצב של הדת בארץ. דרך נוספת דרשה פעילות ארגונית חלוצית-דתית בארץ ובגולה, שתיצור בעריה ובמושבותיה תנאים של חיי תורה ועבודה, שלא תלויים ומושפעים מהחיים בארץ.
מראשיה וממקימי האידיאלוגיה של הציונות הדתית הסוציאלית נמנו שמואל חיים לנדוי, הרב ישעיהו שפירא, ישעיהו ברנשטיין ועוד.

אירועים, פעילויות ומוסדות

המפעל הראשון שהוקם על ידי הפועל המזרחי היה בשנת 1923 בפתיחת מטבח פועלים עצמאי כשר בתל אביב, זמן קצר לאחר מכן נפתחו מטבחים כשרים לעולים ולפועלים הדתיים גם בירושלים, פתח-תקוה וחיפה.
המפעל השני היה פתיחת לשכות עבודה עצמאיות של הפועל המזרחי, שפעיליו דאגו למציאת מקומות עבודה שונים, סיוע לחברים ברכישת מקצוע ועוד.
בשנת 1923 הוקמה קופת חולים עצמאית של הפועל המזרחי, ההכנסות הזעומות וההקצבות הקטנות של ההנהלה הציונית לא הספיקו לקיים את הקופה העצמאית, ולכן בשנת 1927 הוחלט סופית על הצטרפות לקופת החולים של ההסתדרות הכללית, לאחר שסוכם כי תשמר הכשרות בבתי החולים ובבתי ההבראה של קופת החולים הכללית.
עם זאת, דרשו גם נציגות בוועד המפקח, וקבלת עובדים מטעם הפועל המזרחי בסניפי קופת החולים של ההסתדרות הכללית.
בשנת 1940 נחתם הסכם בין הפועל המזרחי להסתדרות בעניין הקמת לשכות עבודה כלליות, וב־1943 הצטרף הפועל המזרחי לאיגוד המקצועי של ההסתדרות הכללית.