google/wiki40b huggingface dataset:
מרפסת בית הקפה בלילה

שיוך תקופתי

רישום הציור נולד בתקופת שהותו של ואן גוך בעיירה ארל שבחבל פרובנס - תקופה של מחסור, חולי, רעב ודכדוך בקרב האוכלוסייה. ציוריו של ואן גוך מתקופה זו מתאפיינים בקווים פשוטים ובגווני מדרג אפור. התמקדות נושאית, על אף שהייתה דלה בגוונים, רימזה על מבט רחב יותר. כך למשל, בציור "אוכלי הבולבוסים" (שנוצר שלוש שנים קודם לכן) ישנה התפרסות של גוני אפור הנתחמים בנושא העיקרי - האכילה סביב השולחן - אולם הציור מרמז ליום שחלף טרם הארוחה.
ואן גוך, שיצירתיותו ניזונה מהמחסור הצורם, הרבה ליצור רישומי עיפרון. באותה תקופה הוא עבד על שלושה רישומים עיקריים: "ליל כוכבים", "המרפסת" ו"צוקים". כבר בתחילת עבודתו ניכר היה שהציור "מרפסת" מושפע מקווים מקוטעים, אסכולת ציור שלא הייתה נהוגה בסוף המאה ה-19.

מבנה הציור

הציור, שכאמור נקרא בתחילה "המרפסת", נטה ברישומו לאסכולת ציירי הפוינטיליזם, אף ששימושה היה ידוע רק כעשור לאחר מכן. זהו אחד מהציורים הבודדים שבו נתן ואן גוך ביטוי עז למקטעים וגוונים. הצייר לא פסח על מוטיב "המבט הרחוק" שאפיין את הזרם האימפרסיוניסטי, ויצר מעין תאימות לאחור על אף שהציור מורכב מקווים מרובים. כמו בציוריו בעלי ההטבעה האימפרסיוניסטית, גם ב"מרפסת" - כשמביטים בציור ממרחק מה, העין תופסת מידה של ריאליזם.
הרישומים הראשוניים, שבוצעו בעיפרון פחם, הופרדו לשני חלקים: החלק העליון והחלק התחתון. בחלקו העליון של הציור שולטת הטכניקה הפואנטילית, ולכן המבנים חדים יותר ומודגשים. המשקוף העליון הכחול מאוד מודגש ומרוכז. לעומת זאת חלקו התחתון של הציור משופע בקווים אימפרסיוניסטים, דהויים יותר ומטושטשים, העושים שימוש נרחב ב"הולכת העין בתנועה" (כך למשל, הדמויות האנושיות יוצרות נופך לא מובן מעט, אך עם זאת הן ברורות ומובחנות).

שימוש בצבעים

ב"מרפסת" חרג ואן גוך ממנהגו באותה תקופה, ובחר להשתמש במגוון רחב של צבעים. את מידרגי האפור ששלטו בציוריו מהתקופה הקודמת, החליפו גוונים נועזים. ייתכן כי מעולם לא נעשה בציוריו של ואן גוך שימוש עז כל-כך בגוון הצהוב (אשר עם כל מה שהוא מסמל לא התאים לרוח התקופה והמקום). גם את השמים בחר ואן גוך לצבוע בגוון כחול מרוכז ואחיד. ב"מרפסת" עשה ואן גוך שימוש נוירוטי-משהו בגווני הקשת, ולא השתמש כלל בשחור. למרות שנושא הציור דורש תחושה של לילה, ואן גוך "ברח" מהסימבול השחור המתבקש כל-כך. את ההשלמה לשחור עושה העין לבדה או המוח המתבונן בציור. בכך, יצר ואן גוך אפקט של השלמת גוון עלילתי על ידי הצופה - כלומר, שמירת המוטיב הציורי על חשבון המוטיב העלילתי, מה שמוביל ליצירת חסך בעלילה, ואז השימוש הנכון בצבעים ומיקומם בציור יביאו את המוח המתבונן להשלמת החסך בעצמו. זוהי תעוזה רבת מימד של ואן גוך, שלא נוסתה אצל עמיתיו הציירים.
ואן גוך משתמש גם באפקט ההסמכה, בהצמדת גוונים בהירים סמוך לגוונים כהים - ישנה מעין "קפיצה" מגוון בהיר לכהה ולהפך. לכן, במבט ראשוני מתקבל הרושם שהשמים בהירים, אולם דווקא אפקט ההסמכה שנותן את הגוון הכהה לבניינים מגלה שמים ליליים וקודרים, ומגלה שרק בית הקפה הוא בעצם בהיר ומואר.
נושא הציור הוא ככל הנראה בית קפה מציאותי בעיירה ארל, ולא פרי דמיונו של הצייר. אולם השימוש בצבעים לא מלמד על דרך התבוננותו של ואן גוך. אין לדעת אם הציור הוא רגע ריאליסטי נתפס, או חזיון פנימי של אותו הרגע. שתי סברות אפשריות: ואן גוך צייר את מה שרואות עיניו ברגע ריאליסטי והשמים זרועי הכוכבים הם תוספת שבאה לאחר מכן, או שמא הציור הוא רישום לחזיון פנימי ומתוך כך בוחר ואן גוך לפשט את השמים בצורה שכזו. כך או אחרת, במציאות הפיזיקלית אין אפשרות שהעין תבחין, מבעד לתאורה החזקה שמופצת סביב בית הקפה, בכוכבים רבים כל כך הפזורים בשמים.
לאסלו פאל

חייו

פאל נולד ביישוב זאם (Zám) בטרנסילבניה, אז באימפריה האוסטרית, כיום במחוז הונדוארה ברומניה. משפחתו הייתה ממוצא אצילי סקלרי, שירדה מנכסיה. אביו יוז'ף פאל, היה איש שירות הדואר. אמו לואיזה לבית פילפ גודלה כבת מאומצת של הברון לאסלו נופצ'ה. כתוצאה מתפקידו של אביו נדד פאל הרבה בילדותו ברחבי ממלכת הונגריה שהייתה באותה תקופה תחת שלטון בית הבסבורג. פאל החל להתעניין באיור ובציור מגיל צעיר. הוא היה תלמיד מצטיין בבית הספר לציור באראד ושם גם הכיר את מי שהיה לחברו ולמורה שלו - מיהאי מונקאצ'י. באותן השנים, המחצית הראשונה של שנות ה-60 של המאה ה-19, צייר בסגנון רומנטי נופים ומקומות רבים ברחבי טרנסילבניה. ב-1866 התקבל לאקדמיה לאמנות בווינה שם למד אצל אלברט צימרמן. ב-1869 החל להציג בתערוכות בפשט ובאותה שנה קיבל מלגה כדי להמשיך את לימודיו במינכן. ב-1870 זכה במלגה נוספת כדי להמשיך את לימודיו בהולנד.

יצירתו

פאל היה מציירי הנוף ההונגרים המשפיעים ביותר. עבודותיו הראשונות מתאפיינות בצבעים כהים ובמשחקי אור וצל. יחד עם מונקאצ'י ידידו, העריכו השניים את האמנים הגרמנים והולנדים בני המאה ה-17 כמו פרנס הלס ורמברנדט. ב-1871, בעת ששהה בלונדון, למד מציוריו של ג'ון קונסטבל ומכאן ואילך הפכו ציוריו לבהירים יותר, מוארים יותר והוא החל לעשות ניסויים בצבעי מים. ביקורו השני בהולנד ב-1872 שחרר עוד יותר את פלטת הצבעים של ועבודותיו הפכו לברורות, צבעוניות ובעלות כתמי צבע גדולים. על רקע זה אפשרות שיוכו לאסכולת ברביזון איננה מפתיעה. בדומה לאימפרסיוניסטים הצרפתים צייר ציורי נוף באוויר הפתוח, אך עם גוון של ה'הונגריות' הטבעית שלו.
מגזרת נייר יהודית

מגזרות נייר מסורתיות יהודיות הן סוג של אומנות עממית שהייתה נפוצה  בקהילות יהודיות באירופה, בצפון אפריקה וברחבי העולם.  לפי חוקרת מגזרות הנייר ד"ר גיזה פרנקל ידוע על מגזרת נייר יהודית שנוצרה ב-1345 בספרד על ידי רבי יצחק בן ארדותיאל. במלחמת העולם השנייה, יחד עם השמדת הקהילות היהודיות באירופה  ובצפון אפריקה, נכחדה שם גם אומנות מגזרות הנייר היהודיות.  היהודים  שהיגרו לאמריקה לקחו אתם את האומנות והמשיכו ליצור.  המגזרות שמשו בעיקר להידור מצווה והיו בהן סמלים יהודיים, פסוקים מהמקורות תפילות וברכות.  המגזרות הושפעו מאמנות עממית מקומית. האומנות הגיעה לפריחה בקהילות היהודיות של מזרח אירופה במאות ה-19 וה-20. סגנונן של המגזרות בתקופה זו מכונה, בשל עושרן הרב, "הבארוק היהודי".
המגזרת היהודית היא לרוב סימטרית, עשירה בדגמים וסמלים יהודיים ובקטעי קליגרפיה עם פסוקים מהמקורות, שצמחייה וצורות גאומטריות מחברות ביניהם. כללי היצירה הם שכל מרכיבי המגזרת מחוברים זה לזה ואחד ואף אחד מהם אינו מסתיר את משנהו. כך מסמלות היצירות באופן מטפורי את האחדות הקיימת בעם ישראל ואת הסובלנות ההדדית בין בניו. 
אף כי מדובר באמנות יהודית עממית שנוצרה מחומר פשוט וזול, הרי שבזכות סמלי המלכות המרובים המופיעים בה (בהשראת הקבלה והזוהר ובהשראת סמלי שלטון מקומיים), ניגודי הצבעים והמורכבות הצורנית, יוצרות המגזרות רושם של עושר ופאר. המגזרות הללו, שניקנו מידי רוכלים או שהתקבלו כשי מעניים שלא יכלו להרשות לעצמם לקנות מתנות, נתלו על קירות של בתים פרטיים ובתי כנסת. זמינותו של הנייר אפשרה ליהודים מכל שכבות העם להדר במצווה ולשלב את כישוריהם האמנותיים ואת אמונתם הדתית באמצעותן. את המגזרות יצרו בעיקר גברים, רבים מהם בחורי ישיבה, שעסקו באמנות זו בשעות הפנאי.
למרות החשיבות האמנותית המיוחסת להן כיום, המגזרות נועדו למטרות דתיות-טקסיות או למטרות אישיות, כמו קמעות, למשל. מגזרות "מזרח" ו"שיוויתי" קבעו את כיוון התפילה, מגזרות "אושפיזין" קישטו את הסוכה, מגזרות "דגל לשמחת תורה" נישאו בידי ילדים בשמחת תורה, מגזרות "משנכנס אדר" נתלו על קירות בית הכנסת במשך חודש אדר, מגזרות "שבועות'ל" או "רויזעלע" קישטו את הבית בשבועות, ומגזרות "שיר המעלות'ל" שימשו כקמע שהגן על היולדת ותינוקה מפני לילית. כמו כן היו מגזרות לכתובות, לימי זיכרון (יארצייט) ועוד.
מדינת ישראל (אוניית מעפילים)

מדינת ישראל הייתה אוניית מעפילים שארגן המוסד לעלייה ב' של "ההגנה".

תולדותיה

שמה הקודם היה "אורכידיאה" ‏("Orchidea"); עשויה עץ, שני תרנים, אורך: 33 מ'; רוחב: 7 מ'; עומק ירכתים 3.5 מ'. צבע אפור לבן; תפוסה של 240 טון; מנוע דיזל אנסלדו; מהירות 6–7 קשר. שם הצופן שנקבע לה: הנרקיס.
רב החובל היה איטלקי והצוות שלצדו כלל שישה ימאים ורופא. מפקד האונייה היה עמי עמיר (זינגר)- פלי"ם ולצדו ספי דיכטר ששירת כנהג בבריגדה היהודית והגדעוני עובד שדה.
צוות ההכנה של האונייה כלל את אנשי המוסד לעלייה ב' ופועלים איטלקים. הוכנו דרגשים לעולים וסירת הצלה ל-12 איש. בחרטום היו צריפים ששימשו לאכסון. הספינה צוידה ב-7.5 טון דלק; שמונה טון מים; מזון ל-16 ימי הפלגה. הבריטים כבר הודיעו על יציאתם מן הארץ, ולא היה חשש מפניהם. קבוצת מעפילים אומנה למקרה ניסיון פגיעה מצד אוניות של מדינות ערביות. בספינה היה נשק למקרה של עימות עם הבריטים: שני ברנים ארבעה רובים, תמ"ק ואקדח. כן נבנה סליק למלווים בחרטום מתחת לטנק המים. למקרה עימות היה על המלווים להיכנס לסליק, אולם בפועל לא קרה הדבר.
השתתפו בהפלגה 243 מעפילים; רובם ככולם יוצאי רומניה, בני גילים וחברי תנועות שונות. הם נאספו במחנה שהוקם להם ליד גאאטה; חולקו לקבוצות וקיבלו תפקידי סדר, ניקיון וחלוקת מזון.
"מדינת ישראל" הפליגה מנמל ברינדיזי באיטליה ב-8 במאי 1948. נתיב ההפלגה היה מיצר מסינה, צפונה לכרתים, מערבית לקפריסין, חוף תל אביב.
התוכנית הייתה להיפגש עם אוניית המעפילים "לניצחון" ולקבל את מעפיליה. אולם עקב הסמיכות להכרזת המדינה, כבר לא היה צורך בכך. אם כי שתי הספינות נפגשו בדרך כדי להעביר רופא לספינה, במטרה ליילד תינוקת.
כוחות בריטים גילו את האונייה בליל 15 במאי 1948. במרחק 20 מיל מחופי הארץ התקרבה משחתת והאירה את האונייה, אך לא נוצר מגע או קשר. הספינה הגיעה לחוף תל אביב ב-16 במאי 1948. תל אביב הותקפה על ידי מטוסי ספיטפייר מצריים, ולכן נדרשה הספינה לצאת לים הפתוח ולחזור לקראת ערב. אז הורדו המעפילים.
המעפילים ירדו לחוף תל אביב של מדינת ישראל הריבונית.
לאחר מכן נערכו 4 הפלגות נוספות עם עולים בשם 'נרקיס'.
מיס שווייץ

מיס שווייץ היא תחרות יופי שנתית המתקיימת בשווייץ, התחרות נערכה לראשונה ב-1951 ומשודרת בערוץ הטלוויזיה הממלכתי של שווייץ "SRG SSR".
כל אחת מהמתמודדות מייצגות בתחרות קנטון שונה במדינה, הזוכה בתחרות מייצגת את מדינתה בתחרות מיס תבל והתחרות גם החזיקה בזיכיון עבור מיס עולם עד 2005, מיס אינטרנשיונל עד 1993 ומיס אירופה עד 2006.
ריתוך נקודות

ריתוך נקודות  היא שיטת ריתוך המבוססת על חימום מקומי בעזרת זרם חשמלי גבוה המוזרם לפרק זמן קצר דרך נקודת המגע בין שני הגופים המרותכים. בניגוד לרוב סוגי הריתוך החשמלי, בשיטה זו לא נעשה שימוש בקשת חשמלית, וכן אין שימוש בחומר מילוי.
בריתוך נקודות נעשה שימוש בדרך כלל כאשר הגופים אותם מרתכים הם פחי מתכת כאשר העובי האפייני של הפח הוא בין 0.5 ל-3 מילימטר. בדרך כלל לחיבור שני פחים משתמשים במספר נקודות.

תיאור התהליך

לביצוע הריתוך משתמשים בשתי אלקטרודות מסגסוגת נחושת, מעוצבות לפי הצורך. הפחים המרותכים מונחים בין שתי האלקטרודות, ואלו לוחצות את הפחים אחד לשני בכוח. זרם חשמלי רב עוצמה מוזרם מאלקטרודה אחת לשנייה, דרך הפחים לזמן קצר (בדרך כלל משך הזמן נמדד במילישניות בודדות). בנקודת המגע בין הפחים מתפתח חום עז עקב ההתנגדות החשמלית ביניהן, דבר שגורם להתכת כמות קטנה של מתכת מכל אחד מהפחים. המתכת המותכת מתמצקת מיד כאשר הזרם נפסק, ויוצרת נקודת חיבור בין הפחים. משך הזמן הקצר גורם לכך שמעט חום באופן יחסי מועבר לאזורים שמחוץ לנקודת הריתוך, מה שתורם למעט עיוותים וריתוך נקי. בשימוש אופייני יוצרים סדרה או שורה של נקודות חיבור כאלו במרחקים קצובים כדי ליצור מעין קו תפר המחבר את שני הפחים, ומכאן שם התהליך "ריתוך נקודות".

פרמטרים

קיימים מספר פרמטרים בריתוך נקודות: צורת האלקטרודות, עצמת הכוח בו הן לוחצות על הפחים, עצמת הזרם החשמלי שמוזרם בין האלקטרודות, ומשך הזמן בו הזרם מוזרם.
הפעלת לחץ קטן מדי, זרם חשמלי קטן מדי או במשך פרק זמן קצר מדי יגרמו לכך שמעט מדי מתכת תימס מן הפחים, ונקודת הריתוך תהיה חלשה מדי. לעומת זאת שימוש בלחץ חזק מדי, זרם חזק מדי או למשך זמן ארוך מדי יגרמו להמסת יותר מדי חומר, ולחץ האלקטרודות על נקודת הריתוך יגרום ל"בריחת" כל החומר מן הנקודה, כך שבסוף התהליך במקום נקודת חיבור בין הפחים ייווצר חור במקום החיבור.
ולדימיר קאפל

ביוגרפיה

ולדימיר קאפל נולד למשפחת קצין ממוצא שוודי בעיר פושקין. הוא למד בפנימיה צבאית ובשנת 1903 סיים את בית הספר לקציני חיל הפרשים בסנקט פטרבורג והוסמך לקצונה. בשנת 1913 הוא סיים את האקדמיה הצבאית של המטה הכללי. במהלך שרותו קיבל מספר עיטורים ולקראת תחילת מלחמת העולם הראשונה התקדם לדרגת סרן.
במהלך מלחמת העולם הראשונה קאפל שירת בצבא הלוחם בתפקידים שונים. ב-18 במרץ 1916 הוא הוצב במטה של אלכסיי ברוסילוב ובקיץ 1916 קודם לדרגת לויטננט קולונל.
לאחר מהפכת פברואר, קאפל, שהיה ידוע כתומך המונרכיה היה במצב קשה. חיילים ששרתו במטה חזית הדרום-מערבית הודיעו שצריך להוציא מהצבא את קאפל ומפקדיו במטה אנטון דניקין וסרגיי מרקוב. בניגוד למפקדיו קאפל לא נעצר. ב-2 באוקטובר 1917 קאפל עזב את היחידה מסיבות בריאותיות ונסע לפרם שם התגוררה משפחתו.
קאפל סירב להצטרף לשורות הצבא האדום ובשנת 1918 הגיע לסמרה. קאפל קיבל על עצמו את הפיקוד על יחידת מתנדבים של קומוץ'. למרות נחיתות מספרית הוא הצליח להגן על העיר מפני מתקפות הצבא האדום ואף עבר למתקפה.
בראש יחידה שכללה בתחילת המסע רק 350 לוחמים קאפל כבש מספר ערים לאורך נהר הוולגה. ב-21 ביולי קאפל כבש את אולינובסק. על הצלחות אלו הוא קודם למפקד צבא העם של קומוץ' וקודם לדרגת קולונל.
באוגוסט 1918 קאפל כבש את קאזאן ובה מחסנים גדולים של תחמושת וציוד נוסף. מפקד החזית המזרחית של הצבא האדום יואכים ואצטיס לא היה יכול לעמוד במתקפות ונסוג מערבה. לאחר כיבוש קאזאן, קאפל רצה להמשיך מערבה לכיוון ניז'ני נובגורוד ומוסקבה. אומנם הנהגת קומוץ' לא נתנה לא להתקדם והעדיפה לשמור על הקיים. הפסקת המתקפה איפשרה לצבא האדום להתארגן, להביא תגבורות גדולות ולהתחיל במתקפת נגד. לאור נחיתות מספרית קאפל נסוג מהשטחים שכבש והצליח לשמור על הצבא.
בנובמבר 1918 קאפל נשבע אמונים לאלכסנדר קולצ'ק. היחידה של קאפל הייתה בין יחידות העלית של הצבא. היא תמיד הייתה בנקודות החשובות והצליחה להביס את הצבא האדום פעם אחר פעם. בנובמבר 1919 קאפל קודם לדרגת גנרל-לייטננט.
במהלך קריסת הצבא הלבן באזור בסוף 1919 קאפל מונה למפקד העליון. הוא הצליח לארגן את הצבא מחדש והחל במסע מזרחה בתנאי החורף הסיבירי מאזור אומסק לאזור בייקל. בעקבות מרד של אחד היחידות והעברתה לצד הצבא האדום, מצבן של היחידות בפיקוד של קאפל היה קשה מאוד, אך הוא הצליח למנוע את כיתורן והמשיך מערבה.
במהלך המסע, קאפל חלה. בעקבות התפתחות נמק היה צורך לנתחו ללא כלים מיוחדים וללא חומרי הרדמה. ב-26 בינואר 1920 קאפל נפטר מדלקת ראות. מחשש לחילול הגופה סוכם לא לקבור אותה ובמשך חודש הגופה עברה מסע עד לעיר צ'יטה. בצ'יטה קאפל הוטמן בקתדרלה של אלכסנדר נבסקי המקומי. כאשר הצבא הלבן עזב את העיר, הגופה הועברה איתם לחרבין. בשנת 1955 בהוראת השלטון הקומוניסטי נהרסה האנדרטה.
בשנת 2001 הוקמה במקום פטירתו של קאפל אנדרטה. בשנת 2006 הועברו שרידיו של קאפל למוסקבה והוטמנו בשטח מנזר דונסקוי ליד אנטון דניקין.
אשתו נעצרה בתקופת הטיהורים הגדולים ונפטרה בשנת 1960. ילדיו של קאפל התגוררו בברית המועצות ובנו השתתף במלחמת העולם השנייה כלוחם בצבא האדום
לה (עיר)

היסטוריה

העיר הוקמה בסביבות המאה ה-8 והיוותה במשך שנים רבות תחנת מעבר על דרך המסחר החשובה לאורך עמק האינדוס, בין טיבט במזרח וקשמיר במערב, וכן בין הודו וסין. במשך השנים ועד היום חיו בעיר זה לצד זה בסבלנות הדדית תושבים מדתות שונות, ובעיקר בודהיסטים טיבטים ומוסלמים. 
מעל העיר מתנשא "ארמון לה" בן 9 הקומות ההרוס, שנבנה בסביבות שנת 1640, ובו התגוררה משפחת המלוכה של "ממלכת לדאק", שהתקיימה בעבר באזור. הארמון ננטש באמצע המאה ה-19, לאחר שהעיר נכבשה בידי כוחות קשמיריים ומשפחת המלוכה גלתה לעיר סטוק שבמערב נהר האינדוס. מראהו דומה לארמון הפוטאלה המפורסם בלהסה, בירת טיבט, ארמונו ההיסטורי של הדלאי למה. למרגלותיו נמצא הרובע העתיק של לה, המצוי כיום בסכנת הרס בשל האקלים הקשה והזנחה. בתקופת האימפריה המוגולית גברה ההשפעה המוסלמית באזור, בתגובה לניסיונות לכיבושים מצפון על ידי ממלכת טיבט, והיא סופחה מבחינה מנהלתית לקשמיר. כמו כן נבנה בה מסגד סוני, שקיים עד היום.

אקלים ותחבורה

האקלים בלה קיצוני. בחורף הקשה (מאוקטובר ועד מרץ) הטמפרטורה יכולה לרדת עד למינוס 18 מעלות צלזיוס, ובקיץ (ביולי-אוגוסט) היא נוסקת, ויכולה להגיע ללמעלה מ-30 מעלות. זאת אף על פי שיורדים בה רק כ-90 מילימטרים של משקעים בשנה. במרבית השנה הדרכים לעיר, מסרינגאר ומקרגיל שבקשמיר במערב וממנאלי מדרום, חסומות בגלל הצטברות השלגים ונפתחות רק לזמן קצוב בחודשי הקיץ. בעיר קיים גם שדה תעופה קטן.

דמוגרפיה

על פי נתוני 2001, כ-77% מתושבי לה הם בודהיסטים, 14% מוסלמים, 8% הינדים ו1% מדתות אחרות. העיר כוללת גם לא מקומיים רבים, כולל אנשי ממשל וסוחרים (בעיקר בחודשי הקיץ שבהן פתוחה לה לתיירות). סביב העיר ישנם כפרים רבים, ואוכלוסיית מחוז לה היא 117,000 בני אדם (2001).

תיירות

לעיר מגיעים בחודשי הקיץ המעטים תיירים רבים, ויש בה תשתית תיירותית מפותחת יחסית, הכוללת מלונות, אכסניות ומסעדות רבות, לצד שוק תוסס. רוב התיירים מגיעים לעיר על מנת לצאת לסיורים בכפרים ובמנזרים הבודהיסטיים ולטרקים בלדאק, בעמק זנסקאר ובעמק נוברה. בקרבת העיר נמצא מעבר ההרים קרדונג-לה, שנהוג לראות בו את מעבר ההרים הגבוה בעולם העביר לכלי רכב יבשתיים.
הנסיך מקס, דוכס בבוואריה

ביוגרפיה

מקס נולד ב-21 בינואר 1937 במינכן, לאלברכט, דוכס בוואריה, בנו של רופרכט, נסיך הכתר של בוואריה, ולמריה דרשקוביץ', רוזנת טראקושצ'ן, בתם של דיוניס מריה דרשקוביץ', רוזן טראקושצ'ן ויוליאנה רוזה, נסיכת מונטנואובו.
לאחר עליית היטלר לשלטון, סירב אביו להצטרף למפלגה הנאצית, ובשנת 1940 עברו בני המשפחה לאחוזתם בסרוואר, מחוז ואש בהונגריה. לאחר כיבוש הונגריה באוקטובר 1944, נעצרו בני המשפחה בזקסנהאוזן, ובאפריל 1945 הועברו למחנה הריכוז דכאו, משם שוחררו על ידי צבא ארצות הברית.
לאחר המלחמה למד פרנץ במנזר הבדיקטיני של אטאל, ולאחר מכן למד באוניברסיטת מינכן ובאוניברסיטת ציריך.
בשנת 1965 אומץ מקס על ידי דודו לודוויג וילהלם, דוכס בבוואריה, על מנת לשמור על הענף של בית ויטלסבאך דוכסים בבוואריה, ולאחר מותו בשנת 1968 ירש מקס את אחוזותיו, והחל להשתמש בתואר "דוכס בבוואריה".
ב-10 בינואר 1967 התחתן מקס בקרוט עם אליזבת דגלאס, נכדתו של הגנרל השוודי ארצ'יבלד דגלאס, וב-24 בינואר נערך טקס חתונה דתי במינכן. לאחר חתונתם התגוררו בני הזוג בטגרנזי, ונולדו להם 5 בנות.
מכיוון שלאחיו פרנץ, דוכס בוואריה אין ילדים, צפוי מקס לרשת אותו לאחר מותו. לאחר מותו של מקס, מכיוון שאין לו בנים, אלא רק בנות יירש אותו בראשות בית ויטלסבאך דודנם לואיטפולד, נסיך בוואריה. עם זאת, את הטענה לכתר הבריטי תירש בתו של מקס, סופיה והבא בתור אחריה בסדר הירושה היעקוביטי הוא בנה הבכור יוזף ונצל, נסיך ליכטנשטיין.
פואמת מוות

פואמת מוות היא חיבור שנכתב קרוב למותו של הכותב, בדרך כלל כחלק ממסורת של אנשים משכילים היודעים קרוא וכתוב במספר תרבויות ובמיוחד בתרבות יפן.
אומנות כתיבת הפואמות היא חלק בלתי נפרד מהתרבות היפנית והפואמות בדרך כלל מתארות תחושות והרמוניה עם הטבע בהתאם לדת הבודהיסטית ולדת השינטו היפנית. בדרך כלל אין איזכור של המוות עצמו בגוף פואמה, אך הכותב מרמז על כך דרך אזכורים של תופעות טבע המייצגות מוות כגון שקיעת השמש.
היה מקובל להתייעץ עם משוררים לפני כתיבת הפואמה ולהכינה מראש, אך היה אפשר לשנותה לאור אירועים שהתרחשו אחרי כתיבת הפואמה.
פואמות מוות נכתבות על ידי נזירי זן סינים ויפנים ועל ידי משוררי האיקו.
כתיבת הפואמה מהווה חלק משמעותי בטקסי הספוקו היפנים, הפואמה נכתבת בסגנון וקה (5 שורות ובשורות יש 5 מילים,7,5,7, ו-7 לפי הסדר הזה).
ברית יצחק

ברית יצחק (נקראת גם ליל הזוהר או עקד אל-יאס, 'קשירת ההדסים' או שד אל-אס, 'משיכת ההדסים'] ) הוא טקס הנהוג בלילה קודם ברית מילה בקרב קהילות עדות המזרח, אולם לא בקרב התימנים.
מנהג זה נערך ערב לפני הברית, מפני חשש סכנה מיסטי לילד, ולכך נעזרים בסגולות.

מקור

מנהג זה מבוסס על פי ספר הזהר שמסופר שם: שרבי אבא ובנו ר' יעקב הזדמנו לאכסניה אחת ובעל הפונדק ביקש מהם להישאר למחר לברית. באותו לילה כינס בעל האכסניה את אוהביו ועסקו בדבקות בתורה ואף אחד לא ישן כל הלילה.
לדעת הרב יחזקאל לנדא יש מקור למנהג זה גם מהתלמוד, וכן למנהג הדלקת הנרות בלילה זה, יש מקור מהתלמוד.

הטקס

לילה לפני ברית המילה מגיעים לבית התינוק הנולד קרובי משפחה וידידים. הטקס נערך במניין גברים הקוראים הלכות, מדרשים, פרקי קבלה וסיפורים הקשורים בברית מילה של האבות מתוך ספר הזוהר. אבי הנימול קורא את ההלכות והסיפורים הקשורים לחובת האב למול את בנו. הקריאה נעשית בדרך כלל מתוך ספר הנקרא "ברית יצחק".
לאחר מכן מוגשים מיני מאכל הכוללים את כל הברכות חוץ מברכת המוציא], שרים ומנגנים.

ליל עקד אליאס

יהודי עיראק נהגו לערוך טקס בבית היולדת בשם ליל עקד אליאס -קשירת ההדסים, נוהגים לשאול מבית הכנסת כיסא המיוחד לאליהו הנביא עטוף בכיסוי קטיפה, עליו מניחים חומש וספר הזוהר, בארבע פינותיו קושרים ענפי הדס ומקשטים אותו גם ברימוני ספר התורה, בפרחים ובמיוחד בצמח הפיגם. כיסא זה ישמש למחרת בברית המילה, במהלך החגיגה מחלקים רחת לוקום וכעכים לקול צהלולים.

וואכנאכט

בקרב קהילות האשכנזים נוהגים לקיים מנהג דומה בשם "וואכנאכט" ("ליל השמירה" ביידיש), בו מתאספים המוהל, אבי הנימול וחברים, וקוראים תהילים ותפילות. כחלק מהמנהג מכונסים ילדים וטף סמוך למיטת התינוק וקוראים פרק ראשון של קריאת שמע ואת פסוקי "המלאך הגואל" ו"אדון עולם" להגנת התינוק בזכות תפילת תינוקות של בית רבן.
יירגן שטרופ

ביוגרפיה

יוזף שטרופ נולד בדטמולד, גרמניה, לאב שוטר. שטרופ זכה רק להשכלה בסיסית, ובשאר הזמן עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה עבד למחייתו. כאשר היה בן 19, פרצה מלחמת העולם הראשונה והוא מיהר להתנדב לכוחות הגרמניים. בצבא עצמו הגיע עד דרגת המש"ק של סגן-סמל סגל (מקביל פחות או יותר לסמל ראשון). עם סיום המלחמה חזר לעבודתו הקודמת במנהל המקרקעין.
ב-1932 הצטרף שטרופ לשורות המפלגה הנאצית והאס אס. ב-1933 החלה הנסיקה בקריירה הפוליטית שלו, והוא מונה למפקד כוחות הסיוע של משטרת גרמניה. בתוך שנה הוא הועלה מדרגת אוברשארפיהרר (סמל) להאופטשטורמפיהרר (סרן). בעקבות הקידום שירת במפקדות האס אס במינסטר ובהמבורג. באביב 1938 הוא קודם בשנית, לדרגת שטנדרטנפיהרר (אלוף-משנה). לאחר הפלישה לפולין ופרוץ מלחמת העולם השנייה, הוצב שטרופ כמפקד כוחות האס אס בעיירה במרכז פולין. במאי 1941 הוא שינה את שמו הפרטי מיוזף ליירגן, הן על שם בנו הבכור שנפטר חמישה ימים לאחר לידתו בשנת 1933, והן מסיבות אידאולוגיות ("יוזף" היה בעל צלצול נוצרי-תנ"כי, בניגוד ל"יירגן" הגרמני הטהור). קודם לכן אשתו ילדה את בתו רנטה ובשנת 1936 נולד בנו אולאף.
באפריל 1943, לאחר פעולותיו המוצלחות נגד פרטיזנים בברית המועצות, מונה שטרופ על ידי היינריך הימלר למפקד האס אס והמשטרה במחוז ורשה והועלה לדרגת גרופנפיהרר.
במהלך כהונתו כמפקד המחוז, פרץ בגטו מרד גטו ורשה. 
לאחר שראה כי ההתנגדות היהודית קשה, החליט שטרופ לשרוף את הגטו עד היסוד, בניין אחר בניין. בפעולות שיזם נהרגו אלפים מיהודי הגטו ומרבית אלו ששרדו את השריפה נשלחו להשמדה. 
על-פי דיווחו של שטרופ נלכדו בגטו בזמן המרד 50,065 יהודים; כ-14,000 מהם נורו במקום או גורשו לטרבלינקה וכ-5,000 נספו בשרפת הגטו, למרות שהמתמטיקה של שטורפ אינה ברורה אפשר להניח כי כ-30,000 מכ-40,000 היהודים שהיו בגטו ערב המרד שולחו למחנות – מיעוטם לטרבלינקה ומרביתם למיידנק, פוניאטוב (Poniatow) וטרווניקי (Trawniki), עוד כ-10,000 יהודים נהרגו במהלך המרד בהוצאות המוניות להורג או בשרפות גדולות. 
ב-16 במאי 1943 שלח שטרופ הודעה למפקדו פרידריך וילהלם קריגר, שכללה דו"ח מסכם על חיסול הגטו אשר נקרא: 'Es gibt keinen jüdischen Wohnbezirk in Warschau mehr' ('הרובע היהודי בוורשה איננו עוד').
לאחר דיכוי המרד מונה שטרופ לתפקיד דומה ביוון, תפקיד שמילא בין ספטמבר לנובמבר 1943. עד סיום הקרבות היה מפקד כוחות המשטרה והאס אס באזור הריין.

לאחר מלחמת העולם השנייה

שטרופ הועמד לדין במסגרת משפטי דכאו. הוא נמצא אשם בפשעי מלחמה, על הוצאתו להורג של שבוי מלחמה, ונידון למוות. 
לאחר תום משפטו הוא הוסגר לפולין כדי לעמוד לדין על חיסול גטו ורשה ונידון למוות בבית המשפט המחוזי בוורשה, ב-23 ביולי 1951. הוא הוצא להורג במקום ביצוע פשעיו בוורשה ב-6 במרץ 1952.
בעת חקירתו של שטרופ בפולין, חלק עמו את תא המאסר אסיר פוליטי פולני בשם קאז'ימייז' מוצ'ארסקי. הוא ניהל שיחות ארוכות עם שטרופ, ולאחר שחרורו העלה אותן על הכתב בספרו "שיחות עם תליין", המנסה לחדור לנבכי נפשו של רוצח המונים.
גלובוס גרופ

היסטוריה

החברה הוקמה על ידי בני הדודים מנחם גולן ויורם גלובוס, שהקימו בשנת 1963 את חברת ההפקות "סרטי נח" (על שם אביו של גולן) במטרה להפיק ולהפיץ את הסרטים שגולן ביים. במהלך שנות השישים והשבעים הם הפיקו עשרות סרטים, שחלקם זכו להצלחה ופופולריות רבה בישראל: "סאלח שבתי", "אני אוהב אותך רוזה", "אסקימו לימון", "מלכת הכביש", "אהבה אילמת", "קזבלן", "מבצע יונתן", שהצליח גם ברחבי העולם והיה מועמד לפרס האוסקר ולפרס גלובוס הזהב, "ללקק ת'תות" ועוד רבים. במקביל הקימו בשנת 1970 את רשת בתי הקולנוע "גולן-גלובוס", שרכשה או הקימה בתי קולנוע בעיקר באזור תל אביב.
בשנת 1978 עברו גולן וגלובוס להוליווד ורכשו בשנת 1979 את חברת הפקות הסרטים "קנון גרופ" בכ-500,000 דולר. "קנון גרופ" הפיקה עשרות סרטים במשך כ-10 שנים ונהגה להציג אותם ברשת בתי הקולנוע שלה בישראל באופן בלעדי. בשנת 1986 אף ערכה הצגת בכורה חגיגית של הסרט אותלו, גרסה מצולמת לאופרה של ורדי. בהצגת הבכורה בקולנוע שחף בכיכר אתרים נכחו כוכב הסרט פלאסידו דומינגו, הבמאי פרנקו זפירלי ונשיא המדינה חיים הרצוג. 
בשנת 1983 השתלטו על 80% משוק הפצת הסרטים בישראל לאחר שרכשה את זכויות ההפצה של רוב האולפנים ההוליוודים בישראל. באותה שנה יזמו גם תוכנית להקמת קומפלקס של אולפני קולנוע בישראל, בין האתרים שנשקלו למיקום המיזם היו מעלה אדומים ועטרות, לבסוף הוקמו בנווה אילן ונפתחו בשנת 1990. כמו כן הפיקו את הסרט "סהרה" , שחלקו צולם בישראל בכיכובה של ברוק שילדס, בהפקה משותפת עם "מטרו גולדווין מאייר". בסרט השתתפו גם השחקנים הישראלים יעקב בן-סירא וגבי עמרני, והוא צולם על ידי יוני המנחם. 
בשנת 1989 רכש יורם גלובוס את חלקו של מנחם גולן בקבוצה, ושמה שונה בהמשך ל"גלובוס גרופ". חברת הפקות הסרטים "קנון גרופ" נכנסה לחובות ונמכרה, אחר כך מוזגה עם חברת הסרטים האמריקאית "MGM" (מטרו-גולדווין-מאייר), יורם גלובוס מונה לנשיא "MGM" ו-Chief Operating Officer של חברת MGM ויונייטד ארטיסטס. באותה עת בישראל ניהל את פעילות הפקת הסרטים ואולפני ג.ג. המפיק איציק קול, יונתן צ'יזיק שימש כיושב ראש משותף ואת רשת בתי הקולנוע ניהל אמנון גלובוס, אחיו של יורם גלובוס.
בשנת 1993, לאחר שהפיק למעלה מ-200 סרטים בהוליווד, חזר יורם גלובוס לישראל.
החברה הייתה שותפה מ-2007 בחברת "גלובוס מקס" (עם חברה של איש העסקים בנט קפלן), שבבעלותה כ-10 קומפלקסים בארץ הכוללים שטחי מסחר ובידור ואולמות קולנוע.
בשנת 2014 מכר גלובוס את "ג.ג. אולפני ישראל ירושלים" לקרן ריאליטי ב-180 מיליון שקל, ואת חלקו בפעילות בתי הקולנוע גלובוס מקס.