google/wiki40b huggingface dataset:
דיוויזיית הצנחנים השנייה (ורמאכט)

היסטוריה

הדיוויזיה הוקמה ב-13 בפברואר 1943 מאלמנטים של דיוויזיית הצנחנים ה-1, והועמדה תחת פיקוד הרמן-ברנהרד ראמקה. לאחר פלישת בעלות הברית לאיטליה נשלחה הדיוויזיה לאיטליה, והשתתפה בכיבוש רומא, וכוח שלה אף השתתף בחילוץ מוסוליני מכלאו. באוקטובר 1943 נשלחה הדיוויזיה לחזית המזרחית, והשתתפה בקרב קייב (1943) ובקרב דנייפר, ובדצמבר אותה שנה הוחזרה הדיוויזיה לגרמניה. לאחר הפלישה לנורמנדי נשלחה הדייויזיה לצרפת, שם השתתפה במערכה בנורמנדי. לאחר שכוחות בעלות הברית הצליחו לפרוץ החוצה מחצי האי נורמנדי, במסגרת מבצע קוברה, מונה ראמקה למפקד נמל ברסט, שבחבל ברטאן, כשתחת פיקודו כ-35,000 חיילים, וקיבל פקודה מהיטלר להפוך אותה למבצר ולהגן עליה עד הסוף (כמו ערי נמל נוספות בצפון צרפת, שנותרו מאחורי הקווים של בעלות הברית), אולם ב-19 בספטמבר 1944 נכנע ראמקה בראש כוחותיו לצבא האמריקני.
לאחר מכן הוקמה הדיוויזיה מחדש, והועמדה בפיקוד הנס קרוה. הדיוויזיה לחמה בקרבות בגרמניה, ובאפריל 1945 נכנעו שרידי הדיוויזיה לאחר שנלכדו בכיס הרוהר.
יהדות טאיוואן

האזכור הראשון לגבי הנוכחות היהודית בטאיוואן מתועד רק החל מאמצע המאה ה-20, כאשר עוד מימיה הראשונים, הקהילה היהודית בטאיוואן היוותה קהילה קטנה יחסית מבחינה מספרית.
הנוכחות היהודית בטאיוואן נחשפה לראשונה לציבור הרחב במהלך שנות ה-50 של המאה ה-20, כאשר טקסי דת יהודיים החלו להתקיים בכנסייה הצבאית של ארה״ב בטאיוואן, כאשר גם לאזרחים טאיוואנים ניתנה האפשרות להשתתף בטקסים אלו.
בשנת 1975, הרב אפרים פרדיננד איינהורן החל לשמש כרב הראשי של הקהילה היהודית באי.
לאור העובדה שמדינת ישראל מקיימת קשרים דיפלומטיים מלאים עם הרפובליקה העממית של סין, הדבר מונע ממנה מלהכיר באופן רשמי בעצמאותה של טאיוואן, לאור הסכסוך ארוך השנים בין שתי המדינות. עם זאת, בחודש מאי 1993 נפתח בתל אביב-יפו "משרד הכלכלה והסחר של טאיפיי" ובחודש אוגוסט של אותה השנה פתחה ישראל בטאיפיי את "משרד הכלכלה והסחר של ישראל", ובכך קיבלו יחסי המסחר בין שתי המדינות גושפנקה.
בשנת 2002, מוזיאון השואה של טאיוואן נפתח לציבור הרחב בעיר טאינאן. המוזיאון נוסד על ידי צ'או צ'או (בסינית: 卓枝安), כומר טאייואני אשר משתייך לזרם היהדות המשיחית, שנחשב על ידי מרבית היהודים והנוצרים כזרם בדת הנוצרית. 
בקיץ 2011 נחנך בטאיפיי בירת טאייואן מרכז חב"ד, המוכר גם בשם "המרכז היהודי של טאיפיי".
לפי הערכות, בטאיוואן מתגוררים כיום כ-800 תושבים יהודים, מתוכם 95-90% מתגוררים בטאיפיי.
דגל השבטים המאוחדים

מקורות והיסטוריה

הצורך בדגל ייחודי לניו זילנד התעורר לראשונה ב-1830‏, כאשר ספינת הסוחר "סר ג'ורג' מוראי" אשר נבנתה בהוקיאנגה נתפסה על ידי רשויות המכס בנמל סידני ובין נוסעיה היו גם שני ראשי שבטים מאורים רמי דרג. הספינה הפליגה ללא כל דגל - הפרה של תקנות השיט הבריטיות - וזאת כיוון שספינות אשר נבנו בניו זילנד לא היו רשאיות להניף את דגל הממלכה המאוחדת עקב מעמדה הקולוניאלי של ניו זילנד. מעצרה של הספינה עורר זעם בקרב האוכלוסייה המאורית אך ללא כל דגל אשר יונף עליה, הספינה הוסיפה להיות תחת מעצר. בנוסף, הצורך בדגל התעורר לא רק בגלל תפיסתן של ספינות ניו זילנדיות בסידני, אלא גם כסמל לעצמאות אשר הוכרזה על ידי ראשי השבטים המאורים.
דגלה הראשון של ניו זילנד אומץ ב-9 במרץ 1834, לאחר הצבעת השבטים המאוחדים, במסגרת התכנסות ראשי שבטי המאורים אשר הכריזו את הכרזת העצמאות של ניו זילנד בוואיטנגי בשנת 1835. שלוש הצעות לדגל הוגשו, שלושתן עוצבו בידי המיסיונר הבריטי הנרי ויליאם, אשר לאחר מכן, בשנת 1840, לקח תפקיד חשוב בתרגומו של הסכם ואיטנגי. ראשי השבטים דחו שתי הצעות אשר הציגו את דגל הממלכה המאוחדת בקנטון לטובת דגל צלב ג'ורג' הקדוש או נס לבן. ברבות הימים נטבע שמו של הדגל כדגל השבטים המאוחדים של ניו זילנד.
רודולף השני, רוזן הפלטינט שעל הריין

ביוגרפיה

רודולף נולד ב-8 באוגוסט 1306 בוולפראטסהאוזן, לרודולף הראשון, דוכס בוואריה ולמכטילד מנסאו, בתם של אדולף, מלך גרמניה ואימאגינה מאיזנבורג-לימבורג.
בילדותו נאבקו אביו ודודו לודוויג הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה על הירושה, ובשנת 1317 ויתר אביו על נחלותיו לדודו לודוויג הרביעי ועבר להתגורר באנגליה, שם מת בשנת 1319. לאחר מות אביו הועמד לרודולף ואחיו האפוטרופוס יוהאן פון נסאו, שהיה תומך של בית הבסבורג. בשנת 1322 הסתיימה המלחמה בין האחים ללודוויג הרביעי, ולאחר מות אמם מכטילד מנסאו בשנת 1323 אף חלה התקרבות ביניהם.
בשנת 1328 הוכתר לודוויג לקיסר האימפריה הרומית הקדושה, ובשנת 1329 הוא חתם יחד עם רודולף ואחיו רופרכט הראשון ואחיינו רופרכט השני על אמנת פאביה, ולפיה הם קיבלו את רוזנות הפלטינט שעל הריין, ואילו לודוויג נשאר עם דוכסות בוואריה. בשנת 1338 חילקו רודולף ורופרכט את נחלתם ביניהם.
לאחר מותו של לודוויג הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה תמך רודולף בגינטר משוורצבורג כאנטי-מלך לקרל הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, אולם זמן קצר לאחר מכן התחתנה בתו של רודולף עם קרל הרביעי.
בשנת 1352 התעוור רודולף, ומשום כך תפס אחיו רופרכט הראשון גם את השליטה בנחלותיו, וב-4 באוקטובר 1353 מת רודולף בנוישטט אן דר ויינשטראסה.
בקית הכרשינה

שימושים רפואיים על פי מקורות קדומים ועד ימינו

פירות הצמח וזרעיו שימשו מזון לאדם בארץ החל מתקופות פרהיסטוריות. בתקופה הקלאסית נחשב לצמח מרפא היעיל לטיפול בבעיות בקיבה, במחלות עור, בנשיכת כלב, אדם והכשת נחש, וכן לריכוך השדיים. בימי הביניים נוספו לשימושים אלו שימושים נוספים וביניהם מרכיב בתרופה לטיפול בטחורים. ברפואה העממית בימינו משמשים הזרעים לחיזוק הגוף. קלאודיוס גלנוס, הרופא המפורסם מן המאה השנייה לספירת הנוצרים, כותב על צמח זה כי אינו מזין, ומשמש למאכל בקר. אך במקרים קשים של רעב הוא עשוי לשמש למאכל אדם.
לוקרו

הלוקרו (בספרדית locro - מקצ'ואה ruqru או lukru) הוא נזיד או מרק על בסיס דלעת, שעועית ותירס שמקובל לאורך רכס הרי האנדים מארגנטינה ועד לדרום קולומביה; דרך בוליביה, פרו ואקואדור.
מקורו של התבשיל פרהיסטורי - עוד קודם לאימפריית האינקה שימש את העמים והשבטים באזור שתזונתם התבססה על תירס, קטניות ותפוחי אדמה.

ארגנטינה

בארגנטינה, תצרוכתו התפשטה מהאזור הצפון-מערבי וקוז'ו ליתר המדינה. במקומות מסוימים הוא מקובל עם אפונה, יוקה, בשר בקר, בשר חזיר ועוד; אך תמיד מדובר בבישול איטי בו הוא מקבל את צבעו הכתום-צהוב האופייני מהדלעת, ואת הסמיכות הרצויה.
התירס בו נעשה שימוש יהיה לרוב אחד מסוגי התירס הטיפוסיים לאזור, שאינם מוכרים מחוץ לדרום אמריקה.
נהוג להגיש לצידו רוטב חריף בשם קיקירמיצ'י (quiquirmichi) עשוי משמן, שום, פלפל חריף, בצל ירוק ועוד.
מקובל לאכול את הלוקרו בחורף או באזורים קרים, ביום העצמאות הארגנטינאי ב-25 במאי, וכן בחגיגות ובחתונות.
ללוקרו יש בדרך כלל גרסה בשרית "עשירה" וגרסה צמחונית "עניה" (huaschalocro).

בוליביה

בבוליביה מרבים לאכול לוקרו בהשבוע הקדוש שלפני חג הפסחא, ללא בשר, אך עם תירס, גבינה, תפוחי אדמה ודלעת.
יש בבוליביה גרסאות שונות מירקות ופירות הגדלים באזור ומחיות בר מקומיות שנהוג לצוד ולאכול.

פרו

בפרו אוכלים לוקרו בכל האזורים במהלך כל השנה, ובכל אזור יש לו גרסה אחרת; כולל גרסאות עם דגים ופירות ים באזורי החוף.
גם כאן נעשה שימוש רב ברכיבים מסורתיים מקומיים, ולרוב הוא יהיה חריף.
ניר דנאי

ניר דנאי הוא שחיין עבר, אלוף ושיאן ישראל בשחייה שהתמחה בסגנון הגב.

ביוגרפיה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.  
ניר דנאי התאמן בקבוצת השחייה של מכבי תל אביב.

1982

באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט בסוף חודש אוגוסט 1982 זכה דנאי במדליית ארד במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:19.34 דקות, אחרי יורם כוכבי אף הוא ממכבי תל אביב שקבע שיא ישראלי חדש של 2:14.04 דקות (שיפור לשיא של אבי כרמל שעמד על 2:15.22 דקות) ויזהר שנהר (2:16.52 דקות).

אלוף ישראל

באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט בסוף חודש אוגוסט 1983 זכה דנאי בשתי מדליות. מדליית זהב במשחה ל-200 מטר גב בשיא ישראלי חדש של 2:13.29 דקות, לפני טל משקיף שקבע שיא ישראלי חדש לגילאי 16 בתוצאה של 2:13.54 דקות ודרור גרינברג מהפועל גלבוע (2:16.05 דקות), שיפור לשיא הישראלי של יורם כוכבי (2:14.04 דקות). מדליית כסף במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:02.40 דקות, 4 מאיות השנייה לאט יותר ממשקיף שקבע שיא ישראלי חדש לגילאי 16 ו-18 בתוצאה של 1:02.36 דקות ולפני השיאן הישראלי, שנהר (1:02.98 דקות) שקבע בשלב המוקדמות את התוצאה המהירה בתחרות, 1:01.95 דקות, 3 מאיות השנייה איטי משיאו הישראלי. לאחר מכן, כשחיין ראשון במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב קבע דנאי שיא ישראלי חדש לגילאי 18 בתוצאה של 1:02.22 דקות.
רשת אפלה

רשת אפלה (מאנגלית: darknet) היא סוג רשת בתחום תקשורת נתונים מסוג רשת תכסית (overlay network), רשת שמתקיימת על פני תשתית האינטרנט אליה ניתן לגשת רק באמצעות תוכנה, הגדרה או אישור ספציפיים לרשת, לרוב על ידי שימוש בפרוטוקולי תקשורת נתונים חריגים ופורטים לא-תקניים. ישנם שני סוגים נפוצים של רשת אפלה, האחד הוא רשת עמית לעמית לשיתוף קבצים, אשר בה נעשים הקישורים אך ורק בין עמיתים נאמנים (לעיתים נקראת friend to friend או F2F) והשני הוא רשתות פרטיוּת אנונימיות כדוגמת רשת השירותים הנסתרים של Tor. בגלל אופיו האנונימי של הסוג השני, רשתות פרטיות אלו הן מוקד לתקשורת של קבוצות פוליטיות מחתרתיות, של מדליפי מידע ושל עברייני מחשב. בעשור הראשון של המאה ה-21 התקיימה עלייה עקבית במספר רשתות הדארקנט. נכון לשנת 2010, קיימות אלפי רשתות מסוג זה.
המונח Clearnet ("רשת שקופה") הוא המונח ההופכי לדארקנט ומתאר את התוכן האינטרנטי אליו ניתן לגשת באמצעות פרוטוקולי תקשורת סטנדרטיים.

רשתות וגישה אליהן

כל הרשתות האפלות דורשות התקנה של תוכנה מסוימת או שינוי מסוים בהגדרות הרשת כדי להתחבר אליהן, כך לדוגמה רשת Tor דורשת דפדפן Tor כדי להתחבר אליה או חיבור דרך שרת פרוקסי שמתפקד בצורה דומה.
ג'ון רייוונהול

ג'ון רייוונהול (באנגלית: June Ravenhall;‏ 1901–1984) היא בריטית, חסידת אומות העולם וכלת אות גיבור השואה הבריטי על פעילותה להצלת יהודים בתקופת השואה.
ג'ון רייוונהול נולדה בקנילוורת הסמוכה לקובנטרי, בשם אלסי ג'ון והשמיטה את שמה הראשון "אלסי". היא נישאה ב-1925 ללסלי "לס" רייוונהול ועברה עמו להאג שבהולנד, לרגל עסקיו - ייבוא אופנועים. כשפלשו הגרמנים להולנד הוחרמו ביתם ובית העסק של לסלי. לסלי נאסר כיוון שהיה אזרח בריטי, וג'ון עברה להילוורסום שבין אמסטרדם ואוטרכט.

פעילותה בתקופת השואה להצלת יהודים

במהלך מלחמת העולם השנייה, למרות האיום בעונש מוות למסתירי יהודים, הסתירה רייוונהול בביתה בהולנד צעיר יהודי בשם לואיס ולמן (louis velleman) לבקשת המחתרת ההולנדית. 
הסכנה הייתה כפולה מאחר שולמן, אותו הסתירה, חלה במחלה מידבקת שסיכנה את בריאות שלושת ילדיה בסכנת הידבקות ומוות ממחלת הצעיר. בשנים האחרונות של המלחמה 1944-1945 מצבה של משפחת רייוונהול, כמו  רבים בהולנד, היה קשה עקב מחסור במצרכים הבסיסיים כמו מוצרי מזון גז ומים. לפיכך, נאלצה משפחת רייוונהול  להיעזר במשפחת בקס (beks), שהייתה בעלת אמצעים רבים יותר וסבלה פחות מהמצב הקשה ודאגה לספק לוולמן מזון. פעם בשבוע נהג הצעיר לאכול בביתם ואף העיד בעצמו על ההבדלים בין  בית משפחת ריוונהול לבין מצבה של משפחת בקס באומרו: "יכולתי לאכול ביום אחד יותר מאשר בכל השבוע אצל משפחת רייוונהול". 
משפחת בקס, שהייתה פעילה בתנועת ההתנגדות ההולנדית לקחה על עצמה את המשימה וראתה בטיפול בו חלק מן המאמץ להצלת יהודים. על כך זכו גם הם להכרה כחסידי אומות העולם.

לאחר המלחמה

מחלתו של ולמן התפשטה גם בקרב משפחת רייוונהול ופגעה בכל המשפחה אך לאחר סיום המלחמה רק בת משפחה אחת הוסיפה לחלות. למשך מספר שנים היא סבלה  מסיבוכים רפואיים עד שהבריאה לחלוטין בגיל 27. במקביל ולמן פיתח קריירה בתחום העיתונות ושמר על קשר עם משפחת רייוונהול עד מותו בשנת 2000.

הנצחה

בשנת 2007, 23 שנים לאחר מותה, יד ושם הכיר בג'ון אלסי רייוונהול כחסידת אומות עולם ושלושה מילדיה של רייוונהול קיבלו את אות חסיד אומות העולם בשמה, בשגרירות ישראל בלונדון.

לקריאה נוספת

Smith, Lyn. Heroes of the Holocaust: Ordinary Britons Who Risked Their Lives to Make a Difference. London: Ebury, 2012. Print.
מוזיאון העיר חיפה

פעילות

המוזיאון עורך פעילויות רב-תרבותיות מגוונות, במטרה להעניק נקודת מבט עכשווית על אירועים שהתרחשו בעיר ושינויים שחלו בעקבותיהם. זאת באמצעות תערוכות, מפגשים, ימי עיון, הרצאות וסיורים ברחבי העיר בהשתתפות אנשי אקדמיה, יוצרים, אוצרים וחוקרים. לצד תערוכות, המוזיאון גם מפתח תוכניות חינוכיות, מציע פעילויות למשפחות ועוסק בפיתוח קשרי קהילה-חברה-תרבות.

תערוכות

כמוזיאון הרואה לנגד עיניו את התפתחות עושרה ההיסטורי והתרבותי של העיר, הוא שם לעצמו למטרה ליזום שיח חברתי ותרבותי פעיל, הכולל תערוכות מגוונות הנוגעות בשאלות של היסטוריה, עירוניות, זהות, רב-לאומיות ובין-תרבותיות. במוזיאון מתקיים מבחר גדול ומרשים של תערוכות השופכות אור לראשונה על תהליכים ונושאים מרכזיים שעצבו את דמותה של חיפה כעיר מודרנית וכראי לתרבות החברה המתפתחת בארץ. ייחודן של התערוכות המתקיימות במוזיאון הוא בעיסוקן בדינמיקה הפנימית של העיר – בין קבוצות אוכלוסייה ובין מרחבים פיזיים ובמוסדות חברתיים היוצרים את המרקם העירוני. התערוכות משקפות את התהליכים ההיסטוריים שהשפיעו על עיצובה של העיר מהתקופה העות'מאנית ועד היום. הן בוחנות את מערך היחסים בין המקום לבין הקהילה וכיצד הללו עשויים להשפיע על כינון זהות מקומית, לאומית, דתית או אתנית ולהעברת מסרים ואידאולוגיות.
במוזיאון מוצגות תערוכות קבע ותערוכות מתחלפות. במוזיאון הוצגו בעבר תערוכת צילומים של העיר מתחילת המאה לצד צילומים עכשווים, תערוכות בנושא נמל חיפה, הרכבת החיג'אזית, הנוצרים בישראל ובחיפה, היסטוריות מצטלבות, חיפה העות'מאנית, מילון הווה, חיפה בתקופת המנדט הבריטי, "בדרך אל הים", "העיר ואני", "נוף עירוני", "ההדר הנעדר" ועוד.
שיר מעגלי

שיר מעגלי הוא שיר שהבית האחרון שלו זהה לראשון, או שהשורה האחרונה שלו זהה לראשונה. דוגמה לסוג הראשון הוא שירו של ביאליק "הכניסיני תחת כנפך", ואילו שירו של טשרניחובסקי "ראי, אדמה" הוא דוגמה למבנה של שיר שבו השורה האחרונה חוזרת על הראשונה.

מטרת המעגליות

סופו של השיר מתקשר לראשיתו ומעניק שתי פרשנויות לשיר. האחד היא שהשיר לא הסתיים ולמעשה יש כאן פעולה טבעית לטוב ולרעה אשר יכולה לחזור על עצמה ולהתחיל שוב, חלילה. מצד שני, שיר מעגלי יוצר תחושה של מחנק, חוסר מוצא, אולי תקיעות באיזה שהוא מקום. שני מובנים אלו משתמעים משירו של דן פגיס "כתוב בעפרון בקרון החתום":
כאן במשלוח הזה

אני חוה

עם הבל בני

אם תראו את בני הגדול

קין בן אדם

תגידו לו שאני
חווה מנסה להותיר אחריה צוואה אך כנראה מתה במהלך הניסיון זה ולכן המסר שלה לא עובר אל הקורא. מצד שני יש כאן רמז, חלילה, שהאנושות יכולה לחזור שנית על פשיעה, באופן כזה שניתן לקרוא את השיר כך, "אם תראו את בני הגדול קין בן אדם תגידו לו שאני... כאן במשלוח הזה".
Manspreading

Manspreading (בתרגום חופשי לעברית: פישוק רגליים גברי) הוא ביטוי לתנוחת ישיבה בתחבורה ציבורית או במרחב ציבורי אחר, כאשר הרגליים פשוקות באופן שעלול לגרום לגבר הפושק אותן להצמד לשכניו באופן לא נעים או אף לשבת על יותר ממושב אחד ולדחוק את שכניו ממושביהם. פרקטיקה זו נפוצה בעיקר אצל גברים, וגם היישום שלה וגם הפרקטיקה עצמה זכו לביקורת וגרמו למחלוקות אינטרנטיות במקומות שונים בעולם. המונח הופיע לראשונה במסגרת קמפיין פמיניסטי נגד פישוק גברי שהתחיל בטאמבלר ב-2013. הלגיטימציה של המונח שנויה במחלוקת. ב-2015 נוסף המונח באנגלית למילון אוקספורד. בינואר 2015 הצטרפה רשות התחבורה העירונית בניו יורק  למאבק, והשיקה קמפיין נגד התופעה. ישיבה באופן שתופס יותר ממושב אחד ומפריע לנוסעים אסורה לפי כללי רשות התחבורה העירונית בניו יורק, ואף מהווה עבירה על החוק בגינה ניתן להטיל תשלום קנס ואף מאסר. משטרת ניו יורק עצרה מספר נוסעים בגין תפיסת יותר ממושב אחד כשישבו בפישוק רגליים.

אטימולוגיה

המילה "manspreading" היא הלחם של המילים "גבר" ו"פישוק". המילה כלולה באתר הרשמי של מילון אוקספורד מאז אוגוסט 2015.

תגובות של רשויות תחבורה

רשות התחבורה בניו יורק (Metropolitan Transportation Authority - MTA) וכן הרשות האזורית בסיאטל ערכו קמפיינים להעלאת מודעות לנושא. בקמפיין בניו יורק הפוסטרים נושאים סלוגנים כגון "אחי, הפסק לפשק, בבקשה". ביוני 2017 השיקה רשות התחבורה של מדריד קמפיין נגד manspreading, והתקינו שלטים שמזהירים נגד התנהגות זו בכל אמצעי התחבורה הציבוריים. אקטיביזם למיגור פרקטיקת הפישוק כולל צילום גברים בתחבורה הציבורית והעלאת התמונות לאינטרנט. דוגמה לאקטיביזם כזה בישראל הוא בדף "גברים באוטובוסים" בפייסבוק, אשר מפרסם תמונות שנשים שולחות של גברים שהפישוק שלהם מפריע להן בעת נסיעתן.

מחלוקת

בעת שמתנגדי הפישוק הגברי מציינים את חוסר הנימוס ואפילו האגרסיביות שבהתנהגות הזו, מבקרי הקמפיינים טוענים שהמתנגדים מתמקדים רק בגברים ומתעלמים מנשים שנוקטות בפרקטיקה זהה. גם פרקטיקת השיימינג של העלאת תמונות זוכה לביקורת, במיוחד כשאלה מציגות מצב של גבר שתופס מקום באוטובוס או רכבת בהם ישנו הרבה מקום פנוי. 
בין הטענות של המתנגדים למונח – הטענה שלגברים אין ברירה אלא לשבת ברגליים פשוקות מסיבות פיזיולוגיות. יש אף מי שכינו את הפרקטיקה של נשים לתפוס מקום נוסף עבור תיקיהן "womanspreading". באשר לפרקטיקה הזו של נשים, פעילות פמיניסטיות מציינות שזוהי אכן פרקטיקה קיימת, שנובעת מניסיון לשמור מפני הטרדות מיניות, אך אינן מתייחסות לקיום התופעה בכללותה.
רב אקצ'סי

רָב אָקְצֶ'סִי (בטורקית: Rav akçesi) היה מס אשר יהודי האימפריה העות'מאנית שילמו עבור החזקת רב ראשי בקהילותיהם.
במחצית השנייה של המאה ה-15, היה הרב משה קפשאלי מקורב לסולטאן מהמט השני ולאחר כיבוש קונסטנטינופול הכיר בו הסולטאן כנציג היהודים בממלכתו. תמורות הזכות לייצוג נפרד נדרשו בני הקהילה לשלם מס לסולטאן, אותו הבטיח קפשאלי לשלם. התיעוד הראשון לתשלום המס על ידי משה קפשאלי הוא מיולי 1480. ממועד זה הוחל בתשלום המס עבור החזקת רב ראשי בקהילות השונות והוא נגבה בדרך כלל באופן פרוגרסיבי. בתחילה היה שמו של המס ג'יזיה אי רב (בטורקית: Cizye-i Rav) - מס גולגולת מיוחד עבור רב, ובהמשך קיבל את שמו הנפוץ רב אקצ'סי.
מס זה שולם דרך כלל במזומנים, אך עם זאת תועדו גם מקרים בהם העבירו הקהילות שווי ערך בתוצרת חקלאית, ביגוד ומוצרים שונים, או רכשו מוצרים שונים עבור השלטון המקומי העות'מאני.
כך למשל, מתעודות עות'מאניות העוסקות בגביית מיסים עולה, כי ב-1655 יהודי מונסטיר רכשו ביגוד ופריטי לבוש עבור חיל היניצ'רים העות'מאני שחנה בעיר, כמס אקצ'סי. המיסוי על האוכלוסייה הלא-מוסלמית היה גבוה במידה רבה לעומת המיסוי על האוכלוסייה המוסלמית וזאת כחלק ממגמה כללית של איסלום שהובלה על ידי השער הנשגב. הרציונאל היה שנטל המיסים הרב יוביל את התושבים הלא-מוסלמים להמרת דת.
לוואלי המקומי בכל איילט הייתה סמכות לבצע שינויים במיסוי, וכן להמליץ בפני השער הנשגב לפטור את הקהילה ממס בעיתות מצוקה.
בית החולים רמת מרפא

היסטוריה

בית החולים הוקם על ידי הגינקולוג ד"ר ליאו אברבך בשם "בית יולדות אברבך". הוא הוקם במקום בית חולים "רפאל" שנוסד על ידי קורט קירשמן ופעל זמן קצר. בהקמת בית החולים שותפה מרים יצחקי, מילדת ותיקה שפעלה כמילדת במשך 40 שנה בראשון לציון ובירושלים. 
לבית החולים הגיעו יולדות מכל אזור מרכז הארץ, לרבות הרצליה, כפר סבא, כפר ויתקין וחדרה. הוא היה בבעלותו ובניהולו של אברבך עד שנת 1947, אז הוא מכר אותו לקבוצת רופאים שהפכה את המבנה לבית חולים כללי, שנקרא "רמת מרפא" והרחיבה אותו באופן משמעותי. ב-1963 נקנה בית החולים על ידי ד"ר צ'ורטקובר, והחל לעסוק גם בפעילות כירורגית, שהתנהלה עד תחילת שנות ה-70. בשנת 1981 קנתה חברת "סורקו" את בית החולים. בשביתת הרופאים הגדולה ב-1983 שנמשכה ארבעה חודשים, הפעילו הרופאים מוקד רפואי תחליפי גדול ברמת מרפא. בשנת 1984 נרכשה החברה על ידי קופת חולים מכבי. "מכבי" פיתחה את בית החולים, שהתמחה בצנתורים וברפואת לב, והקימה לו שלוחות בבאר שבע, באשקלון, בפתח תקווה ובחיפה, וכן מכון דיאליזה ומכון הדמיה בתל אביב. 
בשנת 1994 איחדה מכבי את בית החולים עם בית החולים "אסותא", אותו רכשה מידי חברת "כלל" תחת חברת אסותא מרכזים רפואיים בע"מ. ב-2003 הועתקה פעילות בית החולים מרמת גן לפתח תקווה, אחר כך שונה שמו ל"בית החולים אסותא פתח תקווה" וב-2009 עם סיום הקמת בית החולים אסותא רמת החייל הועברה פעילותו למרכז החדש.

מבנה בית החולים ההיסטורי ברמת גן

הבניין נבנה בשנת 1934 על גבעה שהייתה מנותקת מהיישוב רמת-גן ומוקפת בפרדסים, בשטח מאדמות 'פרדס גולדברג' ההיסטורי (לימים שכונת הגפן). הבניין, בתכנון האדריכל הרי לוריא, נבנה בסגנון הבינלאומי, בנייתו החלה בשנת 1934 והוא נחנך ב-4 בינואר 1935. לאור מיקומו, על "הכביש השחור" (ציר ז'בוטינסקי) שקישר בין יפו, תל אביב, פתח-תקווה ושכם, שימש את אנשי המחתרות ואת תנועות המרי בפעילויותיהם בתקופת המנדט, ולא פעם טופלו בו פצועי המחתרות. ברחוב ז'בוטינסקי ברמת גן, ליד סמטה המובילה לרמת מרפא, יש שלט זיכרון של לח"י על הטיפול שקיבלו פצועי מחתרת זאת ברמת מרפא (תמונה). 
במהלך מלחמת העולם השנייה נוספו לו אגפים ונבנתה גם דירה ששימשה את משפחת אברבך. 
הבניין שימש כבית חולים עד שנת 2003 ובמרץ 2005 הבניין נרכש על ידי חברת "אפריקה ישראל" תמורת כ-17 מיליון שקל, וזו תיכננה בניית מגדל מגורים בן 40 קומות תחתיו. על פי התוכנית שהציגה אפריקה מגורים, בלובי של הבניין החדש יוצגו תמונות שיספרו את תולדות הבניין ההיסטורי. הרס הבניין החל במאי 2007 אבל נעצר מיד בעקבות צו מניעה של תושבי האזור שביקשו לראות בבנין כמיועד לשימור. ב-19 בפברואר 2012 החליטה הוועדה המקומית רמת גן לשמר את המבנה, ואישרה לבנות מעליו מגדל מגורים בגובה 42 קומות. היזמים החליטו להסתפק במגדל נמוך יותר, של 28 קומות, שאושר בעירייה. אך ביוני 2013, הודיעה הוועדה המחוזית כי היא דוחה את תוכנית "המגדל הקטן" בגלל שהיא כללה את הריסת המבנה ההיסטורי של רמת מרפא. בעקבות זאת, קידמו היזמים מגדל של 19 קומות ו-88 דירות. כדי להתגבר על התנגדויות אפשריות, הופרשו שני-שלישים משטח הקרקע לשימוש הציבור, והמבנה של רמת מרפא הוגדר ל"שימור מחמיר", שמשמעותו שחזור קפדני שלו. בנוסף קבעו היזמים כי המבנה יירשם על-שם העירייה, כך ששימושו הציבורי לא יוטל בספק. בפברואר 2018 אישרה הוועדה המחוזית את התוכנית.
אוטו ברגר

אוטו ברגר (בגרמנית: Otto Berger;‏ 1900, אופולה - 1985, דרמשטאט), היה רופא שיניים, מתנגד המשטר הנאצי וחסיד אומות העולם מגרמניה.

קורות חיים

ברגר נולד באופולה שבשלזיה העלית. בשנת 1930 הצטרף למפלגה הנאצית ולס"א. זמן קצר לאחר מכן שינה את דעותיו הפוליטיות והפך למבקר של הנאציזם. כתוצאה מכך הוצא מהמפלגה ומשורות הס"א.

בתקופת מלחמת העולם השנייה

בתחילת 1943 הכיר ברגר דרך מכר משותף את רופא השיניים היהודי פדור ברוק (Fedor Bruck). עקב חוק הפקידות משנת 1934 הורשה ברוק לטפל בחולים יהודיים בלבד. באוקטובר 1942 קיבל ברוק צו גירוש למזרח, עם קהילתו בברלין. הוא החליט לא להתייצב ולהתחבא. הוא הסתתר במספר מקומות בברלין, ובתחילת 1943 הגיע לביתו של ברגר. זה החביא את ברוק לסירוגין בדירתו, במרפאתו ובחדר ההמתנה שלו. 
בנוסף לכך סייע ברגר גם לשני בעלי תפקידים בקהילה היהודית, אחד מהם - אחראי על בית הקברות היהודי.
ברגר ביצע את מעשי הסיוע במשך שנה ותשעה חודשים, עד תום המלחמה, גם בתקופה שבה היה עליו לעבור מביתו פעמיים, פעם אחת עקב הפצצות מטוסיהם של בעלות הברית ופעם שנייה כאשר המחבוא בדירתו הפך לבלתי בטוח. ברוק היה שוהה בלתי חוקי בגרמניה וחסר תעודות, ועל כן היה על ברגר לספק לו מזון ואת כל צרכיו. בשלב מסוים הצליח ברגר להשיג לברוק מסמכי זהות מזויפים ועם זאת המשיך לשכנו עד תום המלחמה.

הכרה והנצחה

בשנת 2009 הכיר יד ושם באוטו ברגר בתור חסיד אומות העולם. ברגר קיבל מספר אותות כבוד גרמניים, בהם מפגש הוקרה בשנת 1964 עם וילי בראנדט.
סרגל כלים

סרגל כלים הוא רכיב בממשק משתמש גרפי, המופיע על מסך המחשב כשורה, טור או קובייה עם צלמיות המפעילות פונקציות בסיסיות בתוכנה.
סרגל הכלים הראשון הופיע בשנת 1973 על מחשב Xerox Alto.
הקונספט שעומד ביסוד סרגל הכלים הוא הנגשה של פונקציות שגרתיות באמצעות זמינות גבוהה וסימול ברור של הפונקציה. סרגל הכלים שהוא אחד מסימני ההיכר של מערכות הפעלה גרפיות, הצליח להוסיף כלי נוסף לשימוש נוח וקל בתוכנות השונות.
ישנם סוגים שונים של סרגלי כלים, בצורות ובגדלים. בחלק מסרגלי כלים נוסף טקסט מבהיר. וישנם כאלו שמהווים נקודת התחלה לפונקציות רבות, במיוחד בתוכנות גרפיות. עם הזמן השתכללו סרגלי הכלים, וכיום ניתן למצוא סרגלי כלים שכוללים לא רק כפתורים אלא אף תיבות רשימה משולבות ותפריטים נפתחים. על פי התפיסות המקובלות של יצירת ממשק משתמש אין ליצור סרגלי כלים שיש בהם יותר מ-8 כפתורים, בשל מוגבלותו של האדם להתייחס לכמות גדולה מדי של פריטים.
ניתן למצוא סרגלי כלים ברוב התוכנות בעלות ממשק משתמש הגרפי, כגון תוכנות משרדיות, תוכנות שרטוט ותכנון מכני ותוכנות עיבוד תמונה. כמו כן קיימות הרחבות לדפדפנים כגון אינטרנט אקספלורר ומוזילה פיירפוקס בצורת סרגל כלים. סרגלי כלים מתלווים גם למערכות הפעלה ולמנועי חיפוש מסוימים.
מעגל RC

מעגל RC הוא מעגל חשמלי המורכב מנגד וקבל שאליהם ניתן לחבר גם מקור מתח ישר או חילופין. המעגל מהווה את הדוגמה הפשוטה ביותר למסנן תדרים אנלוגי.

מצב סינוסי עמיד

אם מקור המתח מזרים במעגל זרם חילופין בתדירות , במצב היציב המתחים על הקבל ועל הנגד גם הם יהיו סינוסים באותה תדירות אך בעלי משרעות שונות ובהפרשי מופע, שתלויים בתדירות המקור ומחושבים באמצעות פונקציות התמסורת.
היחס בין משרעת המתח על הקבל למשרעת מתח המקור:
היחס בין משרעת המתח על הנגד למשרעת מתח המקור:
בתדירויות נמוכות המתח על הקבל דומה לזה של מתח המקור והמתח על הנגד מונחת. ככל שתדירות המקור גדלה, המתח על הקבל מונחת והמתח על הנגד דומה לזה של המקור. כתוצאה מכך, מעגל RC מתאים לשמש הן כמסנן מעביר נמוכים והן כמסנן מעביר גבוהים.
הפרש המופע עבור הקבל:
הפרש המופע עבור הנגד:

מעגל RC מקבילי

בחיבור קבל ונגד למקור מתח במקביל, כל המתחים במעגל שווים למתח של המקור V ולכן מעגל זה אינו מתאים לשמש כמסנן.
הזרם בקבל:
הזרם בנגד:
בחיבור קבל ונגד למקור זרם (I(t במקום למקור מתח, מתקבלות משוואות הדומות למעגל RC טורי עם מקור מתח.