הטיות פוליטיות בתקשורת

הטיות בדרך הצגת המידע באמצעי התקשורת המובילות לכך שהמציאות אינה מוצגת באופן אובייקטיבי, הן בעלות אופי מגוון. החל מהדגשת אירועים מסוג מסוים והתעלמות מאחרים וכלה בשקר בזדון. הטיה יכולה להיווצר במתכוון, כדי לקדם תפיסות עולם ואמונות מסוימות, ולהחליש תפיסות עולם ואמונות מנוגדות, או באופן בלתי מודע, מתוך האמונות והדעות של הכותב, שמוכנסות בלא תשומת לב.

הטיה פוליטית

ההטיה מעבירה את העיתונאי מעמדה שבה תפקידו להציג את החדשות, את ניתוחן ואת פרשנותן באופן שמתיישב עם העובדות שבשטח, לעמדה שבו הוא הופך לתועמלן המנסה להשפיע על הלך הרוח בציבור. ככל שההטיה מתוחכמת יותר, היא לא תהיה ניכרת לעינו ולאוזנו של צרכן התקשורת, אך תשפיע על ראיית העולם שלו.
כל זמן שמדובר בפובליציסטיקה ובמדורי דעות של העיתונים, אין פגם בניסיונו של אדם לשקף את דעותיו באופן החריף והגלוי ביותר. שונים הדברים כאשר השקפות העולם מסתננות למדורי החדשות ואף למדורי הפרשנות, ומטות את החדשות מהדרך הנייטרלית שבה הן צריכות להיות מוצגות, בשל השקפת עולמו של הכתב או העורך. התוצאה עלולה להיות העלמה של ידיעה לא נוחה או דחיקתה והקטנתה למקום נידח בעיתון, או ניסוחה באופן שיתאים להשקפה הפוליטית או הבאת מקור נידח כמקור עיקרי. או שימוש בכללים של דמגוגיה, בין השאר הכתרת דעה של אדם פרטי כסמכות, על ידי הצגתו כ"מקור". או שימוש בסמכות לא רלוונטית, למשל הבאת דעות של מומחים בתחום שאינו נוגע להתמחותם.
הטיה שלילית יכולה להיות כלפי החוליות החלשות של החברה: בני מיעוטים, אנשים שהוחשדו בפלילים או שהורשעו, פוליטיקאי שנפילתו קרובה ואחרים. לעיתים דווקא לאלו שנתפסים כמיעוטים וכחלשים ניתן יחס מגונן ומפלה לטובה, בעוד שאלו הנתפסים כחזקים סופגים משטמה לא הוגנת.

הטיות כתוצאה משוחד

להטיות בתקשורת יש אופי דומה במקומות שונים. צורת ההטיה הבוטה ביותר היא השתלטות של המשטר על התקשורת, והפיכתה לשופר תעמולה, כפי שקורה במדינות טוטליטריות.
אפשרות נוספת היא חבירה בין המשטר או אילי הון לבין התקשורת מטעמים אידאולוגיים או חומריים. במגזינים מקצועיים כמו מגזיני רכב ומחשבים אפשר שלא תהיה ביקורת נוקבת על חברות שמממנות את המגזינים בפרסומות. לעיתים אף הכתבים משוחדים באירוח ובמתנות חינם ובהטבות אחרות, שמקשות עליהם לכתוב בגנות דורשי טובתם. פוליטיקאים ואנשי ממשל נוהגים לקרב אליהם כתבים ולהיטיב עמם באופנים שונים. ראשי ממשלות ונשיאים מטיסים אותם עימם במסעותיהם במטוסם הפרטי. תופעות אלו יוצרות הזדהות עם הגורמים המיטיבים, ונוטלים את עוקצה של העצמאות העיתונאית. דוגמה קיצונית לכך היא שיחוד אנשי התקשורת בפרו על ידי הנשיא אלברטו פוג'ימורי בשנות התשעים, כדי שיינתן לו לקבוע את סדר יומה של התקשורת.

הטיה למען הגנה על ביטחון הציבור

להסתרת מידע למען הגנה על ביטחון המדינה או שלום הציבור יש מידה של לגיטימיות. יש מודלים שונים ברחבי העולם להתייחסות לבעיות שמעוררים נושאים אלו. בישראל מוסדר העניין על ידי הצנזורה הצבאית וכן על ידי הסכמים בלתי פורמליים בין עורכי העיתונים לבין הממשלה.
לא תמיד הסתרת מידע זו מתבררת בדיעבד כראויה. אחת הדוגמאות הייתה במלחמת יום כיפור. בפגישתם עם ראש הממשלה גולדה מאיר הסכימו עורכי העיתונים לדלל את הדיווחים על ריכוזי הכוחות בגבול המצרי–סורי, כדי למנוע בהלה בציבור. אפשר שפרסום העניין היה מביא ללחץ על הממשלה להגביר את הכוננות, מה שעשוי היה להוריד את מספר הנפגעים.

טענות על הטיה כלפי שמאל

מצד מחנה הימין וגורמים נוספים בישראל עולה טענה שרובה של התקשורת האלקטרונית (ערוצי הטלוויזיה והרדיו) וחלק מהעיתונים היומיים, נמצאת בידי מחנה השמאל, העושה בה שימוש לשם החדרת תפיסותיו לציבור הרחב. התופעה נקראה "תקשורת עוינת". תחושה זו דחפה את אנשי הימין והחרדים ליצור ערוצי תקשורת משלהם כמו ערוץ 7 ו"ערוצי הקודש", שנסגרו בסופו של דבר מתוקף היותם בלתי חוקיים, אך ממשיכים לשדר דרך האינטרנט. כמו כן, הקימו אנשי ימין גופים לביקורת התקשורת, הידוע שבהם הוא "לאטמה" שגם מפיק קטעי סאטירה על התקשורת הישראלית ומפיץ אותם ביוטיוב.
דוגמה ידועה שמציינים אנשי הימין להטייה בתקשורת היא היחס הקר והעוין, לטענתם, שמקבל בנימין נתניהו מהתקשורת, וכן שאשתו, שרה נתניהו, זוכה ליחס עוין ומלגלג. לתופעה התייחס העיתונאי ארי שביט במסה ביקורתית שהכתיר בשם "שנאת נתניהו". המסה פורסמה במהלך הקדנציה הראשונה של נתניהו כראש ממשלה בעיתון הארץ, שלו יוחסה עוינות רבה לנתניהו.
במחקר שערך ד"ר אבי גור, בו הוא בחן את הדעות שהובעו בכלי התקשורת המרכזיים בתקופת תהליך אוסלו, נמצאה בכולם הטיה ניכרת לשמאל. במדד משוקלל נמצא בידיעות אחרונות הטיה של 80% לשמאל, ברשת ב' 74%, בערוץ 2 70%, בערוץ הראשון 55%, בגלי צה"ל 43% ובמעריב הטיה של 34% לשמאל. באופן דומה, מדגם שנערך בשנת 2011 עבור כנס אילת לעיתונות, שבחן את כלי התקשורת לפי ההטיה שמייחס להם הציבור, מצא כי 72% סבורים כי התקשורת מוטה שמאלה. המדגם מצא כי עיתון "הארץ" נתפס בעיני הציבור כשמאלני ביותר עם 84%, אחריו חדשות 2 עם 65%, "ידיעות אחרונות" עם 63%, "מעריב" וחדשות 10 עם 58%, גלי צה"ל עם 55%, קול ישראל עם 52% וערוץ 1 עם 49%.
כאשר רץ אריאל שרון לראשות הממשלה הוציא "הארץ" מוסף מיוחד שבו תיאר את כל עלילותיו של שרון בביקורתיות רבה. במחנה הימין ראו זאת כניסיון לערוך לו דה-לגיטימציה ולמנוע את בחירתו.
הדברים התהפכו במהלך כהונתו של שרון. בימין טענו שהתקשורת מגויסת למען תוכנית ההתנתקות. בסקר שהתפרסם ביולי 2005 התברר כי 42% מהציבור סוברים כי הסיקור התקשורתי של תוכנית ההתנתקות לא היה הוגן.
חיזוק לטענות אלו התקבל מדבריו של אמנון אברמוביץ' כי התקשורת צריכה "לשמור על אריאל שרון כמו על אתרוג". דן מרגלית אישש את החשד על שמירת שרון כאתרוג, כאשר כתב ב"מעריב" לאחר ביצוע ההתנתקות שהגיע הזמן להשליך את האתרוג, ואף ביצע אנלוגיה בין ההתנתקות ל"פרי העץ המורעל". חיזוק נוסף לטענות אלה התקבל כאשר עורך עיתון הארץ דייוויד לנדאו הודה בכך שעיתונו העלים עין משחיתותו של שרון כדי לקדם את ההתנתקות. המוציא לאור של העיתון, עמוס שוקן, אמר שצריך לתמוך בשרון ככל האפשר כל עוד הוא מקדם את ההתנתקות. על פי תצהיר שהגיש מוטי גילת בתביעה משפטית כנגד העיתון שבו עבד שנים רבות, ידיעות אחרונות, פרישתו מהעיתון הייתה על רקע תפקוד ידיעות כ"עיתונות מטעם" והגנתו על ראשי הממשלה אריאל שרון, אהוד אולמרט ומקורביהם. גם עיתונאים בכירים שאינם נמנים עם הימין בישראל טענו כי התקשורת ליוותה את ההתנתקות באהדה.
בשנים האחרונות, מקדיש העיתונאי קלמן ליבסקינד את טוריו ב"מוספשבת" של "מעריב" ומאוחר יותר "מעריב סופהשבוע" לבקר את התקשורת על סילופים ודיווחים מוטעים ומוטים, שנעשים כנגד הימין ובפרט כנגד ציבור המתנחלים. כך למשל הוא ציין את מאמריו של עקיבא אלדר מעיתון "הארץ" כנגד נעם סולברג, שלטענתו נועדו למנוע את מינויו לשופט בית המשפט העליון מאחר שמדובר ב"מתנחל מגוש עציון", ולשם כך, לטענתו, מסלפים את האמת ומציגים דיווחים מגמתיים כנגדו. ב-5 בפברואר 2016, בעקבות תחקיר עד כאן על עזרא נאווי וארגוני שמאל רדיקלי ומנגד קמפיין ה"שתולים" של אם תרצו, מתח ליבסקינד ביקורת על התקשורת, על כך שהיא משתמשת בהאשמה ב"הסתה" כדי להשתיק ביקורת פוליטית מצד ארגוני ימין בישראל, לעומת יחס סלחני שלה להתבטאויות מסיתות ופוגעניות יותר מצד השמאל.
גם הפובליציסט בן-דרור ימיני טוען שהתקשורת בישראל נוטה לשמאל ונשלטת בידי קבוצה קטנה אך הומוגנית שמדירה דעות אחרות מלקבל ביטוי, ובפרט מדירה עמדות ימניות.
אתר ביקורת התקשורת לאטמה מסקר גם הוא את ההטיות התקשורתיות שלדעתו קיימות בכלי התקשורת בישראל ובעולם. אחת מטענותיו העיקריות של האתר היא שכלי התקשורת מציגים כל סרטון שמגיע מארגון 'בצלם' כתיעוד אובייקטיבי ולא כתעמולה של צד אחד.
בבדיקה שערך אביב הורביץ באתר mako ביחס לעמודי השער של העיתונים "ידיעות אחרונות" ו"ישראל היום" במהלך תקופת הבחירות לכנסת ה-19, נמצא כי ב-86 הגליונות שיצאו בין ההכרזה על הקדמת הבחירות לבין יום פרסום הכתבה, הוזכר בנימין נתניהו, ראש הממשלה שהתמודד מטעם הליכוד, בעמוד השער של "ידיעות אחרונות" 45 פעמים, מתוכן ב-39 כותרות או תתי-כותרות הוא הוזכר באופן שלילי וב-6 באופן נייטרלי. ב"ישראל היום" הוא הוזכר 42 פעמים בעמוד השער, מתוכן 37 באופן חיובי ו-5 באופן נייטרלי.
בעקבות סיקור נרחב בחלק מכלי התקשורת של פעולות תג מחיר - התנכלות של יהודים לערבים, היו שהתלוננו על דלות הסיקור באותם כלי תקשורת של פעולות התנכלות דומות ואף חמורות יותר של ערבים ליהודים. שר החוץ אביגדור ליברמן אף טען שהסיקור התקשורתי מזין את הפעולות.
פרשה נוספת שעלתה בהקשר זה היא החלטתו של ירון דקל, מפקד גלי צה"ל, לתת לאראל סג"ל, חוזר בתשובה המזוהה עם הימין והציונות הדתית, לשדר בגלי צה"ל, כאשר שעה אחת תהיה במקום רזי ברקאי. ההחלטה גררה התנגדות וביקורת רבה בתקשורת ובחוגי השמאל. בסיקור הנושא נמנעו בחדשות 2 ו"הארץ" לקרוא לסג"ל בשמו אלא התייחסו אליו כ"העיתונאי הימני" לעומת ברקאי שאופיין כ"שדרן מוערך" נטול זיהוי פוליטי. כך למשל אמרה רינה מצליח באולפן פגוש את העיתונות: "השדרן הוותיק והמוערך רזי ברקאי מצא עצמו השבוע תחת מתקפה של אנשי ימין, ואם לא די בכך הוא גילה דרך התקשורת שבגלי צה"ל החליטו לחלק את זמן השידור שלו עם עיתונאי ימני". סיקור זה וההתנגדות למינוי סג"ל ספגו ביקורת ונתפשו כניסיון של השמאל לשמר את ההגמוניה שלו בתקשורת.

תשקורת

המילה תשקורת היא מונח, בעל קונוטציה שלילית, שנולד בחוגי הימין והדתיים בישראל, ומביע, לדעת המשתמשים בו, את חוסר האובייקטיביות בתקשורת הישראלית. המונח הוא שיכול אותיות של המילה "תקשורת". ביטוי דומה הוא "התקשורת העוינת".
מונח זה מבטא השקפה המאשימה את אמצעי התקשורת הבולטים בישראל בדיווח מנקודת מבט שמאלנית או ליברלית, תוך העמדת פנים כי מדובר בסיקור אובייקטיבי.
במהלך השנים אימצו את המונח גם אחרים שהתקשורת תקפה אותם, בעיקר אישי ציבור שהואשמו בשחיתות, והם עושים בו שימוש נרחב ללא קשר להשתייכותם הפוליטית.
כתוצאה מתחושתם שהתקשורת עוינת אותם, היו בין המתנחלים כאלו שהכו על חטא על שהחרימו מקצוע זה. אחד מהלקחים העיקרים היה הכוונה של בוגרי הציונות הדתית למגמות תקשורת ותסריטאות. אחד המרכזים החשובים היה בית ספר ללימוד קולנוע "מעלה".

הטיה על פי אינטרס כלכלי

הוגים ניאו מרקסיסטים טוענים כי תקשורת היא מוקד עוצמה גדול, נמצא בבעלות בעלי ההון, ובעלי ההון משתמשים בו כדי לקדם את מטרותיהם. כך, את תמיכת התקשורת בהתנתקות, הם מסבירים בטענה שהאינטרס של בעלי ההון הוא כניסה של משקיעים זרים לישראל, ואלה ייכנסו יותר, אם תקדם ישראל תהליך מדיני.
כמו כן מצביעים אותם הוגים על התמיכה התקשורתית הרחבה במדיניות קפיטליסטית של הפרטה וקיצוץ בהוצאות הממשלה.

הטיה בתקשורת מגזרית

בעיתונים "מקור ראשון", "הצופה", "בשבע" ו"נקודה", שהם תקשורת מגזרית בעיקרה של הציבור הדתי-לאומי, כמעט שלא יהיו מאמרים שיבקרו את התפיסה של ארץ ישראל השלמה ואת מפעל ההתנחלויות. גם כתבות שיבקרו את התפיסות הדתיות האורתודוקסיות, את הישיבות ואת הרבנים, מועטות בעיתונים אלו], אם כי ניתנה במה לארגונים דתיים ביקורתיים כמו קולך.
תפיסה זו תקפה ביותר בעיתונים החרדיים, שם הביקורת העצמית נמוכה ביותר. בעיתונים אלו לישיבות ולרבנים יש קדושה שאסור לערער עליה, וכל מי שיערער יותקף בחריפות.

הטיות בתקשורת הערבית

התקשורת במדינות ערב איננה חופשית ברובה הגדול, דבר המתבטא בהתחנפות לשליטים (במרבית מדינות ערב יש חוקים האוסרים העברת ביקורת על השליט) ושימוש כשופר לשליט המדינה. לעיתים קרובות מותקפות מדינות ערב אחרות בשל סכסוכים מדיניים וביטחוניים בין המדינות. האופוזיציה כמעט שאינה מוזכרת כלל ובמקרים שכן היא מוקעת כאויב האומה.
כמעט תמיד ההצגה של פעולות ישראל וארצות הברית בתקשורת הערבית היא שלילית לחלוטין. פיגועי הטרור הפלסטיניים כמעט שאינם מוזכרים ואילו פעולות ישראל ותמיכתה של ארצות הברית בה מוזכרים שוב ושוב. ישראל מכונה לעיתים קרובות "האויב הציוני" או "השטן הקטן" וכמעט לעולם אינה מוזכרת בשמה. בחלק מהמקרים גולשת האנטי-ישראליות לאנטישמיות בוטה שמוצגת כאובייקטיביות.
לצד התקשורת הערבית הממוסדת, פועלות תחנות הלוויין אל-ג'זירה, אל ערביה ואל-מנאר (האחרונה מופעלת על ידי חזבאללה). תחנות אלה משדרות לכל העולם הערבי, כשהשתיים הראשונות נחשבות לחופשיות יחסית. למרות זאת, קיימת בהן ההטיה התקשורתית הערבית המסורתית כנגד ישראל וארצות הברית, וסיקור אוהד של פעולות הטרור שמבצעים אל-קאעידה וארגוני טרור אחרים (למשל: הפיגועים בעיראק או "המאבק הפלסטיני"). רשת הטלוויזיה אל-מנאר משדרת תעמולה מטעם ארגון הטרור חזבאללה ועקב ההסתה האנטישמית והגזענית שבה נפסלה לשידור בצרפת ואף הוכרזה כארגון טרור על ידי ארצות הברית.

הטיה תקשורתית בסיקור הבינלאומי של הסכסוך הישראלי-פלסטיני

הטענה הישראלית היא שהתקשורת הבינלאומית ברובה מסקרת את הסכסוך הישראלי-פלסטיני באופן מוטה, כאשר הנרטיב הפלסטיני מוצג באופן אוהד ביותר.
אחת ההאשמות שהועלתה בהקשר זה היא דיווחים מסולפים לרעת ישראל. אחת הדוגמאות הראשיות לכך, היא פרשת הסיקור של הלוחמה בג'נין במבצע חומת מגן. בעוד שהתקשורת האמריקנית ברובה התייחסה בפקפוק, לגרסה הפלסטינית כי ישראל ביצעה טבח בג'נין, רובה של התקשורת האירופית העדיפה להאמין לה, ואף דיווחה את הגרסה הפלסטינית בהרחבה. גם לאחר שוועדה של האו"ם בדקה את הנושא והגיעה למסקנה שלא בוצע טבח, מרבית אנשי התקשורת האירופית לא הביעו התנצלות.
דוגמה בולטת נוספת לדיווח מוטעה היא תמונה של טוביה גרוסמן מה-29 בספטמבר 2000. בתמונה נראה שוטר ישראלי עם אלת משטרה ומבט מאיים, וברקע נראה נער פצוע וזב דם. Associated Press, ובעקבותיו הניו יורק טיימס, הציגו את התמונה עם כיתוב שמתאר אותה כ"חייל ישראלי תוקף נער פלסטיני" למרות שמדובר למעשה בשוטר שהבריח את התוקפים שפצעו את הנער היהודי טוביה גרוסמן. אחרי מאבק של משפחת הנער וארגונים פרו-ישראלים פרסמו כלי התקשורת הבהרה ובה התיאור הנכון של המאורע.
לעיתים, סילפו אמצעי התקשורת מידע בזדון, במטרה לפגוע בתדמית הבינלאומית של ישראל. סוכנות הידיעות רויטרס הפיצה בכמה מקרים תמונות ערוכות באופן מגמתי לרעת ישראל: במלחמת לבנון השנייה הציגה תמונה ערוכה ומעובדת המראה תמרות עשן מעל ביירות, לכאורה עקב הפצצה של ישראל אך התברר שחלק גדול מהעשן נוסף בפוטושופ(ראו: פרשיית תצלומי עדנאן חאג'). בעקבות המשט לעזה (2010) הפיצה הסוכנות תמונות שמהן נמחקו הסכינים שבהם אחזו המשתתפים במשט ופציעתו של חייל ישראלי. ערוץ הטלוויזיה הצרפתי France 2 הואשם בביום התקרית בה נהרג לכאורה מוחמד א-דורה ביחד עם הפלסטינים, בתי המשפט בצרפת קבעו בשתי פסיקות שהאשמה זו לא מהווה הוצאת דיבה. ב-16 באוקטובר 2015 הואשמה רשת MSNBC בהטייה אנטי-ישראלית, לאחר שהכתב איימן מוחי א-דין טען בשידור שמחבל שנהרג על ידי שוטר ישראלי לא היה חמוש, בעוד שצילום הווידאו ששודר תוך כדי דבריו הראה סכין בידו. לעיתים, כלי התקשורת הבינלאומיים נוהגים להציג מחבלים שנהרגו בעת ביצוע פיגוע כאזרחים תמימים שנהרגו על ידי כוחות הביטחון ללא ציון ההקשר והיותם מחבלים.
טענה נוספת כנגד התקשורת הבינלאומית הייתה הימנעותה משימוש במילה "טרור" כדי לאפיין את פיגועי ההתאבדות כנגד ישראל. ישראלים רבים ראו בכך יחס סלחני כלפי מעשי הרצח ואף מתן לגיטימציה למבצעיו. מנגד, כלי התקשורת הזרים טענו שהמילה "טרור" טעונה במשמעות שלילית ושימוש בה תהיה הבעת דעה ושיפוט מוסרי, הם מעמידים את המונח "טרוריסט" כנגד המונח "לוחם חופש" ומאמינים שהמונח "militant" הוא נייטרלי ולא פוגע באף צד.
בין כלי התקשורת הזרים שהואשמו בהטיה כנגד ישראל נמצאים ה-CNN, ה-BBC, סוכנות רויטרס ועיתון הגארדיאן הבריטי. כנגד CNN ו-BBC אף הופעלו סנקציות מטעם ישראל, שהוסרו אחרי ששתי הרשתות הבטיחו סיקור מאוזן יותר.
המונח פאליווד נטבע על ידי ריצ'רד לנדס לתיאור מה שלדעתו הוא עיוותים מכוונים בתקשורת שנעשים על ידי ערבים.
בעקבות הטענות על ההטייה התקשורתית כנגד ישראל וההאשמה שהיא כוללת דיווחים מסולפים, מוטעים ומוטים, קמו מספר ארגונים בארץ ובעולם שמטרתם להציג את האמת על הסכסוך הישראלי-פלסטיני, לחשוף שקרים של הפלסטינים והתקשורת, ולבקר את התקשורת על ההטייה כנגד ישראל. הבולט שבהם הוא Honest Reporting המופעל בידי יהודים מרחבי העולם.
מנגד, רבים מאשימים את התקשורת - בעיקר האמריקנית - בהיותה מוטה דווקא לצד ישראל.

הטיות פוליטיות בתקשורת האמריקנית

חלק מגופי התקשורת האמריקניים מצהירים מראש על מטרותיהם (תחנות טלוויזיה ששייכות למטיפים, עיתונים המשתייכים לארגונים התומכים במפלגה מסוימת, תחנות רדיו המצהירות בגלוי על דעותיהם וכדומה).
לאחר פיגועי 11 בספטמבר הפכה התקשורת האמריקנית למגויסת ביותר. העיתונאים לא שאלו כיצד לא התגלתה המתקפה מראש, לא ערערו על הצעדים שנקט הנשיא וככלל הפגינו פטריוטיות רבה (שהייתה מוגזמת לדעת אחדים).
דוגמה טובה להמחשת הלך רוח זה בארצות הברית מהווה רשת FOX האמריקנית בבעלותו של איל התקשורת רופרט מרדוק הידוע בהשתייכותו למחנה השמרני. המחנה הליברלי בארצות הברית טוען כי הרשת שבבעלותו היא שופר לקידום האג'נדה הרפובליקנית-שמרנית שלו ושל חוגי הימין. אולם נטיותיה השמרניות של הרשת, ובכללן תמיכה גורפת במהלכיו של הנשיא ג'ורג' ו. בוש וממשלו, עידוד הפטריוטיות האמריקנית וציביון נוצרי, הוא קונצנזוס בכל השכבות הפוליטיות]. בין היתר, הוטחו האשמות בגין אימוץ תמיכה בלתי מסויגת בפלישה לעיראק ב-2003, מדיניות אוהדת מדי כלפי ישראל והפליה לרעה של נציגים מהשמאל הליברלי.
עם זאת, כיום נחשבת מרבית העיתונות האמריקנית למוטה לשמאל, מלבד מתיחת ביקורת על התנהלות ממשל בוש במאמרי דעה, עיתונים דוגמת הניו יורק טיימס נוהגים להבליט יותר ידיעות המתארות את כשלי הממשל. בבחירות האמצע ב-2006 לקונגרס, למשל, הניו יורק טיימס והוושינגטון פוסט הביעו תמיכה רשמית אך ורק במועמדים של המפלגה הדמוקרטית.

ביקורת

הוגים פוסט מודרניים טוענים כי הטענה כי בתקשורת קיימות הטיות פוליטיות היא בעייתית, לא משום שלא קיימות הטיות כאלו בתקשורת אלא משום שעמדה שאינה מוטה אינה אפשרית. גם דיווח חדשותי המנסה להיות אובייקטיבי ככל הניתן מהווה לקיחת עמדה, בכמה רבדים:
ראשית, דיווח חדשותי ועריכת חדשות כוללים לעולם סינון של ידיעות - לא ניתן לפרסם את כל הידיעות האפשריות. עצם מלאכת הבחירה, והמיקום של הידיעה ביחס לידיעות אחרות, מהווים החלטה סובייקטיבית שלא ניתן להימלט ממנה. לדוגמה, כאשר באותו יום מתרחשים שני אירועים שונים - שר האוצר הכריז על תוכנית כלכלית חדשה והלשכה המרכזית לסטטיסטיקה פירסמה ידיעה על עלייה בשיעור העוני - הרי שהמיקום הניתן לכל אחת מידיעות אלו יראה איזו חשיבות רואה העורך לכל אחת מהן ומה לדעתו הקשר ביניהן.
שנית, לפי הטענה, שימוש בלשון נייטרלית שאינה נוקטת בעמדה פוליטית בלתי אפשרית, משום שכל משפט נטוע בתוך שיח, שהוא לעולם תוצר פוליטי של יחסי כוח. אם נחזור לדוגמה שלעיל, בעוד שבמבט מתוך השיח הישראלי, השימוש בביטוי 'צבא הכיבוש הישראלי' מהווה 'מכבסת מילים', הרי שמתוך השיח הירדני, הביטוי 'צבא ההגנה לישראל' מהווה מכבסת מילים, שבאה להסתיר את מהותו האמיתית של אותו ארגון, כפי שהוא מוגדר ונתפס באותו שיח.