בית משפט צבאי (ישראל)

בתי משפט צבאיים (או יחידת בתי המשפט הצבאיים - יבמ"ש) של ישראל, פועלים באזור יהודה ושומרון המוחזק בתפיסה לוחמתית על ידי צה"ל, ובעבר פעלו גם ברצועת עזה. עיקר עיסוקם הוא בעניינים פליליים-ביטחוניים.
ייעודה של מערכת בתי המשפט הצבאיים הוא לאכוף חוק וסדר, על ידי שיפוט נאשמים בביצוע עבירות ביטחוניות או עבירות פליליות אחרות שנעברו באזור או היו מכוונות לפגוע בו, וכן דיון בעררים על החלטות מנהליות של רשויות ישראליות באזור, והכל תוך הבטחת הליך הוגן ומשפט צדק.

רקע היסטורי

מאז מלחמת ששת הימים ביוני 1967 מחזיקה מדינת ישראל באזור יהודה ושומרון במסגרת "תפיסה לוחמתית". על פי המשפט הבינלאומי, בעל הסמכות באזור הוא מפקד כוחות צה"ל, והוא מחויב לשמור על הסדר הציבורי. לפי סעיף 66 לאמנת ז'נבה הרביעית מ-1949 בדבר הגנה על אזרחים בימי מלחמה, יש לשפוט נאשמים בפני בתי משפט צבאיים היושבים בתוך השטח המוחזק, ורצוי שבתי המשפט לערעורים יישבו אף הם בתוך שטח זה. עם נטילת השלטון באזור על ידי צה"ל פרסם המפקד הצבאי את הצו בדבר הוראות ביטחון. צו זה כונן, בין היתר, את בתי המשפט הצבאיים ביהודה שומרון וחבל עזה. בתי המשפט הללו הוקמו תחילה במסגרת הפרקליטות הצבאית, וכללו אך ורק בתי משפט של ערכאה ראשונה.
מאז הקמתה, עברה מערכת בתי המשפט הצבאיים שלושה שינויים מרכזיים, הנובעים מתיקוני חקיקה:
ב-1989 הוקם בית המשפט הצבאי לערעורים, (בעקבות המלצת בית המשפט העליון). תפקידו העיקרי להכריע בערעורים על פסקי הדין ועל החלטות של בתי המשפט הצבאיים בערכאה הראשונה.
החל משנת 2002 נפסק שיבוצם של שופטים שאינם משפטנים בהרכבים של בתי המשפט הצבאיים, ובמקומם צורפו ליחידה משפטנים, המשמשים כשופטים במילואים. שינוי זה עוגן בחקיקה בשנת 2004, ונקבע כי רק שופטים משפטנים שנבחרו על ידי ועדה למינוי שופטים יוכלו לכהן כשופטים של בתי המשפט הצבאיים ביהודה ושומרון. בכך נפרדה מערכת בתי המשפט הצבאיים מהנוהג בבתי הדין הצבאיים בישראל (הדנים בעבירות אותם מבצעים חיילים) שנקבע בחוק השיפוט הצבאי (תשט"ו, 1955) ולפיו חלק מהשופטים בבתי הדין בערכאה הראשונה אינם בעלי השכלה משפטית.
בשנת 2004 הופרדה מערכת בתי המשפט הצבאיים מיחידת הפרקליטות הצבאית, והוקמה יחידה עצמאית נפרדת בשם "יחידת בתי המשפט הצבאיים". עם הקמת היחידה נפסקה הכפיפות ההיסטורית של היחידה לפרקליט הצבאי הראשי. מאז, יחידת בתי המשפט הצבאיים אינה כפופה מקצועית לאף גורם למעט המטה הכללי של צה"ל. נשיא בית המשפט הצבאי לערעורים, המשמש כמפקד היחידה, כפוף אישית לנשיא בית הדין הצבאי לערעורים. בענייני שפיטה נשמרת העצמאות השיפוטית המלאה של בתי המשפט, והיא מעוגנת במפורש בסעיף 8 לצו בדבר הוראות ביטחון.
בשנת 2009 הוקמו בתי משפט לנוער, המיועדים לשיפוט קטינים שעברו עבירות באזור.
במערכת בתי המשפט הצבאיים כיהנו במהלך השנים משפטנים בכירים כדוגמת אורי שוהם (כיום שופט בית המשפט העליון), אמנון סטרשנוב (לימים הפצ"ר ושופט של בית המשפט המחוזי בישראל) אילן כץ (לימים סגן הפצ"ר), שאול גורדון (כיום היועץ המשפטי של משטרת ישראל), פרופ' חיים זנדברג, פרופ' אריאל בנדור, רוני בר-און (לימים שר התשתיות, שר הפנים ושר האוצר בממשלות ישראל).
בשנת 2012 החליף אל"ם נתנאל בנישו את אל"ם אהרון משניות בתפקיד נשיא בית המשפט הצבאי לערעורים, העומד בראש מערכת בתי המשפט הצבאיים באזור.

סמכות

בית משפט צבאי מוסמך לדון בכל עבירה שנעברה בתחומי האזור. מאז הסכם הביניים בין ישראל לבין הרשות הפלסטינית, נמסרו חלק מסמכויות השיפוט לידי הרשות הפלסטינית, בעיקר בנוגע לעבירות שנעברו בשטחי A, אך גם בעבירות שעוברים פלסטינים בינם לבין עצמם בשטחי B. בתי המשפט הצבאיים מוסמכים לדון גם בעבירות שנעברו בשטחי A וגם מחוץ לאזור, אם העבירות פגעו בביטחון האזור, או נועדו לפגוע בו. הוראת שעה שפרסם מפקד כוחות צה"ל באזור, במטרה להילחם בתופעה של גניבת כלי רכב מישראל והעברתם לרשות הפלסטינית, מורה כי בית המשפט הצבאי מוסמך לדון גם בעבירות ברכוש גנוב שנעברו בשטח A, אם הן נוגעות לכלי רכב ישראליים.
על פי סעיף 10 לצו בדבר הוראות ביטחון[נוסח משולב], תש"ע-2009, בית המשפט הצבאי מוסמך לשפוט גם מי שאינו תושב האזור, כלומר גם ישראלים ונתינים זרים. עם זאת, הנחיות פרקליטות המדינה מורות לגבי אזרחים ישראלים - אלה שגרים בתחומי ישראל או בהתיישבות היהודית ביהודה ושומרון - ולגבי תושבי מדינת ישראל, שבמקרים שניתן להעמיד נאשם לדין גם בבית משפט צבאי וגם בבית משפט אזרחי בישראל, ברירת המחדל תהיה להעמידו לדין בישראל. עם זאת, כאשר "מירב הזיקות" של הנאשם ושל העבירה הן לאזור, ובפרט כאשר מדובר בעבירה ביטחונית שבוצעה באזור, יש להעמיד את הנאשם לדין בבית משפט צבאי. בבחינת "מירב הזיקות" יינתן משקל למידת הזיקה לישראל, מקום מושבו של הנאשם ומרכז חייו בפועל, טיב העבירה וחומרתה, מקום מושבם ומקום העמדתם לדין של שותפיו לביצוע העבירה, אם ישנם כאלה, וקיום עונש מאסר על תנאי שניתן באזור.

הדין החל בבתי המשפט הצבאיים

לפי המשפט הבינלאומי, בנוסף לצווים שנקבעו על ידי המפקד הצבאי, חלה בבתי המשפט הצבאיים החקיקה שהייתה בתוקף באזור בשנת 1967. היא כוללת, בין היתר, חוקים ירדניים, חוקים עות'מאנים ומנדטוריים, לרבות תקנות ההגנה (שעת חירום) משנת 1945 (אשר חלקן הגדול בתוקף אף במדינת ישראל). מרבית העבירות שעליהן שופטים בתי המשפט הצבאיים את הנאשמים שבפניהם דומות מאוד לעבירות הקבועות בחוק בישראל.
בתי המשפט הצבאיים כפופים גם לכללי המשפט המנהלי הישראלי, וקיימת סמכות לבית המשפט העליון, בשבתו כבג"ץ, לדון בעתירות המוגשות כנגד אופן פעילותם של בתי המשפט הצבאיים. כפיפות זו לבג"ץ מבטיחה פיקוח נאות על טיב פעילותם של בתי המשפט הצבאיים באזור.
דיני הראיות החלים בבתי המשפט הצבאיים זהים לדיני הראיות הנהוגים בבתי המשפט האזרחיים במדינת ישראל. גם בתחום סדרי הדין, ההסדרים הקיימים באזור דומים מאד לאלה הנהוגים בישראל. מקום בו נתגלתה "לאקונה", כלומר חסר בדין ביחס לסוגיה מסוימת, אימצו בתי המשפט הצבאיים את ההסדרים הנוהגים בישראל, על פי החוק הישראלי או על פי פסיקת בתי המשפט הישראליים.
אשר לעקרונות הכלליים של דיני העונשין, בנוגע לאחריות פלילית והסייגים לה, תחיקת הביטחון קובעת הסדרים משפטיים הדומים במידה רבה לחלק הכללי של דיני העונשין בישראל, בנוסח שהיה נהוג בישראל לפני 1994, מועד כניסתו לתוקף של תיקון 39 לחוק העונשין, תשל"ז-1977. עם זאת, לאחרונה הוצגה הצעה לתיקוני חקיקה נרחבים, במסגרתה יצומצמו במידה רבה הפערים בין הדין הנהוג בישראל וביהודה ושומרון בעניין זה.
ב-16 בינואר 2017 אישרה הכנסת תיקון לפקודת הראיות, המאפשר לבית משפט אזרחי להתבסס על פסק הדין והראיות של בית המשפט הצבאי ולהפכם לקבילים כראיות.

הרכב בית המשפט

כל השופטים בבתי המשפט הצבאיים של ערכאה ראשונה הם קציני צה"ל בסדיר או במילואים. שופטי הקבע בבתי המשפט הם בדרגת רס"ן ומעלה, ואנשי המילואים הם בדרגת סרן ומעלה. כולם חייבים להיות בעלי ניסיון משפטי של חמש שנים לכל הפחות, ועליהם להתמנות לתפקיד על ידי מפקד כוחות צה"ל באזור, על פי בחירת הוועדה למינוי שופטים.
בית משפט צבאי של ערכאה ראשונה יכול שיורכב משלושה שופטים (ואז הוא מוסמך לגזור על הנאשם את העונשים המרביים המוגדרים בדין) ויכול שיהיה דן יחיד (המוסמך להטיל על נאשם עונש כולל של 10 שנות מאסר לכל היותר). על אף האמור, לא ייגזר גזר דין מוות (בעבירות אשר זהו העונש הקבוע לצדן) אלא בהחלטה פה אחד של שלושה שופטים, שדרגתם אינה נופלת מסגן-אלוף.

הייצוג בבתי המשפט הצבאיים ופומביות הדיון

בפני בית משפט צבאי מופיעים התביעה הצבאית וסנגורים אזרחיים (חברי לשכת עורכי הדין בישראל, או חברי לשכת עורכי הדין של הרשות הפלסטינית). כמעט אין מקרים בהם נאשמים אינם מיוצגים, נוכח העובדה שעמותות שונות מממנות במרבית המקרים את שכר טרחת עורך הדין לנאשמים אשר אין ידם משגת ייצוג משפטי פרטי (בדומה לסנגוריה הציבורית בישראל). כמו כן, מוקנית לבית המשפט הסמכות למנות עורך דין כסנגור לנאשם שאינו מיוצג, כפי שהיה נהוג בבתי המשפט בישראל בטרם הוקמה הסנגוריה הציבורית. שכרו של סנגור כזה משולם מקופת המנהל האזרחי באזור.
ככלל, הדיונים המתקיימים בבתי המשפט הצבאיים הם פומביים ופתוחים לציבור. כתבי האישום מתורגמים לערבית, ובכל דיון משתתף מתורגמן, המתרגם באופן סימולטאני את מהלך הדיון מערבית לעברית, ולהפך. בדיונים המתנהלים בבתי המשפט הצבאיים, לא אחת נוכחים, כמשקיפים, נציגים מארגונים בינלאומיים שונים לזכויות אדם.
דיונים בעניינם של נאשמים קטינים נערכים בדלתיים סגורות, כמקובל בישראל. כך גם הדיונים בביקורת שיפוטית על מעצר מנהלי, משום שהוא מבוסס בדרך כלל על מידע מודיעיני חסוי.
רבים מפסקי הדין של בתי המשפט הצבאיים מתפרסמים במאגרי הפסיקה בישראל, דוגמת נבו, תקדין ופדאור.

פריסת יחידת בתי המשפט הצבאיים

מערכת בתי המשפט הצבאיים מורכבת משני בתי משפט של ערכאה ראשונה (בית משפט יהודה, היושב בקריית המשפט שבמחנה עופר ליד גבעת זאב; ובית משפט שומרון, היושב בסמוך לכפר סאלם ליד צומת מגידו); בית משפט של ביקורת שיפוטית על מעצרים מנהליים, ועדות עררים בקריית המשפט במחנה עופר וכן בית משפט צבאי לערעורים השוכן במחנה עופר.
כמו כן, מקיימת מערכת בתי המשפט אולמות משפט לצד ארבעה מתקני כליאה הפזורים ברחבי ישראל (קישון, פתח תקווה, ירושלים ואשקלון). באולמות אלה מתקיימים רק דיונים בבקשות להארכת מעצרם של חשודים המצויים בחקירה. כיוון שמדובר בהליך שקודם למשפט - מותר לקיימו בתוך תחומי ישראל.
עד ליציאת כוחות צה"ל מרצועת עזה שכן במתחם ארז בית המשפט הצבאי של חבל עזה.

בית משפט צבאי לנוער

ישראל ביטלה בשנת 1978 את השיפוט הצבאי של קטינים בשטח ישראל, וחידשה אותו ב-2009.
בין 1949 ל-1978 נשפטו בוגרים וקטינים בבתי משפט צבאיים, בעיקר בלוד ובבאר שבע. בשנת 1971 חוקקה ישראל את חוק הנוער (שפיטה, ענישה ודרכי טיפול), שהרחיב מאוד את ההגנה על קטינים בהליכים פליליים. ב-1978 עתרה עורכת הדין פליציה לנגר לבג"ץ נגד העמדה לדין של קטינים בבית המשפט הצבאי, ובית המשפט העליון קבע כי על פי חוק הנוער אין לבית המשפט הצבאי סמכות לשפוט קטינים. בעקבות ההחלטה לא הועמדו עוד קטינים לדין בבתי משפט צבאיים.
ב-1 באוקטובר 2009 נכנס לתוקפו תיקון מספר 109 לצו בדבר הוראות ביטחון, המורה על הקמת בית משפט צבאי לנוער במסגרת בתי המשפט הצבאיים בפניהם מובאים לדין פלסטינים תושבי הגדה המערבית. הקמתו של בית המשפט הצבאי לנוער הוצגה כמהפכה בכל הקשור לשיפוט קטינים וכשיפור משמעותי ומהותי בשמירה על זכויותיהם. בבתי המשפט מכהנים שופטים צבאיים שעברו הכשרה מתאימה. הדיונים במשפטיהם של קטינים הופרד ממשפטים של בגירים, כחלק מהפרדה כללית בטיפול בהם, גם בשלב החקירה והכליאה.
עם זאת, בדיקת פעילותו של בית המשפט הצבאי לנוער מעלה כי לא חל כמעט שינוי בהליכים המשפטיים נגד קטינים פלסטיניים בשטחי הגדה המערבית. הליכי החקירה והמעצר נותרו ללא שינוי, ורוב המקרים הנידונים בו מסתיימים בהרשעה ומאסר בפועל בתוספת קנס. במקרים רבים לא קיים יחס ראוי בין חומרת העבירה לחומרת העונש שהוטל על ידי בית המשפט.