google/wiki40b huggingface dataset:
בית קסלטאון

היסטוריה

החזית של הבלוק הראשי של הבית עוצבה על ידי גליליי בסגנון פלדיאני, שהיה סגנון של בית כפרי איטלקי במאה ה-16, מה שלא התאים בהכרח למזג האוויר הקריר של אירלנד. גליליי חזר לאיטליה בשנת 1719, ולכן ולא היה מעורב בתכנון שאר הבית. מכאן עברה עבודת התכנון לאחריותו של סר אדוארד לובט פירס, ארכיטקט אירי צעיר שמונה בשנת 1724 לסיים את הפרויקט. אדוארד פירס חזר באותה תקופה מאיטליה, שם פגש באלסנדרו גליליי. פירס הוסיף אכסדרה שקישרה בין האגפים המערבי והמזרחי של הבית לחלקו המרכזי.
תכנון פנים הבית נקטע עם מותו של ויליאם קונולי ב-1729, וחודש רק בשנת 1758 לאחר שאחד מצאצאי המשפחה, טום קונולי (אחיין דור שני), ירש את הבית. 
בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-18 תוכננו חדרי הבית בסגנון נאו-קלאסי מאופק על ידי הארכיטקט סר ויליאם צמברס.

חדרי הבית

היכל הכניסה הוא היכל בעל שתי קומות, הרצפה בעלת מרצפות שחור לבן כמו בלוח שחמט. ההיכל תוכנן על ידי פירס ולא השתנה כלל מאז בניית הבית. האח בחדר עשוי משיש קיקלני שחור.
גרם המדרגות שנתמך על ידי אבן גיר שהובאה מהאי פורטלנד, עם מעקה שעשוי מעמודי פליז שנבנה בשנת 1760. על העמודים עצמם חרוטה השנה 1760 ושם החברה המייצרת.
העבודה נעשתה תחת הנחייתו של סימון וירפיל, שהיה בן טיפוחיו של סיר ויליאם צמברס.
קירות החדר מעוצבים בסגנון רוקוקו וכוללים פורטרטים של בני המשפחה, פסל ראש של טום קונולי וארבעה ציורי ראשים שמייצגים את ארבע עונות השנה.
חדר האוכל - תכנונו הסתיים בשנת 1767 על ידי ליידי לואיזה אשתו של טום קונולי, התכנון הושפע מעצותיו של הדוכס מלנסטר שהיה גיסה ואשר גר בקארטון האוס, בכפר מיינות' השכן. החפצים שהשתמרו הם שני שולחנות עץ מוזהבים ושלוש מראות קיר גדולות מקושטות ומוזהבות.
חדר המזווה - מכיוון שהמטבח היה מרוחק, והאוכל היה מתקרר עד שהמשרתים היו מביאים או לחדר האוכל, אז צמוד לחדר אוכל היה מזווה בו חיממו את האוכל.
חדר ההדפסים (print room) - חדר זה היחיד מסוגו שהשתמר במלואו כיום באירלנד, הוא חדר מהמאה ה-18 אשר על קירותיו מודבקים גזרי עיתונים והדפסים אחרים כמו שהיה מקובל באותה תקופה. את ההדפסים הדביקו ליידי לואיזה ואחותה שהייתה נשואה לדוכס מליינסטר.
חדרים נוספים: החדר האדום, החדר הירוק, חדר לימוד החום, הגלריה הארוכה ועוד..

האובליסק

זהו מבנה שטות (folly) שמכונה קונולי פולי או האובליסק אשר נבנה כדי לסגור את הנוף שנשקף מהגלריה הארוכה. האובליסק נבנה בשנת 1740 ותוכנן על ידי ריצ'רד קאסל

עבודות השחזור

משפחת קונולי חיה בבית עד שנת 1965 אז הבית נמכר עם כל הרכוש.
בשנת 1967 נקנה הבית על ידי הון דזמונד גינס והחלו עבודות שחזור והבית נפתח לציבור.
בשנת 1994 עבר הבית עם האובליסק והחצר מסביב שכוללת מבני פנאי כמו פגודה, בית מרחץ וכו' לראשות המשרד לעבודות הציבור (OPW).

כיום

בחודשי הקיץ מתקיימים בבית קונצרטים ופסטיבלים המשחזרים את התקופה בהם אנשים מתחפשים לאצילים מהמאה ה-18.
ניתן לבקר בתוך הבית בסיורים מודרכים בחודשי הקיץ. המבנה עצמו כולל בית קפה שפתוח כל השנה וכן החצר מסביב לבית פתוחה לציבור כל השנה.
מברק נוביקוב

רקע

מיד בתום מלחמת העולם השנייה, שבה שיתפו פעולה ממשלות ארצות הברית בריטניה וברית המועצות (שלושת הגדולים), החל להווצר מתח בין ארצות הברית ובריטניה לבין ברית המועצות. מתח זה, שעצימותו שונה מתקופה לתקופה, מכונה המלחמה הקרה. רוזוולט נפטר באפריל 1945, ולא הספיק לקבל את כניעת גרמניה הנאצית ויפן, וסגנו הארי טרומן החליפו. בתקופת ממשלו שונתה מדיניות ארצות הברית מקצה לקצה. הדוקטרינה ששלטה עד אז, דוקטרינת מונרו, השואפת לבדלנות אמריקנית: אירופה לאירופאים ואמריקה לאמריקנים, דוקטרינה זו שונתה לדוקטרינת טרומן. מרכיבים רבים חברו יחד ליצירת דוקטרינה זו, כמו השינויים המהירים במלחמה הקרה, השתלטות ברית המועצות על חלקים נרחבים במזרח אירופה, מרוץ החימוש ועוד. אירועים אלו לא פסחו על טרומן, שהבין שיש לשנות מדיניות אל מול הסובייטים.

דוקטרינת טרומן והמברק הארוך

אחד הגורמים לשינוי זה הוא "המברק הארוך, בו תיאר ג'ורג' קנאן, דיפלומט אמריקני בכיר במוסקבה, במברק ארוך (מעל 5,300 מילים), את השקפתו לגבי ברית המועצות ושאיפותיה, ומלחמתה בקפיטליזם. מברק זה העניק לקנאן מעמד בתחום מדיניות החוץ האמריקנית כלפי ברית המועצות, והוא היה מעורב מאוד בכתיבת תוכנית מרשל. המברק הפך גם למאמר שפרסם קנאן תחת שם בדוי 'X'. במברק זה מציע קנאן לשנות מדיניות אל מול הקומוניזם, למדיניות שלימים תקרא מדיניות ההכלה,containment, או תורת הבלימה. טרומן עצמו מזכיר את המברק בנאומו בפני הקונגרס, כאשר הוא מבקש לאשר העברת סכום עתק של 400,000,000$ לידי יוון וטורקיה בשל מלחמת האזרחים שמתרחשת שם, ובקשתם לעזרה. נאום זה הוא הנאום שהתווה את דוקטרינת טרומן, המושתתת על הפחד מאפקט הדומינו.

תוכן המברק

מברק נוביקוב נכתב כתגובה למברק הארוך. גם מברק זה היה ארוך, וכלל נושאים רבים. הוא מתנגח בממשל טרומן, ומכנה אותו קיצוני. הוא רואה בו שינוי משמעותי מממשלו של רוזוולט, שזה האחרון חיפש שיתוף פעולה עם הכוחות הגדולים, ואילו ממשל טרומן רוצה לשלוט על העולם ולכפות את הקפיטליזם על כל מדינות העולם וגם על ברית המועצות. כהוכחה לכך הוא מראה את הרחבת הכוחות המזוינים של ארצות הברית בתום המלחמה, למרות שארצות הברית מעולם לא החזיקה צבא שלום. נוביקוב רואה בכך הוכחה לניסיון האמריקני לקחת לעצמו פטרונות על העולם.
המברק נחשף לעיני המערב רק לאחר נפילת הגוש הקומוניסטי.
אפקט מקגורק

אפקט מקגורק הידוע גם בשם אפקט מקגורק-מקדונלד הוא תופעה המדגימה אשליה שמיעתית המטעה את חוש השמיעה על ידי מידע חזותי הסותר אותו. האשליה מתרחשת כאשר אדם חשוף למידע חזותי וקולי שאינם זהים ומקבל תפיסה שגויה לגבי הקול הנשמע.

רקע

האפקט המודגם באשליה זו קרוי אפקט "מקגורק-מקדונלד" על שם שני החוקרים שהציגו אותו בשנת 1976.
כדי להדגים את האשליה, מציגים לנבדקים סרטון ובו אדם מבטא הברה מסוימת, כאשר הקול המלווה את הסרטון, מורכב מהברה שונה. כתוצאה מכך, המוח תופס את הצליל באופן שונה מההברה הנשמעת, בדרך כלל כהברה שלישית, השונה מזו הנשמעת ומזו הנצפית. להמחשת האשליה, הנבדק מוזמן לכסות את עיניו ולהקשיב שוב, ואז תפיסת הצליל מתחדדת והמוח תופס את הצליל כפי שהוא נשמע. כאשר נראה אדם מבטא הברה (בתנועות שפתיים) אך מושמעת הברה אחרת, המוח מפרש את הצליל הנשמע כהברה שלישית. זאת היות שהמוח משתמש לצורך תפיסה גם בראייה וגם בשמיעה.
בשונה מהרבה אשליות אחרות, אפילו אם הנבדק יהיה מודע לקיום האפקט, הוא לא יצליח להתגבר עליו ולגרום למוח להתעלם מהסתירה ולתפוס את הצליל כפי שהוא נשמע לאוזנו.
התופעה מוחלשת בהרבה עבור נבדקים הלוקים בדיסלקסיה וכן אצל חולים באלצהיימר או סכיזופרניה.
גבעת הצלבים

גבעת הצלבים (בליטאית: Kryžių kalnas) הוא אתר צליינות קתולי, השוכן כ-12 ק"מ צפונית-מזרחית לעיר שאולאי בצפון ליטא. במקום שוכנת גבעה קטנה, באורך של 60 מטרים וברוחב של כ-45 מטרים, אליה נוהגים הולכי רגל להגיע ולהניח צלבים. עם השנים החלו מונחים באתר גם קרוסיפיקסים, פסלי מרים, תמונות ופסלים של פטריוטים ליטאים ומחרוזות תפילה נוצריות. מספר הצלבים באתר מוערך בדרך כלל בכ-100,000‏, אם כי יש הטוענים כי הוא כפול. מקורו המדויק של הנוהג אינו ידוע, אך מקובל שהחל באופן ספונטני לאחר התקוממות נובמבר בשנים 1830-1831.

היסטוריה

גבעת הצלבים נזכרה לראשונה בכתובים בשנת 1850 וצויין כי נצבו בה 17 צלבים; אך מקובל שהצלבים הראשונים הונחו באתר בו שכנה קודם לכן מצודת יורגצ'אי-דומנטאי (Jurgaičiai-Domantai), כבר ב-1831. הצלבים הונחו בידי קרוביהם של קורבנות התקוממות נובמבר שהתחוללה בשנים 1831-1830, לאחר שממשלת האימפריה הרוסית מנעה מהם לקוברם. צלבים נוספים הונחו במקום לאחר מרד ינואר בשנת 1863. בתחילת המאה ה-20 כבר נודעה הגבעה כמקום קדוש, ונהגו בה עריכת מיסות והתייחדות. 
בתקופת השלטון הסובייטי בליטא, הפך האתר לסמל להתנגדות למשטר, וזה ראה בו גורם חתרני. לפחות בשתי הזדמנויות, ב-1961 ובין השנים 1975-1973, פגעו השלטונות באתר והשמידו אלפי צלבים: צלבי עץ שוברו או נשרפו, צלבי מתכת נלקחו מהמקום לשם שימוש בחומר הגלם וצלבי אבן שוברו ונקברו. בולדוזרים פקדו את הגבעה מספר פעמים ופגעו בה. בשנים שלאחר מכן הרסו השלטונות צלבים באתר בטיעון שהם חסרי ערך אמנותי, אסרו על הגעה למקום בשל חשש לכך שהוא נגוע במגפה וחסמו את הדרכים המובילות אליו. על האתר הוצבה שמירה משטרתית ובשנים 1979-1978 ניסו השלטונות להציף את השטח. 
לאחר שינוי האקלים הפוליטי בברית המועצות החל שמה של הגבעה להיוודע ברחבי ליטא כולה ומחוץ לה, וספירה שנערכה ב-1990 גלתה כי באתר כ-55,500 צלבים. ב-7 בספטמבר 1993 ערך האפיפיור יוחנן פאולוס השני ביקור במקום ונשא דרשה, ושנה לאחר מכן פנה אל המסדר הפרנציסקני בבקשה כי יקימו מבדד סמוך לגבעה. זה נבנה כ-300 מטרים מצפון לאתר ונחנך ב-7 ביולי 2000. מאז 1997 נוהג טקס התייחדות באתר בכל יום ראשון הלפני האחרון בחודש יולי.
לב דייטש

חייו

לֶיְיבּ דייטש נולד בטולצ'ין שבפודוליה במשפחת סוחרים יהודים. כשהיה בן 4 עברה משפחתו לעיר קייב. בשנת 1867 אביו פשט רגל, ומשפחתו סבלה מעוני. דייטש החל את פעילותו בתנועת הנרודניקים בשנת 1874. ביוני 1876 השתתף בהתנקשות באחד מחברי הארגון, שנחשד בבגידה. בשנת 1877 השתתף בארגון מהומות איכרים בסביבות העיר קייב, וכתוצאה מכך נעצר, אך כבר בשנת 1878 נמלט מהכלא. בשנת 1879 החל להשתתף בפעילות של ארגון "זמליה אי ווליה" ("אדמה וחופש"), ולאחר פיצולו הצטרף לארגון "החלוקה מחדש השחורה".
בשנת 1880 עזב דייטש את האימפריה הרוסית. בשנת 1883, בהיותו בשווייץ, היה בין מייסדי הארגון הרוסי-מרקסיסטי הראשון: "שחרור העמל" (Освобождение труда). הוא היה מעורב בהוצאה לאור והעברה לתחומי האימפריה הרוסית של ספרות מהפכנית שפורסמה על ידי הארגון. בשנת 1884 הוא נעצר בגרמניה והוסגר לרוסיה כפושע פלילי על השתתפותו בהתנקשות של שנת 1876. הוא נשפט, ונשלח ל-13 שנות גלות בסיביר. לאחר מספר שנים קוצרה תקופת הגלות. בהיותו בסיביר הוא התחתן. בשנת 1897 הוא עבר לעיירה הסיבירית הקטנה סְרֶטֶנְסְק, ועבד במשרד לנתיבי תחבורה. לאחר פטירת אשתו עבר לבלאגובשצ'נסק והיה עורך העיתון המקומי.
בשנת 1901 נמלט דייטש לארצות הברית, ומשם עבר למינכן. בהיותו במינכן הוא השתתף בהוצאה לאור של העיתון "אִיסְקְרָה" ("הניצוץ"). דייטש השתתף בארגון ועידת מפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית הרוסית השנייה, ובמהלך הוועדה נמנה עם קבוצת המנשביקים. בסתיו 1905 הוא חזר לרוסיה, נעצר ונשלח לסיביר, אך תוך זמן קצר נמלט. בהיותו באירופה השתתף דייץ' בוועידות המפלגה. לאור השינויים הפוליטיים ברוסיה הוא תמך בביטול הפעילות המחתרתית והפיכת המפלגה למפלגה לגאלית. 
בשנת 1911 עבר דייטש לניו יורק עם אשתו השנייה, אסתר זִינוֹבְיֶיבה. הוא ישב בניו יורק במשך 5 שנים, והשתתף בהוצאה לאור של עיתונות מהפכנית.
לאחר מהפכת פברואר שב דייטש לרוסיה, ונטל חלק בפעילות של קבוצת מנשביקים שדגלו בתמיכה בממשלה החדשה. ביחד עם גאורגי פלכנוב וורה זסוליץ' תמך בחתימת הסכם עם הממשלה החדשה והמשך השתתפות המדינה במלחמת העולם הראשונה. דייטש היה בדעה שמלחמת אזרחים ברוסיה "תהרוג את המדינה החופשית הצעירה".
דייטש התנגד למהפכת אוקטובר. הוא היה בדעה שבשלב זה לא ניתן להצליח במהפכה הסוציאליסטית בכלל וברוסיה בפרט. בחודשים הראשונים שלאחר המהפכה עבד במערכת של כמה שבועונים. לאחר פטירת פלכנוב בשנת 1918 עבר על הוצאה לאור של עבודותיו, וכתב מאמרים על ההיסטוריה של התנועות המהפכניות ברוסיה.
בשנת 1928 פרש לגמלאות.
נפטר במוסקבה שברוסיה הסובייטית ב-1941.
איבונה ון ולרקן

איבונה ון ולרקן (בהולנדית: Yvonne van Vlerken; נולדה ב-5 בנובמבר 1978) היא טריאתלטית ודואתלטית הולנדית, זכתה פעמיים ב-Quelle Challenge Roth, וב-2008 קבעה שיא עולם במרוצי איש הברזל. היא אחת מהטריאתלטיות היחידות שהשיגו שלוש פעמים תוצאה של מתחת לתשע שעות בתחרות איש הברזל.

שנותיה הראשונות

איבונה ון ולרקן נולדה בעיר קטנה בקרימפן אן דה לק בסמוך לחאודה ב-5 בנובמבר 1978. אביה היא שחקן כדורגל והיא נהייתה שחקנית כדורגל גם כן, שיחקה בנבחרת דרום הולנד. אחרי שהיא סיימה את בית הספר התיכון היא למדה חינוך גופני וקיבלה תואר באימון כושר, והחלה לעסוק בכך. ון ולרקן עבדה בעירה במשך 13 שנה. לקוחותיה כללו תלמידי בית ספר שעסקו בריקוד ואנשים מבוגרים שהדריכה אותם באימוני כושר.
קיווי (משחת נעליים)

קיווי (באנגלית: Kiwi) הוא מותג של משחת נעליים, שיוצרה לראשונה באוסטרליה בשנת 1906. כיום משווקת משחת "קיווי" ברחבי העולם, וזהו ככל הנראה מותג משחת הנעליים הנפוץ והמוכר בעולם.
לאחר שנרכשה בשנת 1984 על ידי קונצרן הענק האמריקני Sara Lee, מחזיק מותג ה־Kiwi נפח שוק דומיננטי ביותר במדינות רבות, לרבות הממלכה המאוחדת וארצות הברית בהן הוא אוחז בלמעלה משני-שלישים מהשוק. משחת הנעליים פותחה על ידי ויליאם רמזי, שקרא למשחה "קיווי" כמחווה לאשתו, ילידת ניו זילנד (קיווי הוא הציפור הלאומית והטיפוסית של ניו זילנד, וגם כינויים של בני ניו זילנד). עד היום נושא לוגו המוצר את איור ציפור הקיווי הניוזילנדית.
נכון לשנת 2005 נמכרת המשחה בקרוב ל־180 מדינות.

היסטוריה

לפני קיווי היו בנמצא מוצרים שונים לשמירת מוצרי עור, ביניהם מוצר מתוצרת החברה האירית Punch, שיוצר מאז 1851, ומוצר של החברה הגרמנית Erdal מאז 1901. אולם, המצאתה של "קיווי" בשנת 1906 הביאה לשוק את משחת הנעליים הראשונה שדומה למשחות המודרניות המוכרות כיום, בעיקר במטרתה להבריק את הנעליים, ולא רק לשמור עליהן.
ויליאם רמזי והמילטון מק'אלן החלו לייצר משחות נעליים בבית מלאכה קטן בשנת 1904 בעיר מלבורן שבאוסטרליה. הנוסחה שלהם הייתה חדשנית, והם המשיכו לעבוד על שיפורים נוספים במוצר. רמזי השיק את המוצר בשנת 1906 והחל לשווק אותו במלבורן. הוא העמיס את הכירכרה והסוס שלו בקופסאות, ומכר את משחת הנעליים לחוואים כאמצעי להגנת מגפיהם. משחת הנעליים Kiwi היוותה שיפור אדיר בהשוואה למשחות הנעליים הקודמות שהוצעו בשוק: היא הצליחה לשמר את עור הנעליים, הפכה את הנעליים לבורקות ושיחזרה את הצבע המקורי שלהן. עם השקת משחת הנעליים Kiwi Dark Tan בשנת 1908, שולבו בה מרכיבים ששיפרו את גמישות הנעל ואת החסינות שלה ממים.
הצלחתה של המשחה באוסטרליה התרחבה אל מעבר לים, והיא החלה להמכר ליחידות צבאות בריטניה וארצות הברית במהלך מלחמת העולם הראשונה. משחות הנעליים שיוצרו באוסטרליה נחשבו בתקופה ההיא לטובות בעולם. צבעים שונים בצד הצבע השחור, הפכו להיות זמינים לקהל הצרכנים, והמשחות יוצאו לניו זילנד, לבריטניה ולאירופה.
במהלך השנים נרכשה קיווי על ידי מספר חברות ותאגידים. בשישים שנותיה הראשונות הייתה החברה חלק מתאגיד אוסטרלי שחלק משמו היה "קיווי", שכל חברות הבת ובסיסי הייצור שלו היו במדינת ויקטוריה, לרבות חברת Kiwi Boot Polish Company (בין השנים 1913-1916) ו-Kiwi Polish Company (בשנים 1916-1971).
בשנת 1971 התמזגה החברה עם חברת Nicholas International Ltd., חברת תרופות עולמית שבסיסה בעיר מלבורן. שמה של החברה החדשה שונה לשם Nicholas Kiwi. בשנת 1984 נרכשה החברה על ידי התאגיד האמריקני Sara Lee (שנקרא באותה עת בשם Consolidated Foods Corporation), שבחר למכור את קו מוצרי התרופות של החברה לחברת Roche השווייצרית, ולהשאיר בידיו את פס הייצור של משחת הנעליים קיווי.
קיווי הייתה ועודנה משחת הנעליים הנמכרת ביותר בעולם עולו: היא משווקת ביותר מ־180 מדינות בעולם, ושולטת ב־53% משוק משחות הנעליים. כיום המשחה מיוצרת באוסטרליה, בקנדה, בצרפת, בהודו, בפקיסטן, בדרום אפריקה, בספרד, בממלכה המאוחדת ובארצות הברית.
ספיר קופמן-פפושדו

ביוגרפיה

קופמן-פפושדו נולדה וגדלה בפתח תקווה למשפחה בת שתי בנות, אמה יהודית הייתה דיילת יופי ואיפור בשקם ואביה יעקב היה עובד חברת החשמל. בגיל 18, בעת שירותה בצה"ל, הגיעה למיון של תחרות מלכת היופי לאחר שחברת משפחה המליצה עליה. לאחר זכייתה, ייצגה את ישראל בתחרויות מיס תבל בארצות הברית ומיס אירופה בגרמניה ובכך הייתה לישראלית הראשונה שהשתתפה בתחרות. בעקבות פרסומה כמלכת היופי של ישראל הפך "ספיר" לאחד השמות הפופולריים לבנות בישראל.
לאחר שחרורה משירות צבאי, נסעה קופמן לדגמן בניו יורק למעצב האופנה אוסקר דה לה רנטה.
בישראל שימשה כדוגמנית הבית של גוטקס והשתתפה במשלחת של גוטקס לאולימפיאדת 1984 והייתה לאחת הדוגמניות המובילות בישראל. במהלך השנים כיכבה קופמן על 25 שערים של שבועון לאשה
במהלך שנות התשעים לקחה חלק בהנחיית טקסי מלכת היופי, וב-2006 נפגשה עם המועמדות לתחרות, בנוסף ב-1993 הנחתה את תחרות תגלית השנה.
ב-2002 דיגמנה לחברת שעוני "אוריס" היוקרתית.

חיים אישיים

קופמן-פפושדו ניהלה זוגיות בשנות ה-90 עם אייל בוחבוט, מי שהופיע במחזמר "שיער". ב-1995 התחתנה קופמן עם איש העסקים יואב פפושדו, בנו של אלי פפושדו, ולזוג שלושה ילדים. התגוררה בכפר שמריהו ועסקה בפעילות פילנתרופית. בתה נעה גם היא דוגמנית.
ב-23 בנובמבר 2017 נפטרה קופמן ממחלת הסרטן.
גלנמורנג'י

היסטוריה

בשנת 1730 לערך הוקמה באתר המזקקה, על גדות מפרץ דורנוך (Dornoch Firth), צפונית מערבית לעיירה טאין (Tain), מבשלת בירה.
בשנת 1843 רכש ויליאם מתסון (William Matheson) את המבשלה, רכש שני דודי זיקוק ג'ין משומשים והחל לזקק ויסקי סינגל מאלט.
ב-1918 נרכשה המזקקה על ידי משפחת מקדונלד.
בתקופת מלחמות העולם וביניהם, שכללה את תקופת השפל הגדול ותקופת היובש, בהן היה מחסור גם בשעורה ובדלק נקלעה גם המזקקה, כמו מזקקות רבות נוספות, לשפל עמוק, ממנו יצאה רק בשנת 1948.
בשנים שלאחר מכן רכשה המזקקה מיכלי תסיסה ודודי זיקוק נוספים.
בשנת 2004 נרכשה המזקקה על ידי תאגיד LVMH תמורת כ-300 מיליון פאונד והושק מיתוג מחדש של קו המוצרים.
עד 2009 סיפקה המזקקה ויסקי לייצור משקאות בלנדד ויסקי אך בשנה זו מכרה המזקקה את מזקקת גלן מוריי (Glen Moray distillery) והפסיקה לשווק ויסקי ליצור בלנדים.
מזקקת גלנמורנג'י מייצרת כ-10 מיליון בקבוקים בשנה, מתוכם 6-6.5 מיליון נמכרים בבריטניה. בעולם מחזיקה המזקקה ב-6% מנתח השוק של משקאות סינגל מאלט.

עובדי המזקקה

במשך 170 שנה עבדו בייצור הוויסקי 16 הגברים של טאין, תושבי העיירה הסמוכה שהעבירו את המסורת והניסיון בתוך משפחותיהם. הרחבת הייצור הגדילה את מספר עובדי הייצור, אך עדיין מתייחסת אליהם המזקקה כאל "הגברים של טאין".
יירי נמץ

קריירת מועדונים

נמץ החל לשחק בליגת העל הצ'כוסלובקית בדינמו צ'סקה בודיוביצה בשנת 1985, וכעבור שנתיים עבר לדוקלה פראג, שם שיחק שלוש עונות, וזכה בעונת 1989/90 בגביע הצ'כוסלובקי בעונת 1989/90, לאחר ניצחון בבעיטות הכרעה בגמר על אינטר ברטיסלבה. בתום עונה זו, עבר נמץ לספרטה פראג, גם שם שיחק שלוש עונות. בעונתו הראשונה בקבוצה, 1990/91, זכה נמץ עם ספרטה פראג באליפות צ'כוסלובקיה. בעונה השנייה, 1991/92 איבדה ספרטה פראג את האליפות לסלובן ברטיסלבה, אך נמץ זכה עם הקבוצה בגביע הצ'כוסלובקי, לאחר ניצחון 2-1 בגמר על טטרן פרשוב. בעונת 1992/93 זכה נמץ עם ספרטה פראג באליפות צ'כוסלובקיה נוספת, והאחרונה בהיסטוריה של ליגת העל הצ'כוסלובקית, שהתפצלה עם פירוק צ'כוסלובקיה לשתי ליגות. בתום עונה זו עזב נמץ את ספרטה פראג לאחר שצבר 83 הופעות והבקיע שישה שערים, וחתם בשאלקה 04.
נמץ חתם בשאלקה 04 לקראת עונת 1993/94, והעביר בקבוצה תשע עונות, רובן בצמוד לחברו לנבחרת צ'כיה רדוסלאב לאטאל, ועם חוליית קישור שכללה את אינגו אנדרברוגה, מיכאל בוסקנס ואנדראס מילר הגרמנים, ובהמשך את אולף תון, יורג בומה וג'רלד אסמואה. בעונת 1996/97 זכה נמץ עם הקבוצה בגביע אופ"א, לאחר ניצחון במפגש כפול מול אינטר מילאנו, בו נמץ נטל חלק מרכזי. הישג זה הקנה לנמץ את תואר כדורגלן השנה בצ'כיה לשנת 1997, וגם את פרס כדור הזהב הצ'כי לשנה זו. בעונת 2000/01 זכה נמץ עם הקבוצה בגביע הגרמני לאחר ניצחון 2-0 בגמר על אוניון ברלין. נמץ שיחק בגמר זה 84 דקות והוחלף על ידי אולף תון. בעונת 2001/02 זכה נמץ עם הקבוצה בגביע נוסף, לאחר ניצחון 4-2 בגמר על באייר לברקוזן, בו שיחק נמץ 90 דקות. בתום עונה זו, עזב נמץ את שאלקה, לאחר שצבר 256 הופעות ליגה, בהן הבקיע שישה שערים.
לאחר שעזב את שאלקה, חתם נמץ לעונה אחת בשמל בלשאני הצ'כית, ובעונת 2002/03 חזר לספרטה פראג, עמה זכה באליפות ליגת העל הצ'כית. בשנת 2004 הופיע נמץ 12 פעמים במדי ויקטוריה ז'יז'קוב הצ'כית, ובשנה זו פרש ממשחק פעיל.

קריירה בינלאומית

נמץ החל לשחק בנבחרת צ'כוסלובקיה בשנת 1990, ונכלל בסגל הנבחרת שהגיעה לרבע גמר מונדיאל 1990, אך לא שותף באף משחק. עם פירוק צ'כוסלובקיה עבר נמץ לשחק בנבחרת צ'כיה, והגיע עמה למקום השני המפתיע ביורו 1996, בו הפסידה צ'כיה במשחק הגמר לנבחרת גרמניה בשער זהב של אוליבר בירהוף בהארכה. לאחר מכן, נמץ השתתף גם בגביע הקונפדרציות 1997, בו צ'כיה סיימה במקום השלישי, וביורו 2000, בו נכשלה הנבחרת הצ'כית ולא עברה את שלב הבתים. הופעתו האחרונה של נמץ במדים הלאומיים נערכה בשנת 2001.

קריירת אימון

לאחר הפרישה, נמץ שימש עוזר מאמן ולעיתים גם מאמן ראשי בדוקלה פראג ולאחר מכן בספרטה פראג.
קרב מיקאלה

רקע

באביב שנת 479 לפנה"ס, על רקע ההסתבכות הפרסית בקרבות בתוך יוון גופה, התמרדו מספר ערים יווניות באיוניה כנגד השלטון הפרסי. בני איוניה הבינו במהרה כי לא יוכלו לעמוד לבדם אל מול עוצמת האימפריה האחמנית, ולפיכך שיגרו נציגים אל אתונה וספרטה על מנת לקבל מהן סיוע. 
מרדוניוס, המושל הפרסי ביוון, לא ראה בעין יפה את ההתערבות האתונאית במתרחש בצידו השני של הים האגאי, ולאחר שניסה לפייס את אתונה, ולשכנעה להישאר נייטראלית בעזרת תמריצים שונים, קיבל את סירובה. כתוצאה מכך, החליט לצאת למסע מלחמה שיסתיים, בסופו של דבר, בקרב פלטאיה.
בינתיים, הספרטנים, בראשות מלכם לאוכיטידס השני, גייסו 5,000 לוחמים (5,000 אחרים יצאו לקרב בפלטאיה), צירפו אליהם 35,000 לוחמים אתונאים ובני פולייס אחרות, והפליגו, לאחר התארגנות באי דלוס, אל עבר סמוס וחופי איוניה.

הקרב

כששמעו על המתקפה ההולכת וקרבה, הפרסים, שרצו להימנע מקרב ימי כושל דוגמת סלמיס, הסיגו את ציים מהאי סאמוס אל עבר היבשת. שם, בחופו הדרומי של חצי האי מיקאלה, התבצרו ונערכו להדוף את הפלישה היוונית.
היוונים, שהיו ערוכים לקרב ימי, הופתעו למצוא את סאמוס נטוש, אך במהרה גילו את הצבא הפרסי ערוך על החוף האיוני, ולאחר התלבטות קצרה, החליטו לערוך קרב יבשתי. הרודוטוס מספר כי המפקד הספרטני לאוטיכידס, הפליג בקרבת המחנה הפרסי ונשא נאום שהופנה לבני בריתה האיונים של פרס:
אנשי איוניה, אלה מכם ששומעים את דברי, הקשיבו לי, כי הפרסים לא יבינו את אשר אודיע לכם. כשנתנגש, על כל אחד לזכור קודם כל את החירות, ואחרי כן את ססמתנו - הֵרָה, מיסרו את דברי לכל מי שלא הצליח לשמוע אותי.
— הרודוטוס, ספר ט', 98
הפרסים, שחשדו כי לאוטיכידס מנסה לגרום לעריקה בשורותיהם, פרקו, בתגובה, את בני סאמוס מנשקם ושלחו את המיליטים לשמור על העורף ודרכי המילוט.
באותו זמן, נחת הצבא היווני על החוף והתחלק לשני גייסות, האתונאים צעדו לאורך קו החוף באגף ימין והספרטנים התקדמו על מורדות הר מיקאלה באגף שמאל. במהלך הצעידה לאורך החוף, מצאו האתונאים שרביט מונח בחול. הדבר התפרש מיד כאות אלוהי, המבשר על ניצחון יווני בקרב במישור פלטאיה, שנערך בבוקר אותו יום. 
בתום הקרב, שבו היוונים לסאמוס והחלו בדיונים על העתיד. הספרטנים הדורים, לא התכוונו להטריח את עצמם אל מעבר לים האגאי בכל פעם שתעמוד איוניה בפני מתקפה והציעו לפנות את האיונים אל אדמת יוון. האתונאים לעומתם, לא היו מוכנים לאבד את מושבותיהם, וצירפו את בני איוניה לליגה הדלית.

תוצאות הקרב

עם תבוסת הפרסים, חזרו הספרטנים לאדמת יוון והמשיכו לעסוק בענייניהם. ערי איוניה היו כעת בברית עם אתונה, שהפכה לכוח אימפריאליסטי.
אתונה, שהתקיימה עד אותה תקופה בצילה של ספרטה והסתייעה בכוחה הצבאי להגנתה, החלה לפתח מדיניות עצמאית הולכת וגוברת, שהובילה, בסופו של דבר, לפריצת המלחמה הפלופונסית.
קסנוקרטס

אפיסטמולוגיה

בתחום האפיסטמולוגיה קסנוקרטס קבע חלוקה ברורה יותר של שלושת ענפי הפילוסופיה, ביחס לחלוקה של ספסיפוס. 
הוא מבחין בין שלוש רמות של הכרה: ידיעה, חישה ודעה. 
הידיעה (episteme) מתייחסת למהות של גוף החשיבה הטהורה שלא מערבת את עולם התופעות. 
חישה (aisthesis) היא המהות שעוברת לעולם התופעות. 
דעה (doxa) מתייחסת למהות המאחדת תפיסה חושית והגיון טהור, למשל מהות הכוכבים. 
הוא ביכר את הדעה, והשתדל, יותר מאפלטון, להציג את המתמטיקה כמתווכת בין הידיעה והתפיסה החושית.

מתמטיקה

ידוע כי כתב ספרים בשם "על מספרים", "תורת המספרים" בנוסף על ספרים בגאומטריה. 
פלוטארכוס כותב כי קסנוקרטס ניסה פעם לחשב את מספר ההברות האפשריות ליצירה על ידי צירופים של אותיות האלפא-ביתא. התוצאה הייתה 1,002,000,000,000 (רבבה ועשרים פעמים רבבי רבבות). ייתכן כי זהו הניסיון הראשון של ניסיון לפתור שאלה קומבינטורית העוסקת בתמורות.
קסנוקרטס תמך ברעיון של קווים וגדלים שאינם ניתנים לחלוקה, על מנת להתמודד עם הפרדוקסים של זנון.
ביערות פולין

עלילה

הנושא המרכזי של הסרט הוא המרד הפולני של 1863 והשתתפות היהודים בו. גיבור הסרט הוא מרדכי, בנו של מנהל עסקי היערות של נסיך פולני. הוא חונך במסורת יהודית, אך ספג גם אגדות עם פולניות.
אחד הסיפורים מהם הושפע מאוד היה על ברק יוסלביץ. כדי להרחיק את מרדכי מאהובתו רחל הוא נשלח לחצר צדיק מקוצק. שם הוא פוגש קבוצה של יהודים המשתפים פעולה עם הפולנים נגד הרוסים, זה קורה לפני המרד של 1863. מרדכי מצטרף אל הכוחות הלוחמים נגד הרוסים. בקרב הראשון הוא נפצע, בזמן טיפולו בבית החולים האחות המטפלת בו היא רחל אהובתו.
רוואז לר'ידזה

ביוגרפיה

רוואז לר'ידזה נולד בשנת 1921 בכפר אובצ'ה שבחבל אימרתי, כאשר גאורגיה הייתה חלק מברית המועצות; בשנת 1939 הוא סיים את לימודיו בבית הספר המוזיקלי מס' 4 של טביליסי (במגמת פסנתר). בשנים 1945-1941 לר'ידזה ניגן בתזמורת הסימפונית הגאורגית, ואילו בשנים 1949-1945 בתזמורת הרדיו הגאורגי.
בשנת 1948 לר'ידזה סיים את לימודיו בקונסרבטוריון הממלכתי של טביליסי (במגמת הלחנה, בהדרכתו של המלחין אנדריה בלנצ'יוודזה).
משנת 1962 ניהל את הקתדרה למוזיקה במכון הפדגוגי של טביליסי ע"ש פושקין, ואילו משנת 1964 הוא לימד בקונסרבטוריון הממלכתי של טביליסי.
לר'ידזה זכה בחייו בתארים ובפרסים הבאים: פעיל אמנות נכבד של גאורגיה הסובייטית (1958), אמן העם של גאורגיה הסובייטית (1961), פרס הקומסומול הגאורגי (1967) ופרס שותא רוסתוולי של גאורגיה הסובייטית (1975).
רוואז לר'ידזה מת בשנת 1981 בטביליסי ונקבר פנתאון דידובה שבעיר.

יצירות

רוואז לר'ידזה הלחין את הפואמה הסימפונית "למען המולדת" (1949), את המוזיקה עבור ההצגות המוזיקליות-קומיות "חברים" (1951) ו"איש הנבוט" (1957), את התמונה הסימפונית "היאבקות" (1952), מספר יצירות לפסנתר (כמו "טוֹקַטַה") ולצ'לו ("פואמה", "אלגיה" ואחרות).
לר'ידזה הלחין את הקנטטות עבור מקהלת גברים "שיר על המולדת", "בלדה על הגפן", "אודה על מסחתי", "בלדת העמק" ועוד; הוא כתב את המוזיקה גם לקנטטה עבור מקהלה מעורבת ותזמורת סימפונית "ורדזיה ממתינה לי" (1966, לפי שירהּ של י' אַבַּשידזֵה מהמחרוזת "על עקבותיו של רוסתוולי").
לר'ידזה הלחין את המוזיקה עבור האופרה "לֵלַה", שהועלתה בבית האופרה של טביליסי בשנת 1973; היצירה זיכתה אותו בפרס שותא רוסתוולי של גאורגיה הסובייטית.
חלק ניכר מיצירתו של לר'ידזה הוקדש לכתיבת מוזיקה עבור שירים; בשנת 1959 הוא הלחין את מילות "השיר על טביליסי" מאת פֵּטרֵה גרוזינסקי - לכבוד חגיגות ה-1500 שנים להקמתה של העיר. בשנת 1974 חברת ההקלטות הסובייטית "מלודיה" הוציאה אלבום כפול של הלהקה הגאורגית "אוֹרֵרַה", ובו "השיר על טביליסי" - שהפך ללהיט ברחבי ברית המועצות ולאחד השירים הגאורגיים המפורסמים ביותר. מיכֵאיל קווַליאשווילי תרגם את הטקסט של השיר לרוסית, ובגרסה זו הוא מבוצע פעמים רבות מחוץ לגאורגיה.
לר'ידזה כתב מוזיקה עבור למעלה מ-40 הצגות תיאטרון, יותר מ-30 סרטי קולנוע, שני סרטי תעודה ושני סרטים מצוירים.
בין סרטי הקולנוע, שלר'ידזה הלחין עבורם, בולטים: "העֶלֶם מְסַבּוּדַרַה" (1957), "שן הכריש", "נינוֹ", "פרח על שלג" (שלושתם ב-1959), "השיר הקטוע" (1960 - סרט גאורגי-צ'כי), "אנשים טובי לב", "סיפורו של העלוב" (שניהם ב-1961), "הבלדה החבסורית" (1965), "החיים כהרף עין" (1971, הדיבוב הרוסי הופץ בשם "חום ידייך"), "ביקור לילי" (1974 - לפי הרומן "הביקור אצל מינוטאורוס" מאת האחים ארקדי וגאורגי ויינר); חלק משיריו של לרי'ידזה נשמעו לראשונה בסרטי הקולנוע, שהוא הלחין עבורם את המוזיקה.