google/wiki40b huggingface dataset:
ג'ון פרי

ג'ון ר. פרי (באנגלית: John R. Perry; נולד ב-16 בינואר 1943) הוא פרופסור לפילוסופיה באוניברסיטת סטנפורד. הוא מוכר בזכות מחקריו הנודעים בפילוסופיה, בתחומי הלוגיקה, פילוסופיה של הלשון, מטאפיזיקה ופילוסופיה של הנפש.

ביוגרפיה

פרי נולד בלינקולן, נברסקה ב-16 בינואר 1943. קיבל תואר ראשון בפילוסופיה ממכללת דואן בלינקולן ב-1964, ודוקטורט מאוניברסיטת קורנל ב-1968. הוא קיבל את פרס ז'אן ניקו לשנת 1999, והוא חבר באקדמיה הנורווגית למדעים וללשון.
בנוסף לעבודתו כפרופסור הוא מגיש (משנת 2004) יחד עם קנת' טיילור, תוכנית רדיו בשם "Philosophy Talk" ("שיחת פילוסופיה", או "דיבור פילוסופי"), שהמוטו שלה הוא: "התוכנית שמפקפקת בהכל - חוץ מהאינטליגנציה שלכם". כמו כן הוא ראש מכון מחקר עצמאי שהקים.

עבודתו

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

זכייה באיג נובל

בשנת 1995, פרסם פרי מאמר הומוריסטי הנקרא "מבנה הדחיינות" ("Structured Procrastination"), בו נקבע:
בכדי להיות דחיין מוצלח, עליך לעסוק במשהו חשוב, בכדי להמנע מלעשות משהו חשוב אף יותר.
על מאמר זה, זכה פרי בפרס איג נובל לספרות בשנת 2011.
ברנהרד הראשון, דוכס סקסוניה-מיינינגן

ילדותו

ברנהרד נולד ב-10 בספטמבר 1649 בגותה שהשתייכה לדוכסות סקסוניה-גותה, לארנסט הראשון, דוכס סקסוניה-גותה, ולאליזבת סופיה, נסיכת סקסוניה-אלטנבורג, בתו של יוהאן פיליפ, דוכס סקסוניה-אלטנבורג.

שלטונו

לאחר מותו של ארנסט הראשון, דוכס סקסוניה-גותה בשנת 1675 שלטו ברנהרד ואחיו במשותף, ובשנת 1680 פוצלה הדוכסות בין שבעת האחים; פרידריך הראשון, דוכס סקסוניה-גותה-אלטנבורג, אלברכט החמישי, דוכס סקסוניה-קובורג, ברנהרד הראשון, דוכס סקסוניה-מיינינגן, היינריך, דוכס סקסוניה-רמהילד, כריסטיאן, דוכס סקסוניה-אייזנברג, ארנסט השלישי, דוכס סקסוניה-הילדבורגהאוזן, ויוהאן ארנסט, דוכס סקסוניה-זאלפלד.
ברנהרד בחר את מקום מגוריו במיינינגן, ובכך הפכה נחלתו לדוכסות סקסוניה-מיינינגן. בשנת 1681 החל ברנהרד בבניית ארמון אליזבתנבורג, לכבוד אשתו השנייה. הבנייה הסתיימה בשנת 1692, והארמון הפך למקום מושבם של דוכסי סקסוניה-מיינינגן.
ברנהרד מת ב-27 באפריל 1706, ובמקומו עלה לשלטון בנו ארנסט לודוויג הראשון, דוכס סקסוניה-מיינינגן.
הקונגרס האסלאמי העולמי

הקונגרס האסלאמי העולמי (בערבית: المؤتمر الإسلامي العام) כונס בירושלים בדצמבר 1931, לבקשתם של חאג' אמין אל-חוסייני, המופתי הגדול של ירושלים, ומולאנה שווכת עלי, מנהיג ועדת הח'ליפות ההודית.

ההכנות

בקיץ 1922 ניסה אמין אל-חוסייני לכונן ארגון אסלאמי עולמי להגנת פלסטין הערבית והמקומות הקדושים לאסלאם שמצויים בה, אולם הוא נכשל. ב-1931 הוא ניסה שוב. ב-26 ביוני אותה שנה, מיד לאחר פרסום דו"ח ועדת הכותל, 18 מנהיגים ערבים, ובהם מוסא כאט'ם אל-חוסייני, אמין אל-חוסייני, חברי הוועד הפועל הערבי ואנשי דת מוסלמים, החליטו לשלוח מכתבים למלכים ולנסיכים המוסלמים ולמנהיגי המוסלמים בהודו, ולבקש את סיועם בהגנה על "אל-בוראק" (הכותל המערבי) ומסגד אל-אקצא. המועצה המוסלמית העליונה אשרה את ההצעה והסמיכה את נשיאה, אמין אל-חוסייני, לשלוח הזמנות לקונגרס עולמי שייערך בירושלים. שווכת עלי, שהיה שותף פעיל בארגון הקונגרס, קיבל ב-4 בספטמבר את הזכות להיות הראשון שיודיע בפומבי על עריכתו. את עיקר הנטל הכספי של עריכתו, לקחה על עצמה ועדת הח'ליפות ההודית, שעלי עמד בראשה.
על סדר יומה של הוועידה היה רעיון הקמת אוניברסיטה אסלאמית בירושלים, שתהיה בבחינת משקל נגד לאוניברסיטה העברית בירושלים.
בשל השתתפותו של שווכת עלי בייסוד הוועידה, חשש פואד הראשון, מלך מצרים, שהקונגרס יביע את תמיכתו בהחייאת הח'ליפות העות'מאנית, בזמן שהוא עצמו טען לכתר הח'ליפות. מלבד זאת, העלמאא של אוניברסיטת אל-אזהר היוקרתית בקהיר התנגדו לרעיון הקמת אוניברסיטה אסלאמית בירושלים, שתבטל את מעמדם הבלעדי בתחום. עקב כך, יצא אל-חוסייני למצרים כדי לשכנע את חצר המלוכה שרעיון החייאת הח'ליפות הוא המצאה יהודית.
בהזמנות לוועידה הוסיף אל-חוסייני לעצמו את התואר "מופתי המקומות הקדושים" ("מופתי אל-דיאר אל-קודסיה").
בחודשים אוקטובר-דצמבר, בזמן ההכנות לוועידה, ניהלה האופוזיציה מסע חריף נגד המופתי. היא הביעה את התנגדותה לדרך הפלגנית בה הוא ארגן את הוועידה ולניצולה על ידו לצרכים אישיים.

תוצאות

האופוזיציה ארגנה ועידה נגדית, "ועידת האומה המוסלמית הפלסטינית" ("מואתמר אל-אומה אל-אסלאמיה אל-פלסטיניה"), בהשתתפות כאלף איש, שסירבה להכיר בוועידה של אל-חוסייני ובנשיאותו.
הקונגרס שלו נתפס באופן נרחב כניסיון שלו להעצים את יוקרתו לקראת הצעה לתפקיד הח'ליף. תפקיד זה נותר פנוי מאז שקונגרס פאן-אסלאמי במכה בשנת 1926 לא הצליח להסכים על מועמד מתאים להחליף את המלך חוסיין בן עלי מחג'אז. משפחת נשאשיבי, יריבתה של משפחת חוסייני, עזרה להבטיח את כישלונו של המופתי בהצעתו לח'ליפות.
החלטותיו המעשיות של הקונגרס לא הוגשמו, בשל הכישלון באיסוף כספים. לא הוקמה אוניברסיטה אסלאמית ובשנות ה-30 וה-40 לא נערך קונגרס אסלאמי כללי נוסף. אולם מבחינת אמין אל-חוסייני, הקונגרס היה הצלחה. מבחינה אישית, הוא עצמו נשא עתה תואר נוסף, "נשיא הקונגרס האסלאמי הכללי", שהעניק לו מעמד מרכזי בעולם המוסלמי ובמישור הבינלאומי. מבחינה לאומית, הוא הצליח להעמיד את הנושא הפלסטיני במרכז הדיונים ולקרב אליו את העולם המוסלמי. מנקודה זו ואילך, נהגו המוסלמים בהודו ובארצות אחרות לקבל בכינוסיהם הפוליטיים החלטות תמיכה במאבק הפלסטיני ולמסור אותן לממשלת בריטניה.
אנרי דה טולוז-לוטרק

חייו

טולוז־לוטרק נולד בעיר אלבי בדרום צרפת למשפחה אריסטוקרטית עתיקה ועשירה. הוא היה בנם היחיד של הרוזן אלפונס והרוזנת אדל דה טולוז־לוטרק, ממשפחת הרוזנים של טולוז שהיו עד המאה ה-13 בין המשפחות המשפיעות ביותר על המלוכה בצרפת. אלפונס ואדל דה טולוז־לוטרק היו בני דודים, שנישאו כחלק ממנהג מקובל במשפחות האצולה הצרפתיות, שנועד לשמר את הרכוש בידי המשפחה. אנרי נולד עם פרכת שמנעה התאחות תקינה של העצמות. בגיל 12 שבר את רגלו השמאלית ובגיל 14 את רגלו הימנית. רגליו הפסיקו לצמוח בעוד שאר גופו המשיך לגדול, וכתוצאה, הוא נותר לקוי תנועה לצמיתות ונמוך קומה – כ־1.50 מטר.
עקב נכותו היה מנוע מלהשתתף בכל פעילויות בני גילו ולכן הקדיש את עיקר זמנו לציור ולאיור, ככל הנראה בהשראת אביו ושני דודיו שהיו ציירים. באותה תקופה הירבה לצייר סוסים. בגיל 17 נטש את לימודיו לאחר שנכשל בבחינות הבגרות, והשתקע בפריז. בגיל 21 פתח סטודיו משלו, ובשנותיו הראשונות כצייר הושפע מאוד מציוריו של אדגר דגה, שהיה שכנו ואותו העריץ. נכותו וחזותו החיצונית מנעו ממנו לקחת חלק פעיל מלא בחיי פריז התוססים והססגוניים של אותה תקופה, והוא היה עסוק בשתייה, בציור ובהתבוננות בחיים שסביבו, אלמנטים שבאו לידי ביטוי ביצירתו. הוא היה לאחד מחשובי הציירים הפוסט-אימפרסיוניסטים ומאיירי האר נובו, ותיעד את חיי הבוהמה של פריז של סוף המאה ה-19. חלק מעבודות האיור שלו התפרסמו במגזין ההומור והסאטירה "לה ריר" ("הצחוק") בשלהי המאה ה-19. 
במשך מרבית חייו הבוגרים היה אלכוהוליסט וסבל ממחלת העגבת, בה נדבק כתוצאה מהתרועעות עם פרוצות בפריז. לקראת סוף חייו התמוטט פיזית ונפשית, ואושפז בסנטוריום (בית מרפא). הוא נפטר בגיל 36 באחוזת משפחתו בדרום צרפת כתוצאה מעגבת ואלכוהוליזם, ונקבר לא הרחק משם.

עבודתו

טולוז־לוטרק נודע כ"נשמה של מונמארטר", רובע האמנים שבו התגורר ופעל. הוא נמשך לאווירה הבוהמיאנית של הרובע, ומדי ערב היה משוטט בברים ובמועדונים שהפכו למקום עבודתו הקבוע, ובהם צייר ושתה לשוכרה. ציוריו תיארו את החיים במועדון המולן רוז', כמו גם מועדוני קברט אחרים, תיאטראות, קרקסים, וכן בתי בושת אותם פקד בתכיפות. 
ציוריו ניחנו בהסתכלות אובייקטיבית על האתרים ומושאי הציור, שנבעו ככל הנראה מבדידותו. עבודתו הייתה גרפית באופיה, עם צבעוניות רבה המתוחמת היטב בקווי מתאר ברורים. הכרזות הססגוניות שעיצב למועדוני הקברט, על צבעיהן המלאכותיים, לכדו היטב את אווירת המקומות שנועדו לפרסם. בפוסטרים הללו ניכרת גם השפעתם של ההדפסים היפניים.
בחייו הקצרים היה פרודוקטיבי בצורה יוצאת דופן. הוא השאיר אחריו למעלה מ־1,000 ציורים, 5,000 רישומים ו־350 הדפסים וכרזות. בתקופת חייו לא זכה להציג בתערוכות בעלות חשיבות, אולם כיום נחשבות יצירותיו כיצירות מופת, ומוצגות בחשובי המוזיאונים בעולם.
סיגל בן יאיר

ביוגרפיה

סיגל בן יאיר נולדה בנשר, לזוג הורים מורים, ילידי רומניה. בוגרת בית הספר הריאלי העברי בחיפה. לסיגל בן יאיר תואר ראשון מאוניברסיטת חיפה בארכאולוגיה ותואר מוסמך בספרות עברית השוואתית. בנוסף, היא בוגרת בית הספר לשירה של הליקון. היא עובדת כמרכזת חוג וכגרפיקאית באוניברסיטת חיפה.
בן יאיר גרושה ואם לשתי בנות.

פעילות בתחום השירה

שיריה פורסמו לראשונה בכתב העת “מטעם”, כמו כן תורגמו לצרפתית, לערבית ולאנגלית וראו אור באנתולוגיות בשפות אלו. בשנים 2008 ו-2009 השתתפה בפסטיבל "שער לשירה חדשה" ובשנים 2010 ו-2015 בפסטיבל "מטר על מטר" של מקום לשירה בירושלים. ב-2015 השתתפה בשער, פסטיבל השירה הבינלאומי. בן יאיר השתתפה גם בפסטיבל השירה הבינלאומי בסטורגה מקדוניה.
בשיריה עוסקת בן יאיר בעיקר במציאות הכלכלית הלא קלה של מעמד העובדים הישראלי. היא עוסקת רבות בקשייה כאם חד הורית העובדת לפרנס את משפחתה. תמות נוספות כוללות התמודדות עם גירושיה ועם מחלתו ומותו של אביה, אך גם שירי אהבה.
פוליטיקה של לבנון

הרשות המבצעת

הנשיא נבחר על ידי הפרלמנט לתקופה יחידה של 6 שנים (בפעם האחרונה בשנת 2004 הארכה של 3 שנים בתקופתו של הנשיא אמיל לחוד). ראש הממשלה וסגנו נבחרים על ידי הנשיא בהתייעצות עם הפרלמנט. על פי החוק, הנשיא חייב להיות נוצרי באמונתו.

המפלגות

בלבנון מספר רב של מפלגות אבל תפקידן משמעותי פחות מהתפקיד המסורתי של מפלגות בדמוקרטיות מסורתיות. המפלגות בדרך כלל מהוות אוסף אנשים התומכים במועמד מסוים לתפקיד ראש הממשלה. בדרך כלל מורכבת הרשימה רק לקראת הבחירות ולעיתים נדירות מצליחה לצור קואליציה יציבה בפרלמנט לאחר הבחירות. מעולם לא זכתה מפלגה ביותר מ-12.5% מסך הקולות ולא הייתה קבוצת מפלגות שזכתה ביותר מ-35%. בעיקר מחוץ לערים הגדולות, ישנה נטייה לבחירות להתמקד בצרכים מקומיים ולא לאומיים, כך שיריבים פוליטיים יכולים לחבור יחד למען מטרה ספציפית.

הרשות השופטת

לבנון מחולקת לשישה מחוזות: ביירות, הר הלבנון, צפון, בקעא, דרום ומחוז אל-נבטיה. במדינה 3 ערכאות לעניינים אזרחיים, ערכאה למשפטים פליליים, בית משפט חוקתי ובית דין צבאי שיכול לשפוט אזרחים ככל שהדבר נוגע לביטחון המדינה.
בטונייר

בטונייר (הלחם הבסיסים "בטון" + "נייר", באנגלית: Papercrete, דהיינו Paper + Concrete) הוא חומר בנייה הדומה לבטון, רק שבמקום חצץ יש בו סיבי נייר (לרוב נייר ממוחזר). דהיינו צמנט, מים, חול ונייר. 
עיקר יתרונו של הבטונייר על הבטון הרגיל הוא שהוא קל בהרבה מהבטון הרגיל. משקל קל הופך את הקונסטרוקציה כולה לזולה יותר והופך גם את הובלת החומרים אל אתר הבנייה לזולה יותר.
אחד מחסרונותיו של הבטונייר, נכון לשנת 2015, הוא שאין תקינה לתכנון מבנים מבטונייר והניסיון בבנייה בו מועט. אולם, קיים ניסיון כזה.
הבטונייר נרשם לראשונה כפטנט בשנת 1928 בארצות הברית על ידי ממציאיו, אריק פטרסון (Eric Patterson) ומייק מקיין (Mike McCain), אולם הרעיון נזנח מאז ו"הומצא מחדש" בשנות השמונים של המאה ה-20.
מועצה אזורית מרחבים

הקמת המועצה

שר הפנים אישר את הקמת המועצה, בנובמבר 1951. סיבת ההקמה הייתה איגוד מנהלי של היישובים החקלאיים באזור זה - אזור סביבות "כביש הרעב". היישובים באזור כללו את הקיבוץ אורים ושבעה מושבים: בטחה, גילת, מסלול, פדויים, פטיש, רנן, ותפרח. במועצה התגוררו כ-2000 בני אדם. משרדי המועצה נקבעו בתחילה במושב פדויים וישיבתה הראשונה התקיימה בינואר 1952.
המועצה יזמה את הקמת אופקים בשנת 1955 כמרכז אזורי עבור יישובי המועצה. בשנת 1963 סופחה למועצה האזורית "מרחבים", המועצה האזורית "שליחים". יישובי "שליחים" היו: אשבול, ניר משה, ניר עקיבא, פעמי תש"ז, קלחים, שדה צבי ותלמי ביל"ו והמרכז האזורי מבועים.
כמו כן כלולים במועצה האזורית "מרחבים", גם היישובים הקהילתיים שבי דרום (שהוקם עבור מפוני כפר דרום), כפר הנוער אשל הנשיא והמוסד עלי נגב.
כמה מיישובי המועצה על כביש הרעב קרויים באופן סמלי על שם מילים המופיעות בחזון הנביא ישעיהו, המתאר את הפרחת השממה:
"יְשֻׂשׂוּם מִדְבָּר וְצִיָּה וְתָגֵל עֲרָבָה וְתִפְרַח כַּחֲבַצָּלֶת : פָּרֹחַ תִּפְרַח וְתָגֵל אַף גִּילַת וְרַנֵּן ... וְהָיָה הַשָּׁרָב לַאֲגַם וְצִמָּאוֹן לְמַבּוּעֵי מָיִם ... וְהָיָה-שָׁם מַסְלוּל וָדֶרֶךְ וְדֶרֶךְ הַקֹּדֶשׁ יִקָּרֵא לָהּ ... וּפְדוּיֵי ה' יְשֻׁבוּן וּבָאוּ צִיּוֹן בְּרִנָּה"
כיום במועצה פועלת תנועת הנוער של האיחוד החקלאי ותנועת הנוער בני עקיבא.

אתרים ומוסדות

בלב המועצה שוכנת קריית החינוך ובה בתי הספר האזוריים, הכפר השיקומי "עלה נגב"- מעון חינוכי המספק בית חם לבעלי צרכים מיוחדים, מרכז תעסוקה קהילתי "מעברים" ומתנ"ס. כמו כן, יש בשטח המועצה שני פארקי תעשייה במבועים ובאופקים ופארק התעשייה "נ.ע.מ" המשותף גם למועצה האזורית שדות נגב ולנתיבות. הזרועות הכלכליות החשובות של המועצה הן החברה הכלכלית של המועצה וחברת "מושבי הנגב", החברה החקלאית הגדולה ביותר במזרח התיכון, ובה שותפים כל המושבים במועצה.
היישובים במועצת מרחבים הם בעלי צביון כפרי, מתבססים על חקלאות ונהנים מנוף ירוק ופתוח המשלב גבעות נמוכות עם נחלים, צמחייה ומרחבים מישוריים פתוחים. האקלים הנוח  והנופים הפסטורליים מושכים מטיילים רבים.
בתחום המועצה אתרי תיירות חדשים ומגוונים, מסלולי הליכה ורכיבה על אופנים, אתרי לינה, יקבים, גלריות של אמנים מקומיים, מחלבות לייצור גבינות, מסעדות ביתיות למאכלים אתניים, אתרי ספא ועוד. בתחום המועצה יש שמורות טבע ונוף: הגן הלאומי פארק הבשור (אשכול), שמורת נחל הבשור, שמורת נחל גרר ועוד.

אוכלוסייה

לפי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה (הלמ"ס) נכון לסוף 2017, מתגוררים במועצה אזורית מרחבים 13,700 תושבים (מקום 132 בדירוג רשויות מקומיות בישראל). האוכלוסייה גדלה בקצב גידול שנתי של ‎3.4%‏.   לפי נתוני הלמ"ס נכון לסוף 2017, למועצה אזורית מרחבים דירוג של 6 מתוך 10, במדד חברתי-כלכלי - אשכול לשנת 2015. אחוז הזכאים לתעודת בגרות מבין תלמידי כיתות י"ב בשנת ה'תשע"ז (2016-‏2017) היה 65.1%. השכר החודשי הממוצע של שכיר במשך שנת סוף 2016 היה 8,839 ש"ח (ממוצע ארצי: 8,913 ש"ח).
הכלה הסורית

עלילה

הסרט מתרחש על רקע החלפת השלטון בסוריה והנסיגה מלבנון ומתאר את יום חתונתה של מונה.
מונה, כלה דרוזית ממג'דל שמס שברמת הגולן עומדת להינשא לטלאל, שחקן מפורסם מסוריה אותו לא פגשה מעולם. ברגע שמונה תעבור את הגבול לסוריה ותפגוש לראשונה את חתנה לא תוכל לשוב עוד למשפחתה שברמת הגולן.
ביום חתונתה עורכים בני משפחתה של מונה מסיבה, שהיא בעצם מסיבת פרידה לתמיד ולמסיבה מופיע אחיה של מונה, חאתם עם אשתו ובנו לאחר שמונה שנים שבהם שהה ברוסיה.
מאוחר יותר נוסעים בני המשפחה אל מעבר קוניטרה על מנת להעביר את מונה אל הצד הסורי של הגבול ולהפגיש אותה עם חתנה. לאביה של מונה, חאמד, אסור להגיע אל הגבול עקב היותו אסיר ביטחוני משוחרר על תנאי, אך חאמד מגיע בכל זאת ומתעמת עם שוטר כוחני עד שלבסוף זה מאשר לו להיפרד מבתו.
בנוסף לקושי בפרידה ממונה, הביורוקרטיה הסורית והישראלית מקשות על הפרידה עוד יותר ומעכבות את המעבר של מונה, עד שלבסוף היא מוצאת עצמה מופקרת בשטח ההפקר בין ישראל לסוריה ללא דרך חזרה.
סימפונט רעננה

היסטוריה

התזמורת נוסדה בשנת 1991 על ידי עיריית רעננה והמרכז לקליטת אמנים עולים, מיסודם של משרד החינוך והתרבות, הסוכנות היהודית ומשרד הקליטה.
התזמורת מונה 46 נגנים, מהם 36 עולים מברית המועצות לשעבר, ועשרה נגנים נוספים יוצאי יחידת הנגנים המצטיינים בצה"ל.
מאז הקמתה התזמורת זכתה לשבחי הקהל והביקורת על פעילותה המוזיקלית המגוונת, המרתקת והחינוכית. התזמורת מהווה עמוד תווך בעולם המוזיקה הישראלית.
לכבוד הקמתה חיבר המלחין חיים פרמונט יצירה שהוא כתב בשם "סימפונט". מלחיני הבית של התזמורת היו יוסף ברדנשווילי, גילעד הוכמן, טל ירדני, אורית גוראל ואורן לוק.
רפרטואר התזמורת כולל, פרט ליצירות המופת של מיטב המלחינים כמו מוצרט, בטהובן, מנדלסון, דבוז'אק וגם מוזיקה קלה, מוזיקה מודרנית, ומוזיקה קלאסית ישראלית.
סימפונט רעננה מופיעה בקביעות בכל אולמות הקונצרטים בארץ, בתוכניות טלוויזיה, במחזות זמר, ובפסטיבלים. בנוסף לכך, מנגנת התזמורת באופן קבוע לילדים בגנים ובבתי ספר, מתוך אמונה כנה כי עתידה של המוזיקה הקלאסית טמון בפיתוח קהל חדש ופתוח, שאת האהבה למוזיקה יש להשריש מגיל צעיר.
במשך השנים התזמורת ארחה סולנים ומנצחים ידועי שם מהארץ ומהעולם, וביניהם המנצחים סלבדור ברוטונס, מקסים שוסטקוביץ', קונסטנטין אורבליין, דן אטינגר, ג'יזל בן-דור, שואנג גואו ונעם שריף. זמרי האופרה פאטה בורצ'ולדזה, לובה קזרנובסקה, דמיטרי חבורוסטובסקי, סומי ג'ו, ג'סי נורמן וההרכב הידוע גרגוריאן מאיטליה. הפסנתרנים חואקין אצ'וקרו, פרחד בדלביילי, מוראד אדיגזלזאדה, אוקסנה יבלונסקיה, ירון קולברג ואריה ורדי. הכנרים מקסים ונגרוב, שלמה מינץ, חגי שחם, סשה רוז'דסטבנסקי, ונסה מיי, מרים פריד וניקולאי זניידר. הצ'לנים ארטו נורס, דמיטרי יבלונסקי ומישה מייסקי. הכליזמר האחרון מגליציה- לאופולד קוזלובסקי, הרכב הלב והמעיין, להקת מיומנה ועוד רבים. 
עם התזמורת הופיעו אמני מוזיקה קלה רבים ביניהם: סטיבי וונדר, ריי צ'ארלס, חוזה פליסיאנו, איאן אנדרסון, מנהטן טרנספר, אמה שפלן, נורית גלרון, דויד ברוזה, דוד ד'אור, עדי ארד, שלומי שבן, אסף אמדורסקי, מארינה מקסימיליאן, קובי אפללו, אסף אבידן, נינט טייב ועוד.
ב-2007 זכתה התזמורת בפרס אנגל "על תרומתה הייחודית בטיפוח מורשת המוזיקה היהודית לדורותיה, במיוחד זו של גדולי המלחינים היהודים שנספו בשואה".
המשכן למוזיקה ואמנויות רעננה משמש בתור אולם הבית של התזמורת.
גרטרוד

תקציר העלילה

הרומן מעוצב כאסופת זכרונות של המלחין הנודע קוהן. מסופר אודות ילדותו ושנות התבגרותו כשבמרכז העלילה יחסיו עם שני אמנים, גרטרוד אמת'ור וזמר האופרה היינריך מואוט. קון נמשך לעלמה גרטרוד כבר במפגשם הראשון. קוהן כותב אופרה שמפגישה בין גרטרוד לבין מואוט. השניים מתאהבים ומתחתנים. האהבה לא נושאת פרי, השניים לא מתאימים והנישואים לא עולים יפה. אך בניגוד לאהבה שלא צלחה זוכה האופרה של קוהן להצלחה רבה. הצלחה זו היא הבסיס להתפתחות מחודשת של הידידות בין קוהן לגרטרוד.

ניתוח

כמו ברבים מהרומנים של הסה, גם כאן ניכרת השפעתו של ניטשה ובעיקר של יצירתו "הולדת הטרגדיה". מואוט מייצג את האלמנטים הדיוניסיים יצריים שבאומנות. בניגוד אליו גרטרוד מייצגת את האלמנטים האפולוניים והמעודנים. הצלחת האופרה של קוהן על רקע מערכת היחסים הקלוקלת בין מואוט וגרטרוד מרמזת על האפשרות לשלב את שני האלמנטים על מנת ליצור יצירת אמנות נשגבת. עולם המוזיקה שמקבל במה מרכזית בספר הוא על פי הסה בעל סדר והרמוניה אליהם יש לשאוף באנדרלמוסיה של החיים.
מייקל פניה

קורות חייו

מייקל אנתוני פניה נולד בשיקגו, אילינוי. אמו היא עובדת סוציאלית ואביו עובד במפעל לכפתורים. פניה למד ב"תיכון האברד" הסיינטולוגי.
לפניה ולאשתו ברי שאפר נולד ילד ראשון בשנת 2008.

קולנוע

לאחר מספר תפקידי משנה, שיחק פניה ב-2000 בסרט "עקיצה בשישים שניות" לצדם של ניקולס קייג' ואנג'לינה ג'ולי, וב-2001 בקומדיה השחורה "חייל מצטיין", שם זכה לחשיפה ראשונה.
בשנת 2004 השתתף בשתי דרמות: דרמת הספורט זוכת 4 פרסי האוסקר של קלינט איסטווד "מיליון דולר בייבי" שם גילם את דמותו של עומר, מתאבק חובבן באולם האימונים של פרנק דאן, מאמן אגרוף מזדקן (קלינט איסטווד); כמו כן שיחק פניה בדרמת הפשע זוכת 3 פרסי האוסקר "התרסקות" של פול האגיס, בו גילם את דמותו של דניאל רואיז, מסגר ואיש משפחה מסור ממוצא מקסיקני, שרואים בו חבר כנופיה והוא מואשם בפריצה שהתרחשה בחנות.
ב-2006 הופיע פניה בדרמה זוכת פרס האוסקר של אלחנדרו גונסלס איניאריטו "בבל", בסרט גילם את ג'ון, שוטר החוקר היעלמות של שני ילדים קטנים בגדר ההפרדה בין ארצות הברית למקסיקו בעלילה המתרחשת במדבריות מקסיקו. בנוסף, פניה גילם את דמותו הביוגרפית של וויל ג'ימנו, שוטר מחוז ניו יורק-ניו ג'רזי במהלך פיגועי 11 בספטמבר בדרמת האסונות של אוליבר סטון "מגדלי התאומים".
ב-2007 השתתף פניה במותחן האקשן "על הכוונת" לצד מארק וולברג, בו גילם סוכן מיוחד בשירות ה-FBI בשם ניק ממפיס. סרט נוסף בו שיחק היה דרמת המלחמה של רוברט רדפורד "כאריות לכבשים", בו הופיע בתור ארנסט רודריגז, סטודנט נחוש ותלמידו של הפרופסור האידיאליסט סטפן מאלי (רדפורד).
ב-2009 שיחק פניה בקומדיית הפשע "להשקיף ולדווח", בסרט הופיע פניה כחלק מאבטחת הקניון.
ב-2016 השתתף בסרט "יופי נסתר", ב-2017 שיחק בתפקיד ראשי בסרט הפעולה-קומי "תרגיל לשוטרים מתחילים", שכתב וביים דקס שפרד. 
ב-2018 הופיע בסרט הפנטזיה של אווה דוברני, "קמט בזמן" על פי תסריט של ג'ניפר לי.

טלוויזיה

בשנת 2018 לוהק לסדרת הטלוויזיה של נטפליקס, "נרקוס: מקסיקו", כקיקי קאמארנה, סוכן ברשות לאכיפת הסמים

מוזיקה

פנייה הקים את להקת הרוק "ניקו וגה" ב-2005 בלוס אנג'לס, הקרויה על שם אמו ניקולאסה. הוא עזב את הלהקה בשנת 2007 כדי להתרכז בקריירת המשחק שלו אך כתב יחד איתם את השיר "Beast" שהגיע למקום ה-26 במצעד השירים של בילבורד הוט רוק.
עקיבא אטינגר

ביוגרפיה

נולד בוויטבסק, אז תחת שלטון האימפריה הרוסית (מאז פירוק ברית המועצות בבלארוס) לחיים גרשון יצחק, בעל מפעל לשימורי פירות ולהדסה. הוא למד בחדר וקיבל השלמה של השכלה כללית ממורים פרטיים. בגיל 8 עברה משפחתו לסנקט פטרבורג, בה למד בין השאר אצל דניאל חבולסון והתחבר בגימנסיה לחבורה של יהודים לאומיים. בעקבות זאת, החל ללמוד עברית וערבית כדי להכין את עצמו לעלייה לארץ ישראל. ב-1895 הוסמך במזרחנות. משנת 1892 החל להתלמד בחקלאות. לאחר מכן למד באוניברסיטת בון שבגרמניה. ב-1898 הוסמך לאגרונום ונכנס לעבודה מטעם יק"א כמדריך חקלאי בפלכים פודוליה ובסראביה שברוסיה. ב-1898 היה אחד מחברי יק"א שערכו סקר חקלאים יהודים בדרום רוסיה. ב-1902 המליצו אחד העם ואברהם זוסמן על הפסקת התמיכה במתיישבים ואי-תמיכה בהתיישבות חדשה בארץ ישראל. הנהגת חובבי ציון שבוועד האודסאי לא קיבלה המלצות אלו ושלחה את אטינגר לארץ ישראל על מנת להגיש דו"ח עצמאי. ב-1911 נשלח מטעם יק"א לדרום אמריקה (ארגנטינה בעיקר), ב-1913 כאשר קופת חולים של הסתדרות הפועלים החקלאים ביהודה נקלעה לקשיים כספיים, אטינגר נענה לבקשת קופת חולים והקציב לה אשראי בסכום של 900 פרנק.
ב-1918 עלה לארץ ישראל בתפקיד מנהל המחלקה להתיישבות (חקלאית) של ההסתדרות הציונית. היה מעורב בהקמת קריית ענבים. בין 1924–1932 היה מנהל מחלקת הקרקעות של קק"ל. באמצע 1928 יצא בשליחות קרן היסוד לדרום אמריקה. 
אטינגר הכניס ואיקלם זנים חדשים של ענבי מאכל וגידולי מספוא שונים.
היה נשוי למתילדה ברדשטיין. נפטר בתל אביב ב-31 בינואר 1945 ולמחרת הובא לקבורה בקריית ענבים.
על שמו המושב ניר עקיבא ונקראו רחובות ביישובים בישראל. קיבוץ גבים נקרא בתחילה "שדה עקיבא" על שמו.
משה לנדא (איש חינוך)

ד"ר משה לנדא (לנדאו) (6 בפברואר 1917, י"א בטבת תרע"ז, קרקוב, פולין – 4 בינואר 2009, ח' בטבת תשס"ט, תל אביב) היה מחנך ישראלי, מורה להיסטוריה ומייסד תיכון עירוני ה' בתל אביב.

ביוגרפיה

לנדא נולד בשנת 1917 בעיר קרקוב שבפולין, כבן בכור להוריו יהודה לייב, שהיה סוכן ביטוח, ורבקה (רגינה) לבית גרינברג. הבית היה בית דתי ציוני, האב נהג לקרוא בתורה בבית הכנסת. בביתו דיבר עברית עם אביו ופולנית עם אמו. בשבע שנות לימודיו הראשונות למד ב"חדר עברי" ולאחר מכן עבר ללמוד בגימנסיה העברית בקרקוב, שם סיים בהצטיינות את לימודיו התיכוניים; בחינות הבגרות כללו גם בחינה בעברית. כתלמיד מצטיין זכה במלגת לימודים באוניברסיטה העברית בירושלים. הוא עלה לארץ ישראל בספטמבר 1936 בסרטיפיקט של סטודנט ולמד היסטוריה. בשנת 1941 סיים תואר שני M.A., ולימים, בשנת 1973, קיבל מהאוניברסיטה העברית תואר דוקטור, על עבודה בנושא "היהודים כמיעוט לאומי בשנותיה הראשונות של פולין העצמאית (1918–1926)" (העבודה עובדה לספר "מיעוט לאומי לוחם", שראה אור ב-1986 בהוצאת מרכז זלמן שזר).
בשנת 1946 נישא לתרצה לבית דוידזון.

פעילות ציבורית

בנעוריו היה פעיל מאד בתנועת הנוער "עקיבא" תנועה שערכי הציונות והיהדות היו נר לרגליה. בתנועת "עקיבא" שימש כמדריך בקן בקרקוב, וכאשר סיים את לימודיו בתיכון הקדיש שנה לעבודה בתנועה בארגון קינים ביישובים שונים בגליציה. לנדא פעל להנצחת עיר הולדתו קרקוב, שמרבית יהודיה (בהם הוריו) הושמדו בשואה. בין השאר בהקמת  קרן מלגות לתלמידים על שם נספים בשואה ובני משפחותיהם.

פעילות חינוכית

מיד עם סיום לימודיו, בשנת 1942, החל את פעילותו כמורה ומחנך בבית הספר הריאלי סניף קריית מוצקין. בשנת 1945 קיבל לידיו את ניהול בית ספר התיכון בחדרה, אשר בוגריו היו לאחר שנים ראשי העיר לדורותיהם. בשנת 1951 עבר להתגורר בתל אביב ולימד שנה אחת בגימנסיה הרצליה. בשנת 1952 פנתה אליו עיריית תל אביב בבקשה להקים ולנהל את בית הספר התיכון העירוני החדש תיכון עירוני ה'. הוא ניהל אותו במשך 33 שנה. בשנים אלו חינך דורות של תלמידים להומניזם יהודי, דמוקרטיה וליברליזם. הקנה ערכי מסורת וחתירה למצוינות מחד וסיוע לחלש ולשונה. ערכיות, חברות, נאמנות ומסירות לתלמידים ולמורים, הסברת פנים בחיוך, בהומור, ברגישות ובסלחנות. דוגמה אישית של מורה הרואה בתפקידו ייעוד, שצייד את תלמידיו בכלים לבניית חיים מלאי משמעות ועניין. לנדא היה ראש ועד מנהלי התיכונים בתל אביב ופעל רבות לביסוס החינוך בעיר.
בדצמבר 1989 התאלמן מאשתו תרצה.
לנדא נפטר בינואר 2009, בסמוך למלאת לו 92. נקבר לצד אשתו בבית העלמין קריית שאול.
מריבור

היסטוריה

נמצא במקום שרידים להתיישבות אנושית פרה-היסטורית. ב-1164 תועדה טירה במקום והיישוב הוזכר כשוק ב-1204 וקיבל זכויות עיר ב-1254. מריבור הועברה לשליטת בית הבסבורג ב-1278 ועמדה ב-1480 וב-1481 בפני מצור של מתיאש הוניאדי וב-1532 וב-1683 מצור של העות'מאנים, אך שליטת בית הבסבורג בה הגיעה לסיומה רק ב-1918. לפני מלחמת העולם הראשונה 80% מתושבי העיר היו גרמנים והשאר סלובנים, אך בשל שליטת כוחות סלובנים בה היא הפכה לחלק מממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים. העיר, יחד עם שאר חבל שטיריה תחתית, סופחה לגרמניה הנאצית ב-1941 וב-26 באפריל של אותה שנה אדולף היטלר ביקר בה. לאחר מלחמת העולם השנייה שבה מריבור להיות חלק מיוגוסלביה ועם הכרזת העצמאות של סלובניה ב-1991 הפכה לעיר השנייה בגודלה בה, לאחר הבירה לובליאנה.

מראה העיר

בניין עירייה משנת 1515 נמצא בכיכר גלאווני. אולם המבוא מעוטר בסגנון הבארוק וחזית המרפסות בסגנון הרנסאנס. מול היכל העירייה ניצב עמוד דבר משנת 1680. צפונית לבניין העירייה נמצאת הקתדרלה העתיקה משנת 1150 וצפונה ממנה מצודת העיר מהמאה ה-15 ובה מוזיאונים.

ספורט

למריבור קבוצת כדורגל בליגת העל הסלובנית, אן. קיי. מריבור, אשר נכון לשנת 2011, זכתה 11 פעמים באליפויות הליגה הסלובנית.
הפיג'מות בקפה קר סול

עלילה

בסדרה מתוארים חייהם של להקת "הפיג'מות" המצליחה ככוכבים עולמיים.
העלילה מתמקדת באילן, עודד וקובי שבאו הישר מתל אביב לראשון לציון לעזור לימית לפתוח מחדש את העסק המשפחתי הכושל שלה: "קפה קר סול" ומנהל המקום הוא דוב'לה שפיץ פיצול אישיות של קובי פרג'.
במשך הסדרה חבורת הפיג'מות עובדים בפינת הקפה של דוד של ימית סול.
הסדרה היא סדרת קומדיה.