google/wiki40b huggingface dataset:
משא מלחמת איגור

משא מלחמת איגור (בסלאבית מזרחית קדומה: Слово о плъку Игоревѣ, מסע המלחמה של איגור) הוא שיר הגיבורים היחיד שנשתמר מרוסיה שלפני פלישת הטטרים. היצירה האלמונית שנתחברה בשלהי המאה ה-12 נשתכחה, ורק בשנת 1795 מצא הרוזן אלכסיי מוסין-פושקין באחד המנזרים העתק יחידי. הידיעה הראשונה על שיר זה באה בירחון הצרפתי Spectateur du Nord שנדפס בהמבורג באוקטובר 1797. ברוסיה הדפיסו אותו בפעם הראשונה במוסקבה בשנת 1800. מיד לאחר שנדפס השיר נשמעו קולות יחידים, שאינו אלא זיוף ספרותי, אולם כל הספקות באמיתותה של היצירה בוטלו במשך הזמן.
המחבר היה, כפי הנראה, אדם משכיל אבל קרוב גם לשכבות הרחבות של העם. אפשר להרגיש בייחוד את השפעתו של התנ"ך על כתיבתו. ניתן למצוא ביצירתו גם עקבות של השפעות ספרותיות מן המיתולוגיה הרוסית, והוא אף לא נמנע מלהזכיר את שמותיהם של אלילי טבע סלאביים.  
גיבור השיר הוא איגור (1151–1202), אחד מנסיכי נובגורוד, בנו של סביטוסלאב בן אולג. ב-14 במאי 1185 פשט גדודו של איגור על שטחי הקומנים סמוך לגדותיו של הדון. הקומנים היו בני עם נודד שהשתקע בערבותיה של רוסיה, עד סמוך לים השחור וים אזוב, והיה מתנכל לתושבים המקומיים במעשי שוד וביזה. בקרב הראשון ניצח איגור את הקומנים, לקח רבים מהם בשבי וחילק את שללם בין לוחמיו. כעבור שבוע כפו הקומנים קרב נוסף שנמשך שלושה ימים, ושבו הוכה גדודו של איגור שוק על ירך, והוא עצמו נפצע ונפל בידי האויב ביחד עם בנו. 
קינתה של ירוסלאבנה, אשתו השנייה של איגור ובתו של ירוסלאב בן ולדימיר נסיך גאליטש, היא התמונה  הידועה ביותר בשיר, ולפיה חיבר אלכסיי קונסטנטינוביץ' טולסטוי את "קינת בת ירוסלאב". אולם יגונה של הנסיכה אינו נמשך זמן רב. בעזרתו של קומני בשם אובלור נמלט איגור משביו וחזר למולדתו. בנו, לעומת זאת, בחר לו לאשה את בתו של קוטשאק, אחד משוביו.
ברוח השיר חיבר אלכסנדר בורודין את האופרה "הנסיך איגור", לאחר שהרעיון הוצע לו על ידי ולדימיר סטאסוב ואשר יחד עמו עיבד את הליברית. במשך 18 שנה עד למותו לא מצאה ידו של בורודין לסיים את היצירה. האופרה שהושארה בלתי גמורה ובלתי מסודרת, הושלמה בחלקיה ונערכה על ידי ניקולאי רימסקי-קורסקוב ואלכסנדר גלזונוב. מן האופרה נודעים ביותר "מחולות פולובציים" שנתפרסמו בביצוען של להקות בלט רוסיות ונעימותיהן מושרות בפי כל.
דוד קורנגרין

דוד קוֹרנגרין (24 בספטמבר 1930 – 21 באוקטובר 2010) היה מחנך ישראלי, ממקדמי ומנהלי תיכון אוסטרובסקי ברעננה ויקיר העיר רעננה.

ביוגרפיה

דוד קורנגין נולד בשנת 1930 בתל אביב, בנם היחיד של פרידה לבית זילבֶּרדיק, ילידת ורשה, עורכת דין ופעילה חברתית, וד"ר ירוחם פיליפ קורנגרין, יליד טרנופול שבגליציה המזרחית, משפטן ועסקן ציבור, פעיל ציוני בגליציה, מזכיר הוועד הפועל הציוני המצומצם, מנהל המשרד הארצישראלי בוורשה, חבר מועצת עיריית תל אביב, חבר אספת הנבחרים השנייה, חבר הוועד הלאומי ושופט מחוזי ביישוב בתקופת המנדט הבריטי.
בשנת 1948 התגייס לפלמ"ח במסגרת הכשרת "נען-שילר" שנעשתה על ידי תנועת הצופים. הוא שירת בגדוד השביעי עד להפוגה הראשונה בנגב, ומיוני היה במחלקת הקשר במטה חטיבת הנגב והשתתף בכיבוש באר שבע ובמבצע חורב.
בשנת 1949 השתחרר מצה"ל והיה ממייסדי קיבוץ תל רעים, בו התגורר עד לשנת 1955. לאחר מכן התיישב ברעננה, בה הכיר את צפרירה, בתו של צבי אריגי, שהיה המורה הראשון לחקלאות בעיר. השניים נישאו והיו הורים לשניים.
קורנגרין בלט כמורה בתיכון לנערים עובדים, והצלחתו שם הובילה אותו בשנת 1961 להתמנות למנהל בית הספר התיכון במושבה, תיכון אוסטרובסקי, במקום יצחק לדור.
קורנגרין כיהן כמנהל בית הספר במשך 35 שנים.
בבית הספר הקפיד על נושא המשמעת. הוא גייס מורים שטיפח בהם גאוות יחידה לתיכון, בנוסף לניהול לימד מקצועות ריאליים וספרות. בשנת 1963 יצא למאבק ציבורי להעדפת התיכון החדש במושבה. בשנת 1977, עם הרפורמה במערכת החינוך, הקים את חטיבת הביניים של בית הספר (שב-1982 התפצלה ממנו ונקראה חטיבת ביניים "השרון"). בשיאו מנה בית הספר כ-1,800 תלמידים.
בשנת 1989 פתח בתיכון מגמות תקשורת, מחול ותיאטרון.
בשנת 1996 פרש מניהול התיכון וקיבל את אות "יקיר העיר" רעננה. בחגיגות היובל לתיכון שנערכו בשנת 2009 הוענק לו פרס מפעל חיים מטעם בית הספר והעיר כולה.
קורנגרין נפטר ב-21 באוקטובר 2010, בן 80 במותו, לאחר מאבק ממושך במחלה קשה. הוא הובא למנוחות בבית העלמין הישן ברעננה. הוא הותיר אחריו אישה, שני בנים: אלון ועמיר, ושישה נכדים. בהלווייתו ספד לו ראש העיר רעננה (ומי שהחליפו בתפקיד מנהל בית הספר) נחום חופרי: "היית לאגדה מהלכת בקרב תלמידיך, הכרת כל פינה בבית הספר והיית מעורב בחיי תלמידיך. ... היית ונשארת דמות מיתולוגית, סמל לאדם המאמין בכל מאודו בתפקידו ובשליחותו החינוכית, סמל לאלפי תלמידיו וסמל לעיר רעננה".
בנו ד"ר אלון קורנגרין הוא פרופסור בפקולטה למדעי החיים באוניברסיטת בר-אילן.
קריסה גדולת פרי

מאפיינים

הקריסה הוא שיח ירוק עד, קוצני, העלים דמוי ביצה בצבע ירוק כהה, גלדניים, צפופים ומבריקים. חלקי הצמח - העלים והענפים - מכילים מוהל חלבי צורב.
הפריחה לבנה וריחנית, בריח המזכיר את פריחת היסמין. הצמח פורח כתשעה חודשים בשנה.
הפרי האכיל הוא ענבה כדורית או אליפטית, בצבע אדום, טעמו דומה לטעם הפסיפלורה. הפרי משמש להכנת ריבות או נאכל שלם וטרי (אין להסיק בשום פנים שמותר לאכול גם פירות ממינים אחרים בסוג, כמו חד-מאבק אתיופי, שהוא רעיל ביותר למרות מראה פריו המצודד).
פרדריקה לואיזה, נסיכת הסן-דרמשטאדט

ביוגרפיה

פרדריקה לואיזה נולדה ב-16 באוקטובר 1751 בפרנצלאו שהשתייכה לממלכת פרוסיה, ללודוויג התשיעי, רוזן הסן-דרמשטאדט, ולקרולינה, רוזנת פפאלץ-צווייבריקן, בתם של כריסטיאן השלישי, רוזן פפאלץ-צווייבריקן וקרולינה, רוזנת נסאו-זארבריקן.
ב-14 ביולי 1769 התחתנה פרדריקה לואיזה עם פרידריך וילהלם השני, מלך פרוסיה, זמן קצר לאחר שגירש את אשתו הראשונה אליזבטה כריסטינה מבראונשווייג-וולפנביטל, נסיכת הכתר של פרוסיה.
בשנת 1786 מת דוד בעלה פרידריך השני, מלך פרוסיה ללא ילדים, ובעלה פרידריך וילהלם השני הוכתר למלך פרוסיה. נישואי השניים לא היו מוצלחים, ופרידריך וילהלם החזיק במספר פילגשים, שאף ילדו לו כמה ילדים.
משנת 1788 נהגה פרדריקה לואיזה לבלות את חודשי הקיץ בעיר באד פרייואלדה, ובעקבות כך התפתחה מאוד העיר. בשנת 1797 מת בעלה פרידריך וילהלם השני, וב-25 בפברואר 1805 מתה פרדריקה לואיזה בברלין כתוצאה מאירוע מוחי.
נבסו

עלילה

גילי צ'לצ'או (יוסי ואסה), פרסומאי ממוצא אתיופי, נשוי לתמר (מירב פלדמן), אמנית ופסלת ממוצא אשכנזי פולני. גילי ותמר מנסים לגדל את ילדתם בת החמש, למרות הדעות הקדומות והמתחים של המשפחה המורחבת, כאשר כל מפגש של המשפחות המורחבות גורם בעיקר לחילוקי דעות. ניצה (חנה לסלאו) היא אמה חסרת הטאקט והמתנשאת של תמר, אשר נשואה ליעקב (גדי יגיל), פנסיונר טרי שמבצע כל מה שהיא אומרת לו לעשות. אלמיטו צ'לצ'או (מסקי שיברו), אמו של גילי, אשר כעת גרה עם אחיה שמלש (סולומון מרשה), היא אלמנה הנאמנה למסורת האתיופית.
הסדרה עוסקת בסיטואציות שנקלעים אליהן תמר וגילי בחיי היומיום, לצד סיטואציות של המשפחה המורחבת. בכל פרק שלושה מישורים: עלילה מרכזית ושתי עלילות משנה; לרוב העלילה הראשית עוסקת בתמר וגילי ולרוב עלילות המשנה עוסקות בשני צדי המשפחה המורחבת: אלמיטו ושמלש או יעקב וניצה.
ציון כהן

ביוגרפיה

נולד וגדל בשדרות. בין השנים 1978–1979 היה מדריך בתנועת הנוער בני עקיבא. בין השנים 1980–1985 למד בישיבת חברון בירושלים.
באותן השנים עסק גם בפעילות התנדבותית לבני ישיבות בארגון בני הישיבות. את לימודי הרבנות שלו עשה בבית המדרש לרבנים רמב"ם ובית יוסף, בין השנים 1985–1989.
שירת בין השנים 1989–1990 בצה"ל כרב צבאי. ומשנת 1990–2001 עשה שירות מילואים פעיל ביחידת צנחנים הדרומית 646.
בשנים 1995–2014 כיהן כרב המועצה אזורית שער הנגב.
בעל תעודת הוראה מהמכללה למורים ע"ש ליפשיץ. תואר ראשון בטורו קולג' במנהל עסקים ותואר שני בקריה האקדמית אונו – MBA במנהל עסקים. בשנים 1999–2000 כיהן כמורה בהחינוך העצמאי ובמעיין החינוך התורני.
בשנים 2000–2006 כיהן כחבר בוועדת הבחינות של הרבנות הראשית לישראל שם שימש כעורך וכבודק ובשנים 2002 -2003 היה גם יועץ השר לענייני חברה ותפוצות, השר מיכאל מלכיאור. היה מספר שנים נציג רבני ההתיישבות בוועדה לתארים וגמולים. בשנים 2001–2002 היה שותף ל"בסוד שיח" – מפגשים חילונים דתיים – יצירת שיח בין מובילי דעת קהל בחברה הישראלית משמאל ומימין, דתיים ושאינם דתיים.
משנת 2000 ועד היום מכהן כיו"ר ההנהלה הציבורית והשתתפות בפעילות – בית מועצת יחד – הפורום להסכמה אזרחית. עמותה שהוקמה בהחלטת ממשלה ועוסקת בקידום חיים משותפים של כל חלקי האוכלוסייה בישראל – יהודים וערבים – חרדים דתיים ומסורתיים, כולל מועצת יח"ד שליד בית נשיא המדינה, עבודה עם חברי כנסת, רשויות מקומיות ואזרחים.
הרב ציון כהן מונה לרבה של אור יהודה בשנת 2010.
בשנת 2017 ייסד את מכון 'דורות' ייעוץ הלכתי וליווי רפואי בנושאי פוריות, בשיתוף המרכז הרפואי הדסה ירושלים.
נשוי ללאה ומתגורר באור יהודה, בנו הרב איתי יוסף כהן הוא ראש מכון דורות. גיסו הוא הרב אהרון בוטבול רב אזורי חבל מודיעין וראש בית ההוראה יביע אומר.
חנן רובין

חייו

רובין נולד בברלין בירת גרמניה. בנעוריו היה פעיל בתנועה הציונית "תכלת לבן (בלאו וייס)". הוא למד לימודי משפטים באוניברסיטאות ברלין ופרייבורג והוסמך כדוקטור למשפטים. במהלך שנות לימודיו פעל רובין בהתאחדות איגודי הסטודנטים של גרמניה והיה פעיל במרכז אגודת קדימה. בשנת 1930 הוא הצטרף למפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה וכעבור זמן עבר למפלגת הפועלים הסוציאליסטית (SAPD).
בשנת 1933 עלה רובין לארץ ישראל. תחילה עבד כפועל חקלאי, וכעבור שנה מעלייתו נבחר לוועד הפועל של הסתדרות העובדים הכללית. פעילותו הציבורית החלה בהיותו ממייסדי הליגה הסוציאליסטית וממנהיגי מפ"ם. עם קום המדינה נבחר מטעם המפלגה לכהן כחבר הכנסת. כהונתו נמשכה לאורך 13 שנים, עד לפטירתו, ובמהלך תקופה זו הוא כיהן כחבר ועדת חוקה, חוק ומשפט, ועדת הכספים וועדת העבודה. מהכנסת השלישית ואילך כיהן כסגן יושב ראש הכנסת.
בשנת 1952, במהלך ההפגנה נגד הסכם השילומים מגרמניה, נפגע רובין בראשו מאבן שהושלכה אל תוך אולם מליאת הכנסת. הוא נחבש, וחזר לדיון לאחר כמה דקות.
בתו יעלה נישאה לח"כ לשעבר אלעזר גרנות, אף הוא איש מפ"ם.
ילדי אינדיגו

ילדי אינדיגו (באנגלית: Indigo children) הוא מושג שטבעה ננסי אן טאפ (Nancy Ann Tappe) בשנת 1982 המתאר ילדים בעלי כוחות או תכונות מיוחדים, לכאורה, שהגישות הקונוונציונליות רואות בהם בעלי-לקויות. על פי אמונות מיסטיות מסוג העידן החדש, ילדי אינדיגו מייצגים את "השלב הבא" באבולוציה האנושית. המונח עצמו נובע מהאמונה כי לילדים אלה ישנה "הילה" בצבע אינדיגו.
ההנחות לגבי טבעם המדויק של ילדים אלה הן שונות. יש הטוענים] כי לילדים אלה יש יכולות על טבעיות (כגון היכולת לקרוא מחשבות) ויש הטוענים להבדלים קונבנציונליים יותר בינם לבין ילדים אחרים, כגון אמפתיה מוגברת ויצירתיות גבוהה.
אין ראיות התומכות בטענות אלה עד כה.

מאפיינים ואמונות

על פי הספר ועל פי הגישה הנפוצה בקרב אנשי העידן החדש ילדים אלה הם רגישים מאד ובעלי תפיסה ברורה של הגדרה עצמית ותחושה פנימית שהם צריכים לסייע ביצירת שינוי משמעותי בעולם. תכונות נוספות שלהם הם אמפתיה גבוהה ויכולת לזהות לעיתים קרובות מחשבות או תחושות של אנשים אחרים. הם נמשכים באופן טבעי למיסטיקה ולנושאים על טבעיים. על פי תפיסה זו, ילדים אלו מאובחנים לעיתים קרובות כילדים הלוקים בבעיות קשב וריכוז, היפראקטיביות, דיסלקסיה או תסמונות הקשת האוטיסטית.

ביקורת

לדברי הפסיכולוג ראסל בארקלי, תנועת העידן החדש טרם הצליחה להציג עדויות מוכחות לקיומם של ילדי אינדיגו והתכונות שמיוחסות להם הן כה מעורפלות עד כי ניתן לשייך אותן לתיאור "רוב האנשים ברוב הפעמים". לדבריו הטענות בדבר תקפותו של המונח יכולות להיות משויכות לאפקט פורר - הנטייה של אנשים להאמין כי תיאור-כביכול מתאר אותם באופן אישי ומדויק, אפילו כשהתיאור מבוטא במונחים רחבים מאוד. בארקלי אף הביע חשש כי מצב בו ילד בעל הפרעה יסווג כ"ילד אינדיגו" יעכב אבחון וטיפול נאות בשלב מוקדם שעשוי יהיה לעזור לילד.
בנוסף קיימת ההשערה כי במקום שהתופעה תבטא שלב חדש בהתפתחות האדם, תופעת האינדיגו עלולה להיות התוצאה של צפייה בתוכניות טלוויזיה העוסקות בקסמים והמכילות מושגי עידן החדש. דוגמה להשערה זו ניתן למצוא במאמר בעיתון האלטרנטיבי "Dallas Observer", שדן בנושא ילדי האינדיגו. הכתבה ציטטה שיחה בין אדם שעבד עם ילדי אינדיגו, וילד שלכאורה הוא ילד אינדיגו:
""האם אתה ילד אינדיגו?", הוא שאל. הילד הסתכל עליו והנהן בראשו. "אני אווטאר", הוא השיב. "אני יכול לזהות את ארבעת היסודות - אדמה, רוח, מים ואש. האווטאר הבא יגיע רק בעוד 100 שנים." נראה שהאיש נדהם." 
בהמשך יידעו קוראי העיתון את מערכת העיתון כי תגובתו של הילד ככל הנראה נלקחה מתוך עלילת הסדרה "אווטאר: כשף האוויר האחרון" - סידרה מצוירת פופולרית לילדים בערוץ ניקלודיאון ששודרה באותה התקופה בה נערך הריאיון. עורך העיתון הודה כי הם לא היו מודעים לאפשרות הזו עד שהקוראים הביאו אותה לתשומת לבם.
לדברי ניק קולנג'לו, פרופסור באוניברסיטת איווה המתמחה בחינוך של ילדים מחוננים, הספר הראשון שיצא אודות ילדי אינדיגו לא היה צריך כלל לצאת לאור. הוא טוען כי "...תנועת ילדי האינדיגו עניינה אינו בילדים ולא בצבע אינדיגו. מדובר במבוגרים המכנים ומציגים עצמם כמומחים והעושים כסף באמצעות ספרים, מצגות וסרטי וידאו."
טגנגה

צלילה

טגנגה נחשבת למקום אטרקטיבי לצלול בו בצד הקאריבי של קולומביה. הבתוליות של האזור, שוניות האלמוגים הרחבות, מגוון רב של צומח וחי, והחופים מיוחדים הם אלו שעושים את המקום כה מבוקש על ידי אוהבי הצלילות. בנוסף לכל אלו, יש לציין כי יחסית למקומות אחרים ביבשת המחירים המוצעים לקורסי הצלילה באזור הוא נמוך משמעותית. במקום קיימים קורסי צלילה מסוגים שונים, לפי הדרגות השונות וניתן גם לצאת לספארי צלילה הכולל שינה בפארק טיירונה.

פארק טיירונה

פארק טיירונה היא שמורת טבע בגודל 150 קמ"ר (120 על היבשה ועוד 30 בים). בפארק מספר רב של מינים מהצומח ומהחי שמתפרסים מקרקעית הים ועד ל-900 מטר גובה. כיום חיים בשמורה 100 מינים של יונקים בהם קופים, איילים ויותר מ-70 מיני עטלפים. במקום 300 מיני ציפורים שונות, הכוללות דורסים כמו עיטים לבנים, קונדורים ועופות. בנוסף קיימים בפארק כמה מיני צבים בסכנת הכחדה כגון צב ים ירוק, צב ים קרני וצב ים חום. וזוחלים כלטאות נחשים ואיגואנות.
בשטח השמורה שרידים ארכאולוגים שונים המצביעים על התיישבות אנושית מקומית של בני שבט הטיירונה, עוד לפני גילויו של קולומבוס. אנשי השבט היו ידועים כצורפי תכשיטים ברמה גבוהה.

כלכלה

הכלכלה בטגנגה בעיקרה מתבססת על דייג. הדייגים עוגנים את סירותיהם במפרץ הקטן עליו יושב הכפר, רוב הסירות ששימושן דיג הן סירות מעץ. רוב הדייגים קרובים זה לזה בקרבה משפחתית, או מאורגנים בחמולות. יש להם כללי התנהגות ברורים והם מחלקים את שטחי הדייג ביניהם. למעוניינים לדוג ניתן לצאת לדיג של מספר שעות בתשלום עם הדיגים המקומיים. לדייגים היותר מקצועיים יש היום סנייפרים (רובי חיצים) המאפשרים לצוד דגים.
פרט לדיג טגנגה מצטיינת ביופיה, באופיה הכייפי והרגוע, ונקודה המשמשת כנמל לחוזרים וליוצאים לאטרקציות באזור. התיירות היא האמצעי השני עליה מתבססת כלכלתה של טגנגה. בכפר, בעיקר באזור החוף ישנן מסעדות דגים רבות המציעות את מרכולתן של הדייגים המקומיים. בערבים, יוצאים תושבי האזור והתיירים המשתכנים באכסניות ובמלונות לשחק סנוקר, לשתות בירה בפאב המקומי ולרקוד במועדונים השונים. במקום פועלים עסקים רבים של זרים, אשר גילו את הפוטנציאל התיירותי האדיר הטמון בטגנגה. במקום פועלים אף כמה עסקים בבעלות ישראלית. אחד מהם, המלון "בנימין" נסגר בידי הרשויות ב-2017 בעקבות ארגון של מסיבות סמים וניצול מיני של קטינות בידי התיירים הישראלים, ובעליו, אסי מוש, נעצר וגורש מהמדינה לישראל.
אמוד

יהודי אמוד

יהודים החלו להתיישב בעיירה באמצע המאה ה-19. הקהילה הייתה כפופה לקהילה היהודית במזוקבשד, אך היה לה שוחט משלה וכן בית כנסת. בשנת 1930 נמנו בקהילה 72 נפש.
בשנת 1944, כשנכנס הצבא הגרמני להונגריה, היו כבר רוב הגברים היהודים במחנות לעבודות כפייה והיהודים שנותרו במקום הועברו לגטו מישקולץ ומשם שולחו למחנה ההשמדה אושוויץ.
אחרי המלחמה חזרו לעיירה רק שלושה יהודים ששרדו ועזבו את המקום תוך זמן קצר.
במקום היה בית קברות יהודי בסמוך לבית הקברות הרפורמי בעיר, אך כיום הוא אינו מטופל, מכוסה חלקית בעשביה ובמקום ניתן למצוא שברי קברים.
אינגבורג

ביוגרפיה

אינגבורג נולדה בעיר מנן שבפלנדריה. היא למדה ב-Studio Herman Teirlinck, בית ספר למוזיקה ואומנויות הבמה באנטוורפן. ביחד עמה למד הזמר ההולנדי סטף בוס (Stef Bos), ביחד עמו היא הקימה את ההרכב המוזיקלי "Zwiep en Brons" והם זכו בפרס חבר השופטים בפסטיבל בליידן.
באירוויזיון 1989 ייצגה את בלגיה עם השיר "Door de wind" ודורגה במקום ה-19.
ב-1990 החלה לעבוד כמגישה ב-"VTM", ערוץ טלוויזיה דובר פלמית, היא הגישה שם מספר תוכניות, וביניהן תוכנית הילדים "Schuif Af!" אותה הגישה בין 1990–2006.
ב-2002 הוציאה את הסינגל "Zo dichtbij", שדורג גבוה בצעד הפזמונים הפלמי
היא נשואה למנהלה רולנד קיירט, ב-1994 נולד להם בן.
חוק האוזר

חוק האוזר (באנגלית: Hauser's law) הוא טענה המוסקת מתצפית מדעית, לפיה בארצות הברית, מתום מלחמת העולם השנייה, היחס בין תקבולי הממשלה מהמס לתוצר הלאומי הגולמי שווה תמיד בקירוב ל-19.5%. שינויים קיצוניים במס ההכנסה השולי לא שינו מהותית את היחס.

תקבולי מס לאורך ההיסטוריה

לאורך ההיסטוריה בארצות הברית מהשנה הפיסקלית 1946 ועד סוף השנה הפיסקלית 2007 היו בממוצע תקבולי הממשלה 17.9% מתוך התל"ג והם נעו בטווח שבין 14.4% ל-20.9%.

ההיסטוריה של חוק האוזר

המשפט נהגה לראשונה ב-1993 על ידי וילאם קורט האוזר, חוקר כלכלה מסן פרנסיסקו. במקור הוא כתב: "לא משנה מה היה שיעור המס באמריקה אחרי מלחמת העולם השנייה, תמיד התקבולים היוו בקירוב 19.5% מהתוצר הלאומי הגולמי".
האוזר התייחס במאמרו לרעיונו של ארתור לאפר, עקומת לאפר. שני הרעיונות מאוד דומים זה לזה, אך בעוד עקומת לאפר היא ייצוג תאורטי – חוק האוזר הוא משפט אמפירי.
ב-20 במאי 2008, כתב דויד רנסון בוול-סטריט ז'ורנל מאמר בו הוא הראה שלמרות ששיעור המס מ-1950 עד 2007, נע במרווחים גדולים מאוד - מ-28% עד ל-91%, התקבולים עדיין היו בקירוב 19.5% מהתל"ג. הכתב גם הוסיף: "כלכלת המיסוי תגסוס עד שכלכלנים יוכלו להסביר את חוק האוזר. אם ברצונינו להתקדם אין ברירה אלא להתמודד עם הנתונים האלה, להתייחס לעובדות, ולשלב אותן כך שיהיו נקודת הפתיחה של הידע המקובל."
אולם תקבולי המס ב-2009 היו 15% מהתוצר הלאומי הגולמי. תקבולים אלו היו הנמוכים ביותר ביחס לתל"ג בחמישים השנה האחרונות, והיו נמוכים מההערכה שחוק האוזר הציע. הקרן למורשת הצהירה שהמשבר האחרון פגע בתקבולים קשות, והוריד אותם משמעותית מתחת לממוצע ההיסטורי.

פרשנות וביקורת

דניאל מיטשל, כותב טורים באתר forbes.com, טען שחוק האוזר תקף בארצות הברית רק מאחר שהמס שנלקח בארצות הברית לא כולל מס מכירות אלא רק מס לפי המערכת הפדרלית בניגוד למדינות מערביות אחרות. בנוסף הוא טוען שארצות הברית ירשה מערכת מיסוי פרוגרסיבית יותר. לכן, הוא מסכם החוק משקף תופעה מקומית הנובעת מתנאים פוליטיים ספציפיים ולא אמת גלובלית ואבסולוטית – שהרי אם תשתנה המדיניות ויחוקקו בארצות הברית מס ערך מוסף כלל זה לא ישמר.
מייק קימל, כלכלן שכתב לאתר Angry Bear הצהיר שחוק האוזר מטעה כשהוא מטאטא הבדלים גדולים מתחת לשטיח. הוא כתב שתקבולי המיסים גדלו בשנים שלאחר הגדלת שיעור המס, וקטנו בשנים שלאחר קיצוצים במס. קימל הגדיר את התקופות 1951–1953, 1967-1968, ו-1991 עד 2001, כתקופות של העלאות במיסים, ואת התקופות 1953–1967, 1968-1991 ו-2001–2010, כתקופות של קיצוצי מס. לאחר מכן הוא טוען שהעלאה בשיעור המס מעלה את תקבולי הממשלה מהמס, ושקיצוצים אינם מביאים להעלאה בתקבולי הממשלה מהמס.
זובין ז'לווה, כתב באתר Portfolio.com, ביקר את עורך הוול סטריט ז'ורנל, על כך שלא התחשב מספיק בהפרדה בין ביטוח לאומי, ובין מס רגיל (מס הכנסה ומס חברות לדוגמה). מאחר שכספי הביטוח הלאומי עוברים ישר אל קרנות הנאמנות של הביטוח הלאומי, הפידיון שמיועד ללכת לפנסיה למעשה קטן ב50 שנה האחרונות. ז'לווה מסביר זאת על ידי ירידה של התקבולים ממס החברות, שפעם היה יותר מ-5% מהתוצר הלאומי הגולמי, כשהיום הוא פחות מ-2%. ז'לווה משתמש בטיעונים אלו כדי לבקר את הפרשנות שדויד רנסון נתן לחוק. רנסון משתמש בחוק כדי לטעון שהעלאת המס על העשירים אינה אפקטיבית להגדלת תקבולי הממשלה.
הכתב יונתן צ'אייט כתב ב"רפובליקה החדשה", ש"התנודות די קיצוניות" על התנודות ביחס שבין תקבולי המס לתוצר הלאומי לאורך השנים. הוא טען שממשלת קלינטון ובוש קיבלו פידיונות גדולים. אך בשל קיצוצי המס של בוש התקבולים ירדו משמעותית. לכן הוא מכנה את המס השטוח "מזימה".
יואב בן צור

ביוגרפיה

יואב בן צור נולד בכפר סבא, בנם של שלום וסעדה בן צור, שעלו לישראל מתימן בסוף שנות ה-40. למד בבתי ספר בנתניה ובישיבת אור ישראל בפתח תקווה. הוא בעל תואר שני במינהל ציבורי ועסקים מטעם אוניברסיטת מנצ'סטר. שירת כחייל מורה וכסרן (מיל') בחטיבת הנח"ל.
את תפקידיו הציבוריים החל בניהול פנימיית "אור חדש" ברכסים שבראשות הרב משה תנעמי. החל מסוף שנות השמונים היה אחראי על קליטת עלייה בצפון הארץ מטעם משרד הדתות. ב-1993 נתמנה למשנה למנכ"ל המקומות הקדושים.
ב-1997 מונה למנכ"ל החברה הממשלתית "המשקם", וכיהן בתפקיד עד 2007. ב-2006 פורסם דו"ח ביקורת שהוכן עבור משרד הרווחה, שחשף כי שכרו של בן צור חרג מהשכר המרבי של מנכ"ל בחברה ממשלתית. במאי 2008 פורסם דו"ח ביקורת של מבקר המדינה, שחשף כשלים חמורים בהתנהלותו של בן צור בתקופת כהונתו כמנכ"ל "המשקם", הפרת טוהר מידות, ניגוד עניינים, תנאי שכר חריגים והעדפת מקורבים. בדצמבר 2007 נעצר בן צור, בעקבות מידע שהעביר מבקר המדינה למשטרה, בחשד לעבירות של שוחד, מרמה ורישום כוזב במסמכי תאגיד, אך הפרקליטות סגרה את התיק מחוסר ראיות.
ב-2005 מונה ליושב ראש המועצה הדתית בירושלים, בניגוד להחלטת דירקטוריון "המשקם", וכיהן בתפקיד במשך שנה וחצי.
בשנת 2007 מונה למנכ"ל רשת מעיין החינוך התורני. במאי 2013 פרש מתפקידו.
בבחירות לכנסת התשע עשרה הופיע במקום ה-12 ברשימת ש"ס, אך ש"ס זכתה באחד עשר מנדטים בלבד והוא לא נכנס לכנסת. ביוני 2014, לאחר שחבר הכנסת אריאל אטיאס התפטר מהכנסת, החל בן צור את כהונתו. בבחירות לכנסת ה-20 שובץ במקום השישי ברשימת ש"ס לכנסת ונבחר לכהונה שנייה, לאחר שהמפלגה זכתה ב-7 מושבים, ומונה ליו"ר הסיעה בכנסת.
נשוי לעפרה, בתו של הרב טוב והב, שהיה רבה של שכונת רמת החייל בתל אביב. אב לשבעה ומתגורר בשכונת הר נוף בירושלים.
פ.י.ב.י. אחזקות

היסטוריה

החברה התאגדה ונרשמה בישראל כחברה בע"מ ביום 11 במאי 1972, במקביל להקמת הבנק הבינלאומי הראשון. עם מקימי החברה נמנו ממשלת ישראל ומספר משקיעים מחו"ל, בהם בנק פירסט פנסילבניה 
(First Pennsylvania International Capital Corp), וחברת ההשקעות לישראל (Israel Investors Corporation).
במועד התאגדותה הנפיקה החברה לממשלת ישראל מניית יסוד בת 100 שקל ערך נקוב,   
וניירות הערך של החברה נסחרים בבורסה החל מחודש יולי 1978.   
בחודש מאי 1978 הסכימה ממשלת ישראל לביטול זכויותיה המיוחדות מכוח מניית היסוד ולפיכך החליטה האספה הכללית לפצל את מניית היסוד ל-1,000 מניות רגילות.   
בחודש דצמבר 1978 מכרה חברת פירסט פנסילבניה, שהייתה בעלת המניות הגדולה ביותר, את כל מניות החברה בהן החזיקה, לחברה אחרת, שהעבירה אותן לחברות שבשליטת איש העסקים שאול אייזנברג. 
בחודש אפריל 1980 רכשה חברת ההשקעות "דנות" את השליטה בחברה מחברות שונות בשליטת אייזנברג. כתוצאה מהליכי פירוק אליהם נכנסה דנות, רכש איש העסקים ז'אק נאסר את השליטה בחברה.
מניותיו של נאסר הוחזקו בידי חברה זרה בשם פלימון (PALIMON B.V) הרשומה בהולנד שהייתה בבעלות מלאה אך עקיפה של נאסר. הבעלות בפלימון הוחזקה על ידי פלימקס (PALIMEX) - חברה זרה הרשומה בפנמה. עם רכישת חבילת המניות הפך נאסר לבעל השליטה בחברה ובבנק.  
בחודש נובמבר 1990, רכשו האחים ג'וזף ומואיז ספרא מברזיל, בחלקים שווים ביניהם, את כל מניות פלימקס מנאסר. בעקבות רכישות נוספות של מניות החברה, עלו החזקותיה של פלימון לכ- 51.89% בהון
וכ- 70.59% בזכויות ההצבעה. 
במהלך שנת 1998 החברה החלה לפעול גם כחברת השקעות בתחום ההשקעות הריאליות וזאת באמצעות חברת בת, פיבי השקעות.
בחודש ספטמבר 2003 עברה השליטה בחברה לקבוצת בינו-ליברמן. 
בחודש אפריל 2005, במסגרת שתי הצעות רכש לרכישת מניות החברה, נרכשו על ידי פיבי השקעות כ-14.55% מהון המניות של החברה, תמורת כ- 240 מיליון ש"ח. בנוסף, רכשה פיבי השקעות במהלך שנת 2005 מניות נוספות של החברה בהיקף כולל של כ-225 מיליון ש"ח.
רייל בלטיקה

פרטי הקו

המסילה של הקו תהיה ברוחב סטנדרטי (1,435 מילימטר). רכבות הנוסעים ינועו בו במהירות של 234 קילומטר בשעה ורכבות המטען - ב-120 קילומטר בשעה.
מתוכננת בניית שלושה מסופי מטען בשלוש המדינות הבלטיות ושבע תחנות נוסעים בשטחיהן - שתיים באסטוניה, שתיים בלטביה ושלוש בליטא. קיימת אופציה להרחבת הקו בתחומי כל המדינות אל תחנות מקומיות.
חיבור הרכבת בין טאלין, בירת אסטוניה, לבין הלסינקי יהיה באמצעות מעבורות. נשקלת הצעה לבנות מנהרת רכבת תת-ימית בין שתי הערים.
חיבור הרכבת אל ורשה מתבסס על מסילה חדשה ברוחב סטנדרטי שנבנתה ממנה אל הגבול עם ליטא ומיועדת לעבור חישמול בהמשך.
אורך המסילה בתחומי המדינות הבלטיות יהיה 870 קילומטר, ויחד עם המסילה עד ורשה - 950 קילומטר.
הפרויקט מיועד לשפר את התחבורה המסילתית ממרכז אירופה לצפון מזרח היבשת, לייעל את התחבורה בצפון מזרח אירופה, ולעודד תיירות ופיתוח כלכלי ועסקי בשלוש המדינות הבלטיות ובמדינות נוספות באירופה. הוא מיועד גם להפחית את פליטת המזהמים התחבורתיים על ידי הסטת תחבורה ממכוניות ומשאיות אל הרכבת החשמלית.

ניהול הפרויקט

אמנה לבניית הקו נחתמה בין שלוש המדינות הבלטיות וב-2017 היא אושררה על ידי הפרלמנטים שלהן.
בשנת 2014 הקימו משרדי התחבורה של שלוש המדינות הבלטיות את החברה המשותפת RB RAIL AS, על מנת שתשמש כמנהלת ומתאמת של הפרויקט בשיתוף פעולה עם תאגידי הרכבות הלאומיים של שלוש המדינות. הפרויקט מתוכנן בסיועו של האיחוד האירופי, שגם משתתף במימונו.
חוות דעת של פירמות ארנסט אנד יאנג ו-Atkins International experts בדבר הכדאיות הכלכלית של הפרויקט מ-2017 קבעה כי הוא כדאי וכי הרווחים ממנו צפויים לכסות את עלות הקמתו. על פי הערכת ארנסט אנד יאנג תגיע עלות הפרויקט ל-5.8 מיליארד אירו. בעלות יישאו שלוש המדינות הבלטיות בסיוע מענקים מן האיחוד האירופי.
שלב התכנון של הקו החל בשנת 2010 והסתיים ב-2017. בניית התוכנית הפיננסית לפרויקט והתוכנית התפעולית שלו מיועדות להסתיים ב-2018. עבודות הבנייה של הקו מיועדות להתחיל ב-2019 ולהימשך כשבע שנים.
ביקורת נמתחה על הפרויקט על ידי אישים וארגונים, במיוחד באסטוניה, לרבות טענות בנוגע לנזקיו הסביבתיים ולחוסר אמינות של הערכת העלות שלו.