לה סופרייר (גוואדלופ)

גאוגרפיה

לה סופרייר הוא הר געש פעיל בתחומי הקומונה סן קלוד (Saint-Claude) ובתחום הפארק הלאומי של גוואדלופ, בחלקו הדרומי של האי באס טר (החלק המערבי של האי גוואדלופ), באנטילים הקטנים שבים הקריבי. העיר באס טר בירת המחוז מעבר לים של גוואדלופ שוכנת כעשרה קילומטרים דרומית מערבית לפסגת ההר. זהו הר הגעש הפעיל היחיד באי במהלך 10,000 השנים האחרונות, אם כי מאז 1977 ההר שקט, ואחד מתשעה הרי געש פעילים באנטילים הקטנים.
גובהה של פסגת ההר המכונה "גרנד דקוברט" (Grande Découverte – "התגלית הגדולה") הוא 1,467 מטרים, הפסגה הגבוהה ביותר בגוואדלופ ובאנטילים הקטנים. הפסגה היא כיפת לבה קטומה שגובהה 300 מטרים ושקוטרה 900 מטרים השוכנת בתוך אמיק (Amic), לוע בצורת פרסת סוס בקוטר של כקילומטר. אין בפסגת ההר לוע הר געש אמיתי, אלא כמה לועות פליטה קטנים, פומרולות שמהן יש פליטת אדים גופרתיים וסדקים עמוקים. ההר הוא מכלול של מבנים געשיים: קרמיקאל (Carmichaël), לה נה קאסה (le Nez Cassé – "אף שבור"), ל'אשל (l’Échelle – מאזניים), שיטרן (la Citerne – "מיכל מים") ומדלן (la Madeleine). נוף הפסגה הוא סלעי וכאוטי, המזכיר את פני הירח, שממנו מזדקרים פסגות משנה. ההר הוא המקום הגשום ביותר בגוואדלופ, והפסגה מכוסה בערפל לעיתים קרובות. את הפסגה הגעשית חוצים כמה שבילים מסומנים.

היסטוריה של התפרצויות

ההתפרצות האחרונה שבה הייתה פליטת לבה מתוארכת לשנת 1440 +/- 100 שנים או לשנת 1530 +/- 30 שנים.
התיאור הראשון של לה סופרייר מופיע בספרו של האב ז'אק דו טרטר (Jacques Du Tertre) "ההיסטוריה של האיים האנטיליים שיושבו על ידי צרפתים" (L'Histoire générale des Antilles habitées par les François), שיצא לאור בשנים 1667–1671.
התפרצות פריאטית משמעותית התחוללה ב-1797, והתפרצות פריאטית קטנה יותר התחוללה ב-1956.

ההתפרצות של 1976

ההתפרצות האחרונה של לה סופרייר, נכון ל-2015, התחוללה ב-1976. גם זו הייתה התפרצות פריאטית. ההתפרצות הובילה לפינוי התושבים מהחלק הדרומי של באס טר. כ-73,600 תושבים פונו מהבירה באס טר ומהסביבה והורשו לחזור שלושה חודשים אחר-כך. לא היו הרוגים בהתפרצות זו.
החל משנת 1975 התרחשו מספר רעידות אדמה (16,000 רעידות אדמה והתפוצצויות נרשמו בין 1975 ל-1977) שנרשמו בסייסמוגרפים של מצפה הר הגעש. רעידות אדמה אלו הלכו והתחזקו במהלך 1976. מנובמבר 1975 הוזהר המושל על הסיכון הצפוי ועל הצורך להכין תוכנית פינוי. ההתפוצצות הראשונה התרחשה ב-8 ביולי 1976. רעידות האדמה הפעילו מחדש העתקים שנסתמו במשקעים ישנים (חרסית וסלעים געשיים). המקור לנחיל רעידות האדמה הייתה הירידה בלחץ שהצטבר בתוך האקווה שמימיה התחממו כמו בסיר לחץ על ידי הגז שנפלט מהמאגמה, עמוק בבטן האדמה. עקב כך נפלטו סלעים, נוצרו להארים, גז חומצי וקיטור. 25,000 תושבים מדרום באס טר התפנו מעצמם לגרנד טר (החלק השני של האי גוואדלופ) עד יעבור זעם. הפעילות הגעשית נמשכה כמה חודשים אחרי ההתפרצות, והתבטאה במפולות בוץ ופליטת אפר געשי. ב-8 ביולי 1976 זרם להאר גדול בעמק הנהר קרבה (Carbet) למרחק של 3.5 קילומטרים. רוחבו היה בין 30 ל-50 מטרים ועוביו בין 15 ל-20 מטרים. להאר נוסף זרם בערוץ הנהר גיליון (Galion) ב-30 באוגוסט 1976. ב-15 באוגוסט ניתנה הוראת פינוי מוחלטת מחייבת של כל דרום באס טר. התושבים הורשו לחזור ב-18 בנובמבר 1976.
מחלוקת ציבורית שזכתה להדים רבים פרצה בין המדענים קלוד אלגרה (Claude Allegre, נולד 1937) להרון טזייף (Haroun Tazieff‏; 1998-1914) בדבר החובה לפנות את התושבים. קלוד אלגרה המליץ על פינוי של האוכלוסייה, בעוד שהארון טזייף טען שההתפרצות איננה מסוכנת, כל הדגימות שנלקחו מהר הגעש הוכיחו כי אין עלייה של מאגמה טרייה, וכי כל התופעות הן פריאטיות. המושל קיבל את דעתו של אלגרה והורה על פינוי שגרם להפרעה למרקם החיים ולנזק כלכלי.
בתקופה שהחלק הדרומי של באס טר היה נטוש הגיע במאי הקולנוע הגרמני ורנר הרצוג לבירה העזובה וראיין כמה אנשים שסירבו להתפנות, בהם איכר שסירב לעזוב את ביתו שעל מדרונות הר הגעש. מסעו של הרצוג מתועד בסרט La Soufrière.

טיפוס על ההר

הגישה לפסגת סופרייר אפשרית באמצעות שבילים להולכי רגל. הגישה אסורה לחלקים מהפסגה בשל גזים ואדים רעילים. הטיפוס קל יחסית, אבל חייבים לנקוט באמצעי זהירות.
נקודת היציאה הקלאסית היא מ"באן ז'ון" ("Bains Jaunes" – "אמבטיה צהובה") בגובה 950 מטרים, דרך "טראס דו פאה דו רואה" (trace du Pas du Roy). גישה ישירה לפסגה ברכב למגרש החנייה ב"סוון א מולה" (Savane à Mulets) בגובה 1,140 מטרים נאסרה בשל רעידת אדמה ב-21 בנובמבר 2004 שגרמה להתמוטטות חלק מהמדרון של פסגת טארד (Tarade).