google/wiki40b huggingface dataset:
פינוי רפואי

פינוי רפואי הוא העברה מהירה של נפגעים, משדה קרב או מזירת תאונה, וכן העברה של חולים מבית חולים פריפרי לצורך קבלת שירותים רפואיים במרכז רפואי גדול. הפינוי מתבצע בליווי צוות רפואי באמצעות אמבולנסים או מסוקים המאובזרים לכך.
דוגמאות לכך כוללות רכבי רפואת חירום אזרחיים, שירותי מסוקים אזרחיים ואמבולנסים צבאיים. מונח זה מכסה גם את העברת פצועים משדה הקרב למתקן טיפול או ממתקן טיפול אחד למשנהו על ידי אנשי רפואה, כגון מבית חולים מקומי למרכז טראומה.

היסטוריה

הפינוי הרפואי המוטס הראשון התרחש בסרביה בסתיו 1915 במהלך מלחמת העולם הראשונה. אחד החיילים הראשונים שפונה היה מילאנו רסטיסלב שסטפאניק, טייס סלובקי מתנדב שהוטס למבטחים על ידי הטייס הצרפתי לואי פאולהאן.
צבא ארצות הברית השתמש בפינוי רפואי מציל חיים בבורמה, לקראת סוף מלחמת העולם השנייה, במסוקי סיקורסקי R-4. הפינוי המוסק הראשון בוצע על ידי סג"ם קרטר הרמן, שחדר אל שטח אויב על מנת לפנות פצועים מקבוצת קומנדו ה-1. הפינוי הרפואי הראשון שבוצע תחת אש נעשה היה במנילה ב-1945, כאשר חמישה טייסים פינו 75–80 חיילים אחד או שניים בכל פעם.
פייטרו אורסאולו הראשון

קורות חיים

פייטרו נולד ליד אודין שבאיטליה לאחת ממשפחות האצולה של ונציה. בהיותו בן 20 מונה לתפקיד מפקד הצי של לה סרניסימה, והצטיין בתפקידו ובמאבקו בשודדי הים מאזור דלמטיה אשר פגעו בסחר הוונציאני.
בשנת 976 מרדו תושבי ונציה כנגד הדוג'ה פייטרו קאנדיאנו הרביעי והציתו את ארמונו בעודו בתוכו, וזאת בשל חששם מהפכת רפובליקת ונציה למונרכיה. על פי דבריו של פטרוד דאמיאני, פייטרו אורסאולו עצמו עמד בראש המורדים בדוג'ה.
לאחר ההפיכה נבחר פייטרו לתפקיד הדוג'ה. בהיותו דוג'ה שיקם פייטרו את העיר שנפגעה בשריפה, החזיר את הסדר לעיר, והפגין נדיבות רבה כלפי אלמנתו של קנאדיאנו. כמו כן פייטרו בנה בתי חולים, בתי יתומים, משכן לאלמנות ומבנים לעולי רגל.
פייטרו אורסאולו השתמש בכספו שלו לשקם את ארמון הדוג'ה ואת בזיליקת מרקוס הקדוש שנהרסו בשריפה.
שנתיים לאחר מינויו, ב-1 בספטמבר 978, עזב פייטרו אורסאולו במפתיע את העיר (מבלי אפילו לעדכן את אשתו וילדיו) על מנת להצטרף למנזר הבנדיקטיני בסן-מישל-דה קושה בפראדה שבדרום צרפת.
בהיותו במנזר חיי פייטרו אורסאולו חיי צניעות, והתנתק מכל מגע עם החברה הוונציאנית. לאחר מספר שנים במנזר, עזב גם אותו והחל לגור כנזיר בודד ביערות בקרבת המנזר, שם נפטר כשבע שנים לאחר מכן. הוא נקבר במנזר בפראדה.

הקדשתו

למעלה מארבעים שנה לאחר מותו הכריז הגמון מקומי על היות פייטרו אורסואלו מבורך. בשנת 1731 הוא הוכרז כקדוש רשמית על ידי הכנסייה הקתולית, והאפיפיור גרגוריוס ה-12 קבע את יום חגו ב-14 בינואר. בועידת ותיקן השנייה הועבר יום חגו ל-10 בינואר - יום פטירתו.
ישראל אבא ציטרון

תולדותיו

נולד בדווינסק לגרשון ציטרון, שהיה מצאצאי הרב רפאל זיסקינד הכהן מהמבורג. דודו היה הסופר והעסקן הציוני שמואל ליב ציטרון. בילדותו עבר עם הוריו לקרייזנבורג שם למד, כנהוג אז, בחדר ובמקביל בבית ספר עממי. החל מגיל 14 למד בישיבות טלז ווולוז'ין, בגלגולה המאוחר. בהמשך חזר לעיר והיה תלמידו של הרב מאיר שמחה הכהן ותלמידו וחתנו של הרב יוסף רוזין, מדרך לימודו המיוחדת אף הושפע מאוד. נוסף על לימוד התורה השתלם בלימודים כלליים, קיבל תעודת בגרות ממשלתית ולמד לשונות צרפתית, רוסית, אנגלית וגרמנית.
למרות שקיבל הזמנות רבות להיות רב בקהילות בחוץ לארץ, בחר להתמנות בקיץ תרע"א לרבה של פתח תקווה, באומרו: "מוטב להיות רב בכפר קטן בארץ ישראל מבכרך גדול בחוץ לארץ". הרב ציטרון נבחר על ידי קהילת פתח תקווה על פני מועמדים אחרים ובהם הרב מאיר בר-אילן ואחד מאחיו של הרב קוק. מכיוון שבאותה תקופה לא הכיר השלטון העות'מאני בקיומה של פתח תקווה, התנהלו כל ענייני המושבה על ידי הקהילה בלבד בניצוחו של הרב, וכך היה הרב ציטרון מעורב בטיפול בסכסוכי שכנים והוא היה אחראי לעגן על פי חוקי התורה את ההסדרים המשפטיים של המושבה. עבודה זאת הייתה בנוסף לעניינים הרגילים של רב בכל קהילה ולטיפול במצוות התלויות בארץ הייחודיות לארץ ישראל. הרב ציטרון היה גם פעיל בענייני חינוך ועמד בראש הוועד המפקח על בתי הספר של המזרחי בפתח תקווה.  הוא גם היה פעיל בפיקוח על הבנקים בפתח תקווה. היה פעיל בענייני צדקה בהמשך לנוהגו מנעוריו לחלק מקצבת הקיום שקיבל מהוריו לחברים נזקקים. 
הדמות המרכזית עמה התייעץ הרב ציטרון היה הרב אברהם יצחק הכהן קוק אשר מאגרותיו ניכר שגם הוא העריך מאוד את הרב ציטרון. לעומת זאת, לא נמצאו בין תשובותיו של הרוגוצ'ובר תשובות הלכתיות לחתנו, אשר העריצו, יש הסוברים שהדבר נבע מחילוקי הדעות ביניהם לגבי היחס ליישוב המתחדש בארץ ישראל. הרב ציטרון היה שותף לרב קוק בהקמת הרבנות הראשית לישראל ותמך עמו בהקמת בית דין לערעורים, בניגוד לרבנים רבים שהתנגדו לכך. 
היה ממייסדי תנועת המזרחי בארץ ישראל וייצג את התנועה בשני קונגרסים ציוניים (י"ג-י"ד). תקופה מסוימת אף שימש כראש "המזרחי" בארץ ישראל. 
הרב ציטרון היה שחמטאי מצטיין, והתפרסם כאחד מגדולי השחקנים בארץ. הוא ניצל את המשחק ליצירת קרבה עם בני עדתו ולמנוחה מעבודתו. ניצח פעם את מושל ירושלים, רונלד סטורס, במשחק השחמט וכך הם התיידדו. 
הרב ציטרון היה אדם חולה ולמרות זאת לא הרפה מעבודתו הציבורית והרבה בנסיעות בארץ ישראל ולחוץ לארץ. ביום שישי, י"ב באלול תרפ"ז, בהיותו בן 46 בלבד, נפטר בפתאומיות, ללא בנים. ההלוויה התארגנה במהירות בגלל קדושת השבת והוא נקבר בבית הקברות סגולה ליד הרב אהרון אורלנסקי אותו החליף ברבנות פתח תקווה. מועצת המושבה הכריזה על אבל כללי בכל ימי השבעה אשר במהלכו התקיימו שתי עצרות הספד, בהן נאמו, בין השאר, הרב קוק והרב שלמה אהרונסון.  
לאחר מותו הוציאה אלמנתו קובץ מאמרים וחידושים של הרב ציטרון, חידושי מהרי"א (תל אביב תר"צ), אותם ערך הרב אברהם יעקב ניימרק, שכיהן כרב בתל אביב. כתבים נוספים נותרו בכתב יד והמשפחה מתכננת להוציאם לאור. יצא לאור בטבת התש"ע קובץ מאמרים בעריכת הרב אורי רדמן מכולל רצון יהודה שבפ"ת.
מכיוון שלא היו לו ילדים, אלמנתו נזקקה לחליצה. אולם שני אחיו של הרב ציטרון היו רחוקים מתורה ומצוות והיא נותרה בעגינותה עד שנרצחה על ידי הנאצים בדווינסק שם התגוררה במטרה להוציא לאור את כתבי אביה. פרשת הניסיון להשיג לה חליצה עורר פולמוס רבני מכיוון שאחד האחים, ממנו בקשו ראשונה לחלוץ, היה משומד. 
על שמו רחוב קיטרוני בפתח תקווה.
משולם דוד הלוי סולובייצ'יק

ביוגרפיה

נולד לרב יצחק זאב סולובייצ'יק, רב העיר בריסק, ולאלטע הענדיל. עלה לארץ ישראל בתקופת מלחמת העולם השנייה והתגורר עם אביו בירושלים. נישא לבתו של הרב אשר שטרנבוך מלונדון.
בסוף שנות השבעים פתח את ישיבתו, הנמצאת כיום בשכונת גבעת משה בירושלים. 
כבני בית בריסק, ידוע בדקדוקיו בהלכה. 
בדומה לאחיו הרב מאיר (ובשונה מאחיינם הרב אברהם יהושע) הוא קרוב בעמדותיו לאנשי העדה החרדית וההפלג הירושלמי, ומשתתף בעצרות ובכינוסים שלהם.
כמו כן, בניגוד לאחיינו הרב אברהם יהושע (ולאחרים מבית בריסק) שנהגו שלא להפיץ את שיעוריו מחוץ לישיבה, שיעוריו נדפסים ומופצים.
הוא מעניק הסכמות לספרים חדשים רק לעיתים נדירות.
בנו הרב יצחק זאב הוא ר"מ בישיבתו. נשוי לחוה, בתו של הרב ברוך דב פוברסקי. חתנו, הרב נחמיה קפלן, הוא ראש ישיבת שער התלמוד.
אנדרטת גדוד 71

גדוד 71 במלחמת יום הכיפורים

גדוד 71 (רשף) הוקם ערב מלחמת יום הכיפורים ב-5 באוקטובר 1973. הגדוד הורכב מפלוגה של חיילים מבה"ד 1 ושתי פלוגות שאויישו על ידי מדריכים מבית הספר לשריון ומדריכים מבסיס צאלים.
הגדוד עמד בקרבות קשים בבלימת הסורים בגזרת הר חרמונית - עמק הבכא תחת פיקוד חטיבה שבע. בקרבות אלה נהרגו קצינים ולוחמים רבים מהגדוד ביניהם המג"ד משולם רטס והסמג"ד גדעון ויילר. הגדוד הפסיק לתפקד כגדוד והטנקים שלו שנותרו סופחו לגדוד 77 של חטיבה שבע. לאחר מכן הוקם הגדוד מחדש וסופח לחטיבה 188 שאף היא הוקמה מחדש והוא גדוד פעיל בה עד היום.

האנדרטה

בתוך גלעד אבנים נבנתה במה מעוגלת וממנה יוצא מבנה פיסולי הכולל שני קני תותחים המוטים מעלה לשני הצדדים וביניהם ניצבים מוטות היוצרים מבנה של לפיד זיכרון. לפני הבמה יש שלוש קסדות פלדה. בחזית במת האבן נכתב: לזכר בחירי חיילי ומפקדי עוצבת ברק שנפלו על ארבעת רכסים אלו בחוסמם בשריונם ובגופם את הפולש הסורי. כבוד ותהילה לגיבורים. הוקם על ידי גדוד 71 חטיבה 188.
ליד האנדרטה יש תורן ועליו דגל ישראל ושלט הסבר על גדוד 71.
שמות הנופלים חקוקים באנדרטת חטיבה 188.
שלמה יהודה טבק

רבי שלמה יהודה ליב טבק (ה'תקצ"ב, 1832 - י"א בטבת, ה'תרס"ח, 16 בדצמבר 1907) היה ראב"ד סיגט, מגדולי פוסקי הונגריה בתקופתו. נודע בספרי השו"ת שלו, ערך ש"י ו"תשורת ש"י".

ביוגרפיה

נולד בסיגט, מחוז מרמורש לרב פסח צבי טבק, בגיל צעיר נסע ללמוד בגורליץ אצל הרב יקותיאל יהודה טייטלבוים, ה"ייטב לב"; ואחר כך אצל רבי אברהם יהודה שוורץ מחבר "קול אריה". כשחזר לסיגט למד בישיבת המצטיינים של הרב יהודה מודרן בעיר. 
נשא לו לאישה את צביה בת הגביר מרדכי ישראל מקריווה הסמוכה לסיגט. בשנת ה'תרי"ח (1857), התמנה רבו ה"ייטב לב" לרבה של סיגט, ומינה אותו לצידו לדיין ראשי. הוא כיהן בתפקידו זה חמישים שנה עד פטירתו. הוא נחשב לאחד מגדולי הלמדנים בעיר. לפי הרב דוד שפרבר, החשיב הרב מאיר אריק את הרב טבק כגדול חכמי דורו.
בכ"ט בכסלו ה'תרל"ה נפטרה אשתו הראשונה, והוא נשא לו לאישה את מרים רובין, בתו של הדיין והמקובל הרב צבי אריה רובין, מחבר "אמרי בינה" על שיר השירים.
עשרת ספריו רחבי היקף מבחינה הלכתית, אך השמטת שמות השואלים ותאריכי כתיבת התשובות, אינה מאפשרת כמעט שימוש מחקרי-היסטורי בספריו.
טריאנגולציה (שחמט)

טריאנגולציה (באנגלית: Triangulation) היא טכניקה במשחק השחמט שמיועדת להציב את היריב בעמדת כפאי (עמדה בה ההכרח לנוע גורם נזק). טריאנגולציה נקראת בעברית גם תלת-עיקוף.
השימוש בטריאנגולציה חשוב במיוחד במשחק הסיום כאשר רק מלכים ורגלים מוצבים על הלוח, ובה מלך אחד יכול לתמרן על שלוש משבצות סמוכות בצורת משולש ולשמר את העמדה המקורית בעוד למלך היריב יש רק שתי משבצות כאלו. לפיכך, אם המלך מבצע טריאנגולציה באמצעות שימוש בשלושה מסעים כדי לחזור למשבצת המקורית שלו (כך שהוא למעשה "מקיף" את המשבצת) ומלך היריב לא יכול לעשות אותו הדבר, הוא איבד טמפו קריטי וחזר לעמדה המקורית אלא שהפעם תורו לנוע, כך שהוא בעמדת כפאי. בטריאנגולציה נעשה שימושי במשחקי סיום אחרים ואף במציעות שונות.

טריאנגולציה עם כלי שחמט אחרים

במונח טריאנגולציה נעשה שימוש כדי לתאר את מכלול הטקטיקות בה שחקן אחד מנצל את חופש התמרון שלו בהשוואה ליריבו כדי להציב את יריבו בעמדת כפאי. להלן מובאת דוגמה נוספת לטריאנגולציה, הפעם עם צריח.
מנולו בלאניק

ביוגרפיה

בלאניק נולד וגדל ב - סנטה קרוז דה לה פלמה, האיים הקנריים, ספרד. המשפחה של אביו ממוצא צ'כי ובעלת חברת תרופות בפראג ומשפחתה הספרדית של אמו בעלת מטעי בננות בפלמה.
בילדותו לא נשלח לבית הספר אלא למד בבית ולאחר מכן נשלח לפנימייה בשווייץ. את לימודיו האקדמאיים ביצע באוניברסיטת ז'נבה בתחום פוליטיקה וממשל. לאחר מכן שינה את מסלול לימודיו לספרות ואדריכלות.
ב-1965 קיבל בלאניק את התואר שלו ועבר לפריז כדי ללמוד בבית ספר לאומנויות ובמקביל עבד בחנות בגדי וינטג'. ב-1968 עבר ללונדון ועבד כקניין בחנות בשם "Zapata" וכתב לעיתון "L’Uomo Vogue", מעין גרסה לגברים של מגזין האופנה ווג. ב-1970 הזדמן לו לפגוש את עורכת ווג ארצות הברית דיאנה פרילנד ובלאניק הציג בפניה את תיק העבודות שלו. היא אהבה את עבודתו וייעצה לו להתרכז באביזרי אופנה כגון חגורות, תיקים, ארנקים אך להתרכז בנעליים וכך הוא עשה.
ב-1972 מעצב האופנה הבריטי אוזי קלארק הזמין את בלאניק לעצב נעליים עבור תצוגת האופנה שלו. בלאניק עיצב גם עבור מעצבים ידועים בלונדון באותה תקופה כמו ג'ין מויר וזנדרה רודס. בלאניק לווה 2,000 פאונד ובכך קנה את החנות בה עבר ופתח בוטיק משלו. ב-1974 בלאניק הפך לגבר השני אשר הופיע על השער של ווג הבריטי. ב-1977 החל למכור את נעליו בארצות הברית דרך רשת הכולבו בלומינגדיילס ובכך הפך למעצב ידוע ברחבי ארצות הברית.
חנויות של מנולו בלאניק נפתחו ברחבי העולם וניתן למצוא את החנויות בלונדון, ניו יורק, לאס וגאס, דבלין, אתונה, מדריד, איסטנבול, דובאי, כווית, הונג קונג, סיאול, סינגפור וסטוקהולם.
בארצות הברית עיצוביו נמכרים דרך רשתות כולבו יוקרתיות שהראשונה היא בלומינגדיילס וגם בחנויות כגון סאקס השדרה החמישית, בארניס, ברגדורף גודמן, נורדסטרום וניימן מרקוס.
בלאניק הופיע בהיכל התהילה של רשימת המתלבשים הטובים. ב-2007 קיבל בלאניק תפקיד מפקד במסדר האימפריה הבריטית עבור תרומתו לפיתוח תחום האופנה הבריטי.

התפתחות מוקדמת

אחת ההשפעות הכי גדולות בחייו של בלאניק באה מאימו אשר הייתה חובבת אופנה אדוקה ותמיד אימצה את הטרנדים האחרונים ויישמה אותם בסגנון לבושה. לעיתים קרובות טיילה משפחתו לפריז ולמדריד כדי לקנות בגדים. אמו לא אהבה את מעצבי הנעליים בעיר בה חיו ולכן עיצבה לעצמה. כילד בלאניק אהב לצפות איך מכינים את הנעליים של אמו.

הנעליים

בלאניק מעולם לא למד ייצור נעליים בבית ספר לאומנויות. הוא למד זאת רק לאחר שביקר במפעלי ייצור לנעליים. בתחילה עיצב נעלי גברים אך עבר לנעלי נשים כי טען שהמרחב דמיון ועיצוב אצל גברים מוגבל. במהלך שנות השבעים כאשר נעליים שטוחות וסניקרס היו במרכז השיח האופנתי הצליח בלאניק לשים את המרכז על עקבים.
בלאניק עובד אישית על הנעליים שלו ולא רק מצייר את הסקיצה. הוא שותף בתהליך מרגע השרטוט עד לרגע הייצור ואף מקפיד בכל עיצוב חדש לשמור זוג נעליים אחד לעצמו, הנעליים מוצגות בשני בתים מחוברים הממוקמים בבאת', שם הוא גר. התצוגה מכילה למעלה מ-25,000 זוגות נעליים בעיצובו.

פרסים

מועצת מעצבי האופנה של אמריקה (CFDA):
1987: פרס מיוחד
1990: מעצב האביזרים של השנה
1997: עקב הסטילטו
אוינונה

דמותה

אוינונה הייתה בתו של צברן (Cebren), אל-נהר. היא למדה את אמנות הנבואה מהאלה רֵיָה, ואת סוד צמחי המרפא מאפולו. היא השתייכה לחבורת הנימפות שהיוו את פמלייתה של האלה ארטמיס, והתגוררה במקדש האלה סיבלה בהר אידה בפריגיה שם הכירה רועה צעיר בשם פאריס. כעבור זמן לא רב נישאה לבחיר לבה וילדה לו בן בשם קוריתוס.
במשפט פאריס התבקש נסיך טרויה לבחור באחת מן האלות שהתנצחו בפניו מי היפה ביותר מבין השלוש. פאריס בחר לבסוף באפרודיטה שהבטיחה לו את האישה היפה בעולם. פאריס ביקש לעזוב את אוינונה, אשתו, לאחר שאפרודיטה החדירה בו אהבה עזה להלנה היפה. כשהחליט לצאת ליוון אחוז תשוקה לכבוש את לבה של הלנה, הזהירה אותו אוינונה שהוא עתיד להמיט במסעו אסון על עצמו ועל טרויה; אך כשראתה שלא תוכל לשכנעו, אמרה לו שישוב אליה אם ייפצע, שכן רק היא תוכל לרפאו.
בשל תשוקתו להלנה עזב פאריס את אוינונה ונסע לטרויה. שם התברר לו שהוא בנם של פריאמוס והקובה, מלכי טרויה. זמן לא רב לאחר מכן נשלח פאריס כשגריר לספרטה, בראותו את הלנה היפה הבין שיופיה עולה אפילו על כל מה שסיפרה לו אפרודיטה, הוא חטף את הלנה היפה וברח עמה לטרויה (בגרסה אחרת - הלנה התאהבה בפאריס ועזבה איתו מרצונה), מעשה שהביא לפרוץ מלחמת טרויה כפי שמסופר באיליאדה.
גרסאות אחדות טוענות שאוינונה שלחה את בנה קוריתוס כדי להילחם בשורות צבא יוון נגד אביו מולידו. יש גם סיפורים הגורסים שאוינונה שלחה את בנה לטרויה שם התאהב בהלנה היפה וניסה לפתות אותה. כשנודע הדבר לפאריס בערה חמתו בו להשחית והיות שלא זיהה את בנו רצח אותו נפש מתוך קנאה.
בפואמה האפית שלו "עם מות הומרוס" משלהי המאה הרביעית מגולל קווינטוס איש סמירנה (שם ספר 10 עמודים 259–489) שבשנה התשיעית למלחמה נפצע פאריס מחץ מורעל ששיגר לעברו פילוקטטס. מספרים שפאריס לא מת מיד, אלא הובא פצוע אל ביתה של אוֹינוֹנֵה בהר אידָה. למרות הבטחתה סירבה אוינונה לטפל בפצעו כשהובא אליה, משום ששמרה לו טינה. לאחר שהחזירו אותו לטרויה, היא התחרטה וחשה אל העיר עם עשבי מרפא ושיקויים; אך איחרה את המועד, וכשמצאה אותו מת תלתה את עצמה
האסטרואיד 215 Oenone  קרוי על שמה.
מודולציה (מוזיקה)

מוֹדוּלַצְיָה היא תהליך של מעבר מסולם אחד לסולם אחר במהלך היצירה. למרות הקרבה במונחים, אין לבלבל בין מודולציה לטרנספוזיציה, שמשמשת להתאמה של יצירה או שיר לכלי נגינה או למנעד מסוימים.
הנריק גורצקי

חייו

גורצקי נולד בצ'רניצה ולמד באקדמיה למוזיקה בקטוביץ בשנים 1955 עד 1960 אצל בולסלב שאבלסקי. ב-1968 הצטרף לסגל המורים והגיע לדרגת ניהול לפני שפרש בשנת 1979. גורצקי נמנה עם השורה הראשונה של האוונגארד הפולני בתקופת ההפשרה התרבותית שאחרי מות סטלין. יצירות הסריאליות משנות ה-50' וה-60' של המאה ה-20, שהשפעת וברן
ניכרה בהן, התאפיינו בצמידות למודרניזם דיסוננטי. בכתיבתן הושפע גורצקי גם מלואיג'י נונו, קרלהיינץ שטוקהאוזן, קשישטוף פנדרצקי וקז'ימייז' סרוצקי. הוא המשיך בכיוון זה במשך שנות ה-60' וראשית ה-70', אך באמצע העשור שינה כיוון לצליל מינמליסטי, מורכב פחות, כפי שאפשר לראות ביצירת המעבר, הסימפוניה השנייה, ובסימפוניה השלישית, ה"סימפוניה של שירי יגון". שזכתה לפופולריות עצומה. הסגנון המאוחר הזה התפתח במהלך כמה שלבים אחרים, נבדלים בבירור, מיצירות כמו ה-Beatus Vir מ-1979, למזמור התפילה Miserere מ-1981, ה-Kleines Requiem für eine Polka משנת 1993 והרקוויאם "לילה טוב". 
עד 1992 ראו בגורצקי דמות קנאית ומרוחקת, מוכרת רק למתי-מעט אניני טעם ובקיאים, בראש ובראשונה כאחד מכמה מלחינים, שהיו אחראים להצתת הרנסאנס במוזיקה הפולנית שלאחר המלחמה. הקלטה של הסימפוניה השלישית של גורצקי, "סימפוניה של שירי יגון", להנצחת זכרם של הנספים בשואה, יצאה ב-1992, 15 שנים לאחר כתיבתה, ונחלה הצלחה מסחרית וביקורתית ברחבי העולם. גורצקי, שהופתע גם הוא מן הפופולריות של הסימפוניה, אמר, "אולי אנשים מוצאים משהו שדרוש להם ביצירה המוזיקלית הזאת [...] מצאתי איך שהוא את הנימה הנכונה, משהו שחסר להם. משהו שאבד להם במקום מן המקומות. אני מרגיש, שידעתי בחוש מה דרוש להם.." ההצלחה הזאת לא חוללה עניין נרחב ביצירותיו האחרות של גורצקי, והוא עמד בנחישות בפיתוי לחזור על הצלחה מוקדמת, או להלחין תמורת גמול מסחרי. 
גורצקי עשה את רוב ימיו בדרום פולין, פרט לשתי תקופות קצרות של לימודים בפריז ותקופת שהייה קצרה בברלין.
יורק פלונסקי

יורק (דוד) פלונסקי (בפולנית: Jurek (Dawid) Płoński;‏ 15 ביולי 1926, ורשה – 5 באפריל 2009, ישראל) היה ניצול שואה שלחם במרד גטו ורשה. לאחר שעלה לישראל הקדיש את חייו לזיכרון השואה.

ילדותו

יורק נולד ב-15 ביולי 1926 בוורשה בירת פולין לגניה וישראל פלונסקי. בעודו ילד קטן עבר עם משפחתו לעיירה סמוכה בשם אוטבוצק (Otwock), ושם פתחה אמו בית הבראה. אביו, יהודי אורתודוקסי מחסידות גור, עסק בלימוד תורה, ואמו ניהלה את בית ההבראה, שבו גם גרה המשפחה. ליורק הייתה אחות גדולה ואח קטן, והמשפחה התקיימה בדוחק.

בפרוץ מלחמת העולם השנייה

עם פרוץ מלחמת העולם השנייה עזבו רוב הלקוחות של אמו, והמקום נסגר. הוריו של יורק נשארו ללא פרנסה, ובהיותו בן 13 החל בהברחת מזון ודואר בין גטו אוטבוצק לגטו ורשה כדי לפרנס את משפחתו. הייתה לו חזות פולנית, והדבר סייע לו בתנועה מחוץ לגטאות. במשך שלוש שנים היה זה עיסוקו, עד שב-19 באוגוסט 1942, באקציה הגדולה, נלקחו הוריו, אחיו ואחותו לרכבות, ומשם כנראה לטרבלינקה.

אחרי המרד

את התקופה שאחרי המרד העביר בצד הארי עם ניירות מזויפים תחת השם יורק ינישבסקי. כדי להתפרנס מכר סיגריות, בעיקר ברכבות. תקופה קצרה מכר סיגריות בכיכר שלושת הצלבים, יחד עם קבוצת ילדים יהודים. רוב לקוחותיהם היו אנשי האס. אס. שהמטה הכללי שלהם בוורשה שכן באחד המבנים בכיכר. מאחר שהיו נטולי מקום מגורים מסודר, ישנו הילדים בבתים עזובים ובאחד מבתי הקברות של ורשה.
הדבר מתואר בספר "מוכרי הסיגריות מכיכר שלושת הצלבים" מאת יוסף ז'מיאן.
לאחר המלחמה הצטרף לתנועת "השומר הצעיר", והיה פעיל בה עד עלייתו לישראל ב-20 באפריל 1948.

החיים בארץ ישראל

בישראל הצטרף לגרעין פולני בקיבוץ מעברות, ומשם בתקופת מלחמת השחרור נלחם בחזית המצרית בקרבות להגנה על נגבה. בפברואר 1949 עלה הגרעין שלו על אדמת קיבוץ השומר הצעיר על שם יוסף קפלן, ששמו הוסב אחר כך למגידו. בקיבוץ הקים את ענף גידולי השדה; ואחרי-כן עבד כמכונאי ומרכז קניות. בקיבוץ פגש את אלכסנדרה (אולה) ברנדווין, ונישא לה. לזוג נולדו בן ושתי בנות. בנם הבכור איתן נהרג בכ"ו בתשרי 1973, במלחמת יום הכיפורים, במבצע קינוח - הקרב על החרמון. על תעוזתו בקרב זכה לאחר מותו לצל"ש הרמטכ"ל. בנותיהם הן ד"ר מירה גלעדי, מנהלת קריית החינוך אורט סינגאלובסקי בתל אביב, ונאוה רייס.
ב-5 באפריל 2009, נפטר פלונסקי בגיל 82 ממחלת הסרטן.

פועלו לזכר השואה

משנת 1965 החל יורק ללוות קבוצות נוער לפולין ולהעיד על מה שהתרחש בזמן הכיבוש הגרמני. הוא הרבה להופיע בפגישות, שיחות והרצאות לנוער וחיילים בנושא הזיכרון, השואה והמרד. בשנת 1980 החל לעבוד בבית העדות "מורשת", ראשית בתל אביב ולאחר מכן בגבעת חביבה, והקדיש את כל זמנו למתן עדות ולזיכרון השואה. במסגרת העבודה בבית מורשת סיפר את סיפוריו מתקופת השואה במאות בתי ספר ברחבי הארץ, וליווה עשרות רבות של משלחות לפולין. עדותו הוקלטה על ידי בית לוחמי הגטאות, והיא מוקרנת בפני המבקרים במוזיאון "יד לילד".
שילדת אופניים

שילדת אופניים היא מסגרת שעליה מורכבים כלל המכלולים המשמשים לרכיבת אופניים. אליה יחוברו גלגלים, גלגלי שיניים ושרשרת, מערכות הילוכים ומעצורים, בולמי זעזועים ועוד.

עיצוב וחומרים

שלדות אופניים מיוצרות מחומרים רבים: באופן מסורתי, רובם של החומרים הם מתכות, אך בשנים האחרונות נוספו פולימרים חדשניים רבים. בעבר, אופניים היו עשוייום מברזל והאופניים הראשונים היו מעץ.
כיום, מרבית האופניים בעולם עשויים מכרום או אלומיניום. ככול שהתקדם שוק האופניים נוצרה דרישה לחומרים עמידים יותר וקלים יותר והיצרנים החלו לייצר שלדות מוונדיום, מטיטניום ומסקנדיום. למשך מספר שנים יוצרו אף שלדות ממגנזיום, אך כיום רוב המגנזיום נדרש לתעשיית הרכב וכמעט ואין שלדות מגנזיום. עם התקדמות המדע ופיתוח פולימרים, החלו ליצור את שלדות הקרבון (סיבי פחמן) הראשונות. שלדות אלה, העשויות מפולימר המבוסס על פחמן, הן קלות משקל וחזקות, ומבוקשות בשל כך. חיסרון של הקרבון הוא מבנה הסיבים - במקרה שישנה פגיעה באופניים הסיבים עלולים להיפרם וכל הצינור עלול לקרוס. לעיתים לא ניתן לתקן פגמים בקרבון. בשלדות המתכת, חשיבות גבוהה ניתנת לנושא הריתוך: במרבית המפעלים המודרניים נעשה הריתוך על ידי מכונה, אך קיימים עדיין מספר יצרנים אשר מקפידים על ריתוך ידני.
הדיוק בייצור שלדות הוא מהותי: שלדה שלא תוכננה ובוצעה כראוי, לא יהיה ניתן לחבר אליה את המכלולים הרבים.
סכומי כסף גדולים מושקעים במציאת חומרים מתאימים לשלדות. שלדה לאופניים עשויה להגיע עד לסכום של כ 40,000 שקלים.

מבנה

המבנה הקלאסי של שילדת אופניים הוא מעוין המורכב משני משולשים. מבנה זה לא השתנה במאה השנים האחרונות והוא עדיין שולט בתחום אופני הכביש.
השילדה צריכה לספק רמה מסוימת של ספיגת זעזועים מחד וקשיחות (על מנת להפוך כוח למהירות) מאידך. ככל שנגביר את ספיגת הזעזועים כך תיפגע הקשיחות והמהירות תרד. לכן, באופני כביש, השלדה היא קשיחה מאוד ואין כמעט בליעת זעזועים. באופני הרים המצב הפוך: יש בלימת זעזועים ואף מוסיפים בולמים ייעודיים לשילדה. לכן, קיימים עשרות עיצובים המנסים להגיע למצב שבו אין איבוד כוח על חשבון ספיגת הזעזועים. בכל מקרה, מנסים היצרנים להפוך את האופניים לקלים יותר, בדרך כלל על ידי יצירת שלדה קלה יותר.
בתחתית השילדה מופיע לרוב מספר השילדה, ערך המורכב מאותיות ומספרים ומזהה בלעדית את זוג האופניים לייצרן נתון, ערך זה נועד בין השאר למלחמה בגניבות האופניים. בישראל מחוז תל אביב במשטרת ישראל משתמש במספר זה.

יצרנים

שלדות אופניים פשוטות מאוד מיוצרות בדרך כלל במזרח הרחוק מסגסוגת פלדה הנקראת כרומולי המכילה כרום. יצרנית גדולה נוספת של שלדות אופניים היא ארצות הברית בה מיוצרות בעיקר שלדות לאופני הרים. באופן מסורתי, אופני כביש מיוצרים באירופה ומספר רוכבי עבר גדולים נותנים את שמם לבתי מלאכה ליצור שלדות עילית כדוגמת אדי מרקס וגרג למונד.
סטומבראס קובנה

היסטוריה

המועדון נוסד בשנת 2013 על בסיס האקדמיה הלאומית לכדורגל (Nacionalinė Futbolo Akademija) והתמודד באזור דרום של הליגה הליטאית השנייה, בסיום העונה המועדון סיים כסגן-אלוף הליגה השנייה והעפיל לליגה הראשונה.
את עונת 2014 הקבוצה פתחה עם 8 ניצחונות רצופים. וסיימה במקום השלישי בעונה הסדירה כשהיא מעפילה לשלב ההכרעה, שם, הביסה 4-1 את קבוצת נבז'יס במשחק המכריע כשסטומבראס מבטיחה את המקום הראשון ואת העפלתה לליגת העל הליטאית.
הקבוצה שיחקה היטב במהלך עונת הבכורה של בליגת העל ואף פתחה ביוזמה נדירה והזמינה את אוהדיה לצפות משחקי הבית שלה חינם.
סקיילרק 2

סקיילרק 2 הוא כלי טיס בלתי מאויש (כטב"ם) טקטי למשימות סיור ואיסוף מודיעין מתוצרת "חץ הכסף" חברה-בת של אלביט מערכות. הסקיילרק 2 היא גרסה מוגדלת ממדים ומשופרת יכולות של המיני-מל"ט סקיילרק 1.
סקיילרק 2 זכה בפרס “2006 Best of What’s New” של כתב העת "מדע פופולרי" בקטגוריית תעופה וחלל.
המערכת זכתה במכרז בינלאומי של צבא קוריאה שנערך במהלך 2007 בו אלביט גברה על מתחרים מכל העולם.

תפעול

סקיילרק 2 מונע על ידי מנוע חשמלי ולכן מאפשר ביצוע משימה באופן חשאי, המטוס יכול לטוס באופן אוטונומי על פי נתיב טיסה שהוגדר לו מראש ולשדר למפעיליו בזמן אמת את הנתונים, תמונת וידאו ונתוני מערכת, הנקלטים בחיישניו. החיישנים בהם מצויד הסקיילרק 2 הם חיישן CCD לצילום ביום וחיישן תת-אדום לצילום בלילה וכמו כן חיישני המטוס המאפשרים את ביצוע הטיסה באופן אוטונומי. בנוסף, מצויד הסקיילרק 2 בציין לייזר היכול לשמש לציון מטרות עבור נשק מונחה לייזר.
סקיילרק 2 ממריא ונוחת באופן אוטונומי, לצורך ההמראה ניתן לשגר אותו ממסילת שיגור המורכבת על גבי רכב שטח כדוגמת ה-HMMWV והנחיתה מתבצעת תוך שימוש במצנח וכרית אוויר המאפשרים נחיתה מדויקת ובטוחה. 
טווח הפעולה של המערכת הוא כ-50 ק"מ והיא נועדה לשרת את רמת החטיבה.
בצלאל אמיר

בצלאל אמיר (צדיקוב) (17 בנובמבר 1925 – 15 ביוני 1989) היה קצין חינוך ראשי בצה"ל בדרגת תת-אלוף.

ביוגרפיה

אמיר נולד כבצלאל זיגמונד צדיקוב בקהיר שבמצרים, לשם ירדה משפחתו מארץ ישראל לאחר שאביו חלה במלריה עשור קודם לכן ונשלח לשם להבריא. אביו, חיים צדיקוב, היה ממייסדי דגניה א' והקבוצה היפואית, ופעיל ציוני במצרים. נקרא על שם סבו, המגיד בצלאל צדיקוב, מאנשי הציונות הדתית. אמו סוניה (שרה דינה) צדיקוב לבית מיכלסון עלתה לארץ ישראל כחלוצה בשנת 1912 עם "קבוצת טרומפלדור", והכירה את אביו בדגניה.
בשנת 1930 חזר אמיר עם משפחתו לארץ ישראל המנדטורית. למד בגימנסיה העברית בירושלים ובבית הספר התיכון החקלאי פרדס חנה. ביוני 1942 הצטרף לפלמ"ח ושירת בפלוגה ו'. נשלח מטעם ארגון "ההגנה" למצרים, ושם עסק בפעילות מודיעין וההעפלה. 
במלחמת העצמאות שירת כמפקד מחלקת ג'יפים בגדוד התשיעי של חטיבת הנגב ואחר כך כקצין המודיעין הגדודי וסגן קצין המודיעין החטיבתי. ב-1949 סיים קורס קצינים בצה"ל ומונה למפקד מצודת אילת. בהמשך שירותו עשה הסבה לשריון ושירת כמפקד פלוגה, ב-1959 מונה למפקד גדוד 9, ואחר כך שירת כסגן מפקד חטיבה וקצין אג"ם של גייסות השריון. בשנים 1965-1968 היה מדריך ומד"ר במכללה לפקוד ומטה. במלחמת ששת הימים היה ראש ענף מבצעים באג"ם/מבצעים.
ב-1968 מונה למזכירו הצבאי של נשיא המדינה, זלמן שזר. ב-1969 יצא ללימודי תואר ראשון בהיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטת תל אביב. במלחמת יום הכיפורים מונה במינוי חירום לממלא מקום מפקד בית הספר לשריון. ביולי 1974 מונה לראש מחלקת היסטוריה במחלקת ההדרכה. בספטמבר 1975 מונה לקצין חינוך ראשי ושירת בתפקיד זה עד 1977. בתפקידו האחרון בצה"ל היה מדריך במכללה לביטחון לאומי.
היה נשוי לבלהה לבית ליפשיץ (נפטרה בשנת 2006) ואב לשלושה: אהוד (אודי), יורם (רמי) ואסף.
נפטר בשנת 1989, בן 63. תרם את גופתו למדע. 
בנו אהוד (אודי) אמיר, שהגיע לדרגת אלוף-משנה בצה"ל, כיהן בתפקיד מפקד גדוד 9, כמו אביו לפניו.