ייאוש שלא מדעת

סוגיית ייאוש שלא מדעת היא סוגיה מפורסמת בתלמוד, במסכת בבא מציעא העוסקת במעמדה ההלכתי של השבת אבדה שאין בה סימנים המחייבים להשיבה, באופן שנמצאה לפני שנודע לבעליה שאבדה וממילא עדיין לא הספיקו הבעלים להתייאש ממנה.

רקע

על פי ההלכה, אדם המוצא אבדה, אסור לו להתעלם ממנה, אלא חייב לקחתהּ כדי לעסוק בהשבתהּ לבעליה. כתנאי להשבת האבדה, צריך המאבד לתאר באוזני המוצא את סימניה: אלמנטים כלשהם, שמבדילים אותה מחפצים דומים ועשויים להביא לזיהויהּ. ההנחה היא שאדם המאבד חפץ שאין בו סימנים כאלה, מתייאש מיד מלקבלו בחזרה, שהרי החפץ, נטול הסימנים המזהים, אינו בר השבה.
חובה זו של השבת אבדה חלה אך ורק על אבדה שבעליה עדיין לא התייאשו ממנה. לכן, אם אדם מצא חפץ ללא סימנים מזהים, ההנחה היא שהבעלים של אותו חפץ, התייאשו ממנו ולכן מותר למוצא לקחת את החפץ לעצמו. 
הספק התלמודי המכונה ייאוש שלא מדעת הוא במקרה שעל פי נתוני המציאה, סביר שהחפץ נמצא לפני שהמאבד ידע שאיבד אותו, ומאידך אין ספק שלכשיוודע לו הוא יתייאש מיד.

דעת אביי

אביי סבר שהאבדה אסורה למוצאהּ, כי לא די בייאוש בכוח, ורק ייאוש בפועל מתיר את נטילת האבדה.
הריטב"א מוסיף שלפי שיטת אביי, לאחר שנמצאה האבידה אף יאוש בפועל לא יתיר את נטילתה, משום שהמוצא לא זכה באבידה בשעה שמצאה, והרי הוא נחשב כנפקדו של בעליה, וכיון שהאבידה עדיין ברשותו של המאבד, אין היאוש חל.

דעת רבא

לעומתו רבא סבור שדי לנו בייאוש בכוח כדי להתיר את נטילתהּ, ולכן האבידה מותרת.
בהסבר דעתו של רבא נדרשו רוב האחרונים לבאר: איך יכול אדם להיחשב מיואש מחפץ, בו בזמן שהוא עדיין אינו יודע שהחפץ אבד לו ולמיטב ידיעתו החפץ נמצא ברשותו.
ההסבר המקובל בדעת רבא הוא, שדין ייאוש המתיר למוצא ליטול את האבדה לעצמו, הוא בעצם היתר של התורה, ללא מעשה פעיל מצדו של המאבד, בניגוד להפקר, פעולה בה הבעלים הוא העושה את המעשה המתיר לאחרים לזכות בחפץ. כתנאי להחלתו של הייאוש, נדרשת "ניחותא", כלומר אי התנגדות של הבעלים לכך שאחר יזכה. לענייננו אין צורך בניחותא בפועל, אלא מספיקה ניחותא בכוח, מפני שברור לנו שאילו היה הבעלים יודע על האבדה, היה מתייאש ממנה, ולכן המוצא רשאי ליטול את האבדה.
דרך אחרת לבאר דעת רבא, הוא כמבואר בריטב"א שאף בלא נתייאש לבסוף כלל הרי היא כהפקר וכדין 'זוטו של ים' שהתורה מפקירה את החפץ.
כך גם במקרה דנן: העובדה שברגע המציאה הבעלים עדיין לא ידע על האבדה היא משנית בחשיבותה לעובדה היסודית, שאדם שיידע את המצב לאשורו, יתייאש מיידית מן האבדה, ועל כן אנו רשאים להחשיבו מיואש כבר מעכשיו, כי הסיבה שבפועל עדיין אינו מיואש היא טכנית בלבד - ברגע זה, הוא לא חושב על כך.

השלכות המחלוקת

בהמשך הדיון התלמודי דנים אביי ורבא בעניין זה, ומובאות ראיות לכאן ולכאן. מהדיון משתמע שלמעשה זו מחלוקת עקרונית בשאלה, האם אפשר לפעול על פי דעתו של האדם (בעניינים המחייבים זאת) כאשר האדם טרם נתן דעתו על הנידון, על סמך ידיעתנו הוודאית מה תהיה דעתו. בדומה, האם זה שעתה נודעה לנו דעתו החיובית על נושא כלשהו, מכשירה פעולות שנעשו לפני כן.
לדוגמה: אדם הפריש תרומות ומעשרות מפירות חברו, שלא ברשותו, ובחר לשם כך בפירות משובחים במיוחד. לאחר שבעל הפירות הסכים למפרע לפעולה זו, לדעת רבא הפרשת התרומות והמעשרות שרירה וקיימת, ולדעת אביי, לא עשה כלום ועל בעלי הפירות לשוב ולהפריש מהם את התרומות והמעשרות.

הלכה למעשה

בגמרא נפסק כדעת אביי. וכך כתב הרמב"ם:
יאוש שלא מדעת אפילו בדבר שאין בו סימן אינו יאוש, כיצד, נפל ממנו דינר ולא ידע בו שנפל אף על פי שכשידע בו שנפל יתייאש הרי זה אינו יאוש עתה עד שידעו הבעלים שנפל, אבל אם עדיין הבעלים אומרים שמא נתתיו לפלוני או שמא במגדל הוא מונח או שמא טעיתי בחשבון וכיוצא בדברים אלו אין זה יאוש.
— משנה תורה לרמב"ם, הלכות גזלה ואבדה, פרק י"ד, הלכה ה'
נחלקו הראשונים אם יכול להשתמש בחפץ שמצא, או ש'יהא מונח עד שיבא אליהו' ואינו יכול להשתמש בו כלל. להלכה פסק הרב בן ציון אבא שאול שיכול להשתמש.
במקרה שלקח חפץ מבעלים וידוע לו בבירור שהבעלים מסכים שייקח, אף שלא נטל ממנו רשות, במקרה כזה לדעת הבית יוסף אף אביי מודה לדברי רבא.