google/wiki40b huggingface dataset:
משה עמירב

ביוגרפיה

עמירב גדל בנתניה כבן למשפחה רוויזיוניסטית. שירת בחטיבת הצנחנים ונפצע בקרב על ירושלים במלחמת ששת הימים. בעודו פצוע בבית החולים, כתב את "סיפורו של צנחן", שהיה לחלק מחומר הלימוד בבתי ספר ושימש כמוטיב מרכזי במרכז שרשרת הדורות ליד הכותל המערבי בירושלים. הוא היה חבר מרכז הליכוד, מדריך בבית"ר ושליח התנועה בחו"ל. בשנים 1970–1971 היה יו"ר התאחדות הסטודנטים בישראל.
בעל תואר ראשון מהאוניברסיטה העברית בירושלים בהיסטוריה של עם ישראל ומדעי המדינה, תואר שני מאוניברסיטת ניו יורק במינהל ציבורי ותואר דוקטור מבית הספר לכלכלה של לונדון (LSE) בגאוגרפיה פוליטית.

פעילות ציבורית

בשנים 1976–1981 שימש דובר רשות השידור.
בשנים 1981-1986 היה ראש המנהל לבטיחות בדרכים (כיום: הרלב"ד) במשרד התחבורה, מינוי פוליטי של שר התחבורה חיים קורפו, לאחר שהממשלה פטרה את התפקיד ממכרז. המינהל בניהולו הכין את תוכנית האב הראשונה של ממשלת ישראל לצמצום תאונות הדרכים.
בין השנים 1989 ל-1993 היה חבר מועצת עיריית ירושלים וממונה על האגף לשירותי הנדסה ותחבורה. במסגרת זו הכין את תוכנית האב לתחבורה וכבישים ובמסגרתה יזם את בניית כבישי הטבעת מסביב לירושלים את כביש 1 וכביש בגין, החוצים את העיר. עמירב יזם גם את תוכנית הקמת הרכבת הקלה בירושלים, שבנייתה הסתיימה בפיגור של כעשרים שנה רק ב-2011.
בין השנים 1990 ל-1995 היה מיוזמיה של המועצה לשלום ולביטחון וגם כיהן כמנכ"ל הראשון שלה (בהתנדבות).
בין השנים 1989 ל-1997 היה יו"ר משותף (עם חנא סניורה) של "IPCRI" - מרכז ישראל פלסטין למחקר ומידע, אשר היה בין יוזמי הקמתו.
בין השנים 2000–2001 שימש עמירב יועצו של ראש הממשלה אהוד ברק לנושא ירושלים. הוא עמד בראש הצוות המקצועי שהכין את התוכניות לחלוקת העיר בוועידת קמפ-דייוויד 2000 וכן בטאבה.
הצעתו של הנשיא קלינטון לפתרון הסכסוך על ירושלים התבססה על הצעות הצוות של עמירב. הצעות אלה נותרו עד היום כעקרונות לחלוקת העיר על בסיס מזרח העיר, השכונות הערביות כבירת פלסטין והר הבית ללא ריבונות.

פעילות פוליטית

כבן למשפחה רויזיוניסטית וכחניך בית"ר מצא עמירב את דרכו לפעילות בליכוד. בתחילת שנות השבעים, כשמפלגת העבודה החזיקה ברוב המכריע של תפקידי המפתח של הציבוריות הישראלית, היה עמירב יושב הראש הראשון של התאחדות הסטודנטים והסטודנטיות בישראל מטעם הליכוד. בהמשך היה חבר פעיל בתנועה ובמרכז הליכוד, עד עזיבתו בשל "פרשת עמירב".

פעילות אקדמית

בנוסף להוראה בתחום המינהל והמדיניות הציבורית, ייסד בשנת 2001 את המרכז לדיאלוג אסטרטגי במכללת נתניה, אשר עוסק בקידום דיאלוגים לפתרון סכסוכים, ועמד בראשו עד שנת 2004.
בשנת 2007 הקים במכללת בית ברל את "בית הספר לחברה וממשל" אשר בראשו עמד עד שנת 2010.

גלריית תמונות

מדיה וקבצים בנושא משה עמירב בוויקישיתוף
אמנת האופיום הבינלאומית

אמנת האופיום הבינלאומית שנחתמה בהאג ב-23 בינואר 1912 הייתה האמנה הבינלאומית הראשונה לפיקוח על סמים. בתגובה לביקורת גוברת על הסחר באופיום הזמינה ארצות הברית לכנס של ועדת האופיום הבינלאומית שנערך ב-1909 בשאנגחאי שבסין 13 מדינות. האמנה נחתמה על ידי גרמניה, ארצות הברית, סין, צרפת, בריטניה, איטליה, יפן, הולנד, פרס, פורטוגל, רוסיה וסיאם. באמנה נכתב כי "כל המדינות החתומות יעשו כמיטב יכולתם לפקח, או יפעלו לפקח, על כל האנשים המייצרים, מייבאים, מפיצים, ומייצאים, מורפיום, קוקאין, והמלחים הנלווים, כמו גם על המבנים בהם אנשים אלו פועלים לייצר או לסחור במוצרים אלו".
ב-1915 יישמו את האמנה ארצות הברית, הולנד, סין, הונדורס ונורווגיה. האמנה נכנסה לתוקף גלובלי ב-1919 כאשר היא נכללה בחוזה ורסאי.
אמנת אופיום בינלאומית מתוקנת נחתמה ב-19 בפברואר 1925 ונכנסה לתוקף ב-25 בספטמבר 1928. באמנה המתוקנת נכללה לראשונה מערכת בקרה סטטיסטית בפיקוח הוועד המרכזי הקבוע לאופיום (כיום International Narcotics Control Board – הוועד הבינלאומי לפיקוח על סמים פסיכואקטיביים), גוף סמך של חבר הלאומים. מצרים, בתמיכת סין וארצות הברית, המליצה שלאמנה יתווסף איסור על חשיש, ותת-ועדה הציעה את הנוסח הבא:
השימוש בקנבוס הודי ומיצוי תמציות ממנו יאושרו אך ורק למטרות מדעיות. לעומת זאת, השרף (צ'אראס) המופק מהפרחים הנקביים של הקנאביס סאטיבה, יחד עם התרכובות השונות להם הוא משמש בסיס (חשיש, צ'ירה, אסראר, דיאמהב וכו') שאינן כיום משמשות לצרכים רפואיים וחשודות בשימוש המזיק לבריאות בלבד, באותה דרך כסמים פסיכואקטיביים אחרים, אסורים בייצור, במכירה, במסחר וכו' בכל נסיבות שהן.
הודו וארצות נוספות התנגדו לניסוח זה, כשהן מצטטות מנהגים חברתיים ודתיים ואת העובדה כי צמחי הקאנביס הגדלים פרא נפוצים במידה כזו שיהיה זה קשה מאוד לאכוף את חוק זה. דעתן התקבלה ותוספת זו לא נכללה בסופו של דבר באמנה הסופית. הושגה פשרה על פיה נאסר יבוא של "קנבוס הודי" לארצות שאסרו את השימוש בו, וארצות המייבאות אותו חייבות להנפיק תעודות המאשרות את היבוא ומצהירות שהמשלוח נדרש "אך ורק עבור מטרות רפואיות או מדעיות." בפשרה גם נדרש מהצדדים "ליישם פיקוח יעיל שטבעו ימנע את הסחר הבלתי חוקי הבינלאומי בקנבוס הודי ובייחוד בשרף המופק ממנו." מגבלות אלו השאירו מספיק פרצות על מנת לאפשר למדינות לייצר קאנביס, לסחור בו בתוך המדינה, ולהשתמש בו למטרות בילוי.
האמנה הוחלפה ב-1961 על ידי האמנה היחידה על סמים פסיכואקטיביים (Single Convention on Narcotic Drugs).
קסם תקריב

קסם תקריב או מיקרוקסם הוא קסם המבוצע באווירה אינטימית, לא יותר ממטרים ספורים בין הקוסם לקהל, ולרוב מבוצע בישיבה לשולחן. קסם תקריב הוא אחד מאבני היסוד של כלל צורות הקוסמות, ומעטים הקוסמים אשר לא מתמחים בסוג זה של קסמים.
זריזות ידיים היא מיומנות התומכת בסוג זה של קסמים, והיא נועדה לתמרן את הקהל כך שלא לשים לב לחפצים שאיתם מבוצע הקסם. קסמי תקריב הם לרוב קסמי קלפים, ולכן קוסמי קסם תקריב בדרך כלל מתמקצעים בערבוב מהיר ונאה של הקלפים, כדי ליצור רושם בידורי ומרהיב. עוד חפצים קטנים המשמשים לסוג זה של קסמים הם מטבעות, כדורים וגביעים, ולפעמים כמה מאלה במקביל. הקוסם ג'וני פלאמר שולף אפרוחים מגביעים בהופעתו הקבועה.
מיקרומנטאליזם הוא מופע מנטליזם המבוצע בשיטת ההגשה האנטימית של קסם התקריב, וכמו כן רוב פעלולי הקריאה הקרה מבוצעים באותה שיטה אינטימית של קסם תקריב.
חוף הנסיכה מרתה

גילוי החוף

החוף הוא החלק הראשון של אנטארקטיקה שהתגלה על ידי אדם אירופאי - החוף התגלה על ידי פביאן גוטליב פון בלינגסהאוזן ומיכאיל לזרב בשנת 1820.  
תחנת המחקר טרול ממוקם בסמוך לחוף.

מקור השם

שמו של החוף ניתן לו על ידי קפטן הייאלמר ריסר-לרסן  אשר גילה במהלך טיסה את כף נורווגיה, וראה באותה עת את החוף, ומיפה אותו בטיסתו בפברואר 1930. החוף נקרא על שמה של מרתה, נסיכת הכתר של נורווגיה באותה עת.

לקריאה נוספת

• M. Messick, John F. Splettstoesser, Peter Harrison and Maria Gavrilo, New breeding site for emperor penguins (Aptenodytes forsteri) on Princess Martha Coast, Queen Maud Land, East Antarctica, Volume 35, Issue 193 April 1999, pp. 156-157
אקלה גוזאי

אקלה גוזאי הוא מחוז היסטורי באריתריאה. רוב תושבי המחוז הם תגרים נוצרים, האזור נמצא בהרמה האתיופית שבדרום אריתריאה.
המחוז הוא אחד מהאזורים העתיקים ביותר באתיופיה ההיסטורית והאזכור הראשון שלו מגיע מהמאה ה-9 לפנה"ס בהירוגליפים דרום ערביים, האזור בתקופה זו היה חלק מממלכת ד'מאט ויותר מאוחר לחלק מממלכת אקסום. האזור נזכר גם במונומנטום אדוליטנום מהמאה ה-3 בשם "גאזה" והיה מקום מושבו של שבט האגזי שיותר מאוחר ירשו את מקומו התגרים והטיגראים, השם גם הוזכר במהלך המאה ה-4 בשלטונו של הקיסר האקסומי אזנה והעם אשר יישב באזור נקרא "אגווזת" ובמומנט חוולטי נקרא "אגזה".
במהלך ימי הביניים האזור היה חלק ממחוז בור שכלל גם חלקים ממדינת עפר ומרכז אריתריאה. כאשר נחתם הסכם אוצ'ילי בין האתיופים לאיטלקים המחוז נהפך לחלק מקולונית אריתריאה.
לוץ' ולדיווסטוק

היסטוריה

לוץ' ולאדיווסטוק שיחקה בליגות הכדורגל של ברית המועצות מאז שנת 1958. תחילה שיחקה הקבוצה במחוז "המזרח הרחוק" של ליגת ה"B-Class" (הליגה השלישית בחשיבותה בברית המועצות של אותם ימים) עד לשנת 1965, אז העפילה ל"A Class", הליגה המחוזית בה שיחקה הקבוצה עד לשינוי סדרי הליגות בברית המועצות בשנת 1972.
בין השנים 1972 ו-1991 הקבוצה שיחקה במחוז המזרחי של הליגה השנייה וההישג הכי גדול של הקבוצה באותה תקופה היה סגנות הליגה השנייה בשנת 1984. בשנת 1992, אחרי התפרקותה של ברית המועצות והקמתה של רוסיה הקבוצה שיחקה ב"ליגה הרוסית הראשונה" (הליגה השנייה בחשיבותה ברוסיה) וזכתה בתואר אלופת הליגה הזאת ולכן בעונת 1993 שיחקה הקבוצה בפרמייר-ליג הרוסי אך כיוון שסיימה במקום ה-15 היא הורדה בחזרה ל"ליגה הרוסית הראשונה". הקבוצה שיחקה בליגה הרוסית הראשונה בין השנים 1994 ו-1997, אז ירדה ל"ליגה הרוסית השנייה" (הליגה השלישית בחשיבותה ברוסיה) ובה שיחקה בין השנים 1998 ו-2003.
בשנת 2003 הקבוצה סיימה במקום הראשון בליגה הרוסית השנייה והעפילה לליגה הרוסית הראשונה ואחרי שנתיים בליגה הרוסית הראשונה, העפילה שוב לפרמייר-ליג הרוסי, בו היא שיחקה עד שנת 2008, אז ירדה בחזרה לליגת המשנה.
עקב מיקומה של הקבוצה בקצה המזרחי של רוסיה שהמרחק ממנו רב מערי מערב רוסיה כגון מוסקבה וסנקט פטרבורג, לכן מספר האוהדים הבאים למשחקים שכאלו בולאדיווסטוק הוא מועט במיוחד שכן מסע ברכב פרטי הוא קשה מאוד (בשל מצבם הירוד של כבישי רוסיה) ויש לקחת מטוס או להשתמש בשירותי הרכבת הטרנס-סיבירית.
בעונת 2017/2018 הקבוצה העפילה לשלב רבע גמר הגביע הרוסי בכדורגל לאחר שגברה על מוליכת ליגת הכדורגל הלאומית יניסיי קרסנויארסק. ברם בסיום עונת 2017/2018 נשרה לליגה השנייה.
עד עונת 2018/2019 הקבוצה נקראה לוצ'-אנרגיה ולדיווסטוק ולפני פתיחת העונה הוחלט לקרוא לה בשם לוץ' ולדיווסטוק.
ברי פפר

ביוגרפיה

פפר נולד בקמבל ריבר, קולומביה הבריטית שבקנדה. במהלך מרבית ילדותו שהה בטיולים ברחבי העולם עם משפחתו בסירה שבנתה במו ידיה. פפר ומשפחתו עגנו מדרום לאוקיינוס השקט, והתיישבו שם למשך 5 שנים. את השכלתו רכש פפר בבתי ספר פרטיים ובתוכניות למידה מרחוק. למרות המחסור בטלוויזיה כבידור, משפחתו של פפר השתמשה במערכונים פרטיים על מנת להפיג במעט את השיעמום.
כאשר המסע הימי של המשפחה הסתיים, חזרה המשפחה לקנדה והשתקעה בדימן איילנד שבונקובר.
פפר נשוי לסינדי משנת 1997, לזוג בת בשם אנאליס (2000).

קריירה

פפר זכה לפרסום ב-1998, בסרט המלחמה של סטיבן ספילברג "להציל את טוראי ריאן". בסרט גילם פפר את הצלף טוראי דניאל ג'קסון. בנוסף באותה שנה, השתתף בסרט "אויב המדינה", לצד וויל סמית.
שנה לאחר מכן שיחק בדרמת הפשע המצליחה גרין מייל, לצד טום הנקס. בסרט גילם פפר את דין סטנטון, סוהר קבוע באגף ה'.
ב-2000 שיחק פפר לצד ג'ון טרבולטה בסרט "הקרב על כדור הארץ" בתור הגיבור הראשי, שקיבל ביקורות שליליות שאף הביא לו את פרס פטל הזהב המשפיל למרות זאת הוא מרוצה מהפרס. 
ב-2001 שיחק במותחן הפשע "מאפיה: דור ההמשך" לצד וין דיזל וג'ון מלקוביץ'. באותה שנה קיבל פפר מועמדות לפרס אמי ולפרס גלובוס הזהב, על תפקידו בסרט "61". 
בשנת 2002 גילם פפר את דמותו של העיתונאי הצבאי ג'וזף גלאוויי במהלך קרב יה דראנג בסרט "חיילים היינו". כן שיחק בדרמה של ספייק לי "השעה ה-25" לצד אדוארד נורטון ופיליפ סימור הופמן. ב-2003 שיחק בדרמה הקנדית "המופע של ווקר".
בשנת 2004 השתתף בסדרה מועמדת פרס אמי "3: The Dale Earnhardt Story".
בשנת 2005 שיחק פפר בסרטו של טומי לי ג'ונס "שלוש הלוויות של מלכיאדס אסטרדה" לצידו של ג'ונס. 
ב-2006 שיחק בסרט המלחמה של קלינט איסטווד "גיבורי הדגל", בסרט גילם פפר את סמל מייקל סטאנק, ובסרט "בלתי ידוע". בשנת 2007 שיחק בדרמת המסתורין "7 נשמות" לצד וויל סמית. ב-2010 שיחק במערבון של האחים כהן "אומץ אמיתי" בתפקיד הפושע "לאקי" נד פפר ובסרט "כשאין די באהבה: סיפורה של לויס ווילסון" לצידה של וינונה ריידר.
ב-2011 זכה בפרס אמי בקטגוריית השחקן הטוב ביותר במיני סדרה, על תפקידו בסדרה "הקנדיז", על בני משפחת קנדי. 
ב-2013 שיחק פפר לצידו של דווין ג'ונסון בסרט "מלשין". ב-2014 שיחק לצד ג'רמי רנר בסרט "להרוג את השליח". ב-2015 שיחק פפר בסרט "הרץ במבוך: מבחני הכווייה".
בשנת 2016 שיחק בדרמה הרומנטית "קציר מר", בתפקיד ירוסלב, ובקומדיית האקשן "משאית מפלצת" בכיכובו של לוקאס טיל. ב-2018 השתתף בסרט "הרץ במבוך: תרופת המוות". בשנת 2019 שיחק בתפקיד הראשי בסרט האימה "מלתעות האימה".
צדי צרפתי

ביוגרפיה

צדי צרפתי נולד בתל אביב ב-16 בינואר 1941 למשפחה ממוצא בולגרי-יווני. את ילדותו עשה בצפון הישן של תל אביב. הוריו התגרשו לאחר לידתו והוא עבר לגור עם אביו. בהיותו בן חמש נישא אביו בשנית ולזוג נולדו שני ילדים, אשר לדברי צדי צרפתי, הוא רואה בהם אחים לכל דבר. בראיון בגלי צה"ל בנובמבר 2013, ציין עוד כי הוא חש קרבה רבה יותר לאשת אביו מלאמו הביולוגית, ורואה בה את "אמו האמיתית", אם כי לאורך השנים שמר על קשר גם עם אמו יולדתו.

קריירת משחק

את הופעתו הראשונה כשחקן עשה בגיל 10, כשהשתתף בסרט הישראלי "4:55 השעה הגורלית" לאחר שבפעם הראשונה נבחן במבחן בד לתפקיד כלשהו. את היכרותו הראשונה עם התיאטרון עשה בגיל 12 כשחקן בהצגה "כטוב בעיניכם" מאת ויליאם שייקספיר, בתיאטרון הקאמרי. משם המשיך להצגות רבות אחרות כילד שחקן ובהן "חסמבה" מאת יגאל מוסינזון בתיאטרון "בימתנו", "הנפש הטובה מסצ'ואן" מאת ברטולד ברכט, "רומיאו ויוליה" מאת ויליאם שייקספיר, ״סיפורו של מורה״ (Browning Version) של טרנס רטינגן בתיאטרון ״זירה״ ו"מריוס" בתיאטרון הקאמרי, "הטירה" מאת פרנץ קפקא, "שש כנפיים לאחד" מאת חנוך ברטוב ו"עלי כינור" בתיאטרון הבימה.
עם גיוסו לצה"ל, עזב צרפתי את בימת התיאטרון. שירת בלהקת פיקוד מרכז, שם הכיר ועבד עם שייקה לוי, עופרה פוקס, אביבה פז ודני ליטאי.
כשבוע לאחר סיום שירותו הצבאי, חזר צרפתי לתיאטרון והתקבל מיד למספר רב של הצגות, בהן: "הזמנה לארמון", "קפיטן קריוז", "וויצק", "שלמה המלך ושלמי הסנדלר", "אנריקו" (מאת פירנדלו), "מהומה רבה על לא דבר", "גלילאו גליליי", "גיבור היום", "מרי סטיוארט", "הרפתקה בקרקס", "פונדק הרוחות" ו"כנרת כנרת" (שניהם מאת נתן אלתרמן), "צ'יפס עם כל דבר", "לאחר הנפילה", "אדם לכל עת", ״וויצק״, "הורים איומים" (מאת ז'או קוקטו), "על בנות וצנחנים" (בתיאטרון דורות), "פיגמליון" (בתיאטרון חיפה), "מסעו של מר פרישון" (מאת אז'אן לביש), "העתיד טמון בביצים" (בתיאטרון צוותא), "ההיסטוריה רוקדת" (ערב קברט בבימויה של אנא סוקולוב), "ערב שירי רחל" (שם הכיר את חוה אלברשטיין לראשונה), "בכלוב האהבה" וסיים את קריירת המשחק שלו במחזמר המצליח "שיער".

מחוות ופרסים

השיר "קפה אצל ברטה" שכתב אהוד מנור ומספר על ביקור אצל קוראת בכף היד נכתב על פי סיפור שסיפר צרפתי למנור על ביקורו אצל מגדת עתידות. את השיר ביצע יגאל בשן.
הסדרה "שולץ" ששודרה ב-yes בשנת 2008 עסקה בבמאי בידור פיקטיבי בשם אברם שולץ, שלו סכסוך ארוך שנים כביכול עם צרפתי על מעמד הבמאי המוביל בעולם הבידור הישראלי. בסיום העונה התארח צרפתי עצמו לפגישת "פיוס" בין השניים.
בשנת 2011 ערך ערוץ 2 מופע מחווה מיוחד ״עושים כבוד לצדי צרפתי״.
זוכה פרס מפעל חיים של אמ״י (איגוד אמני ישראל).
פעמיים זכה בפרס מילוא של התיאטרון הקאמרי על ההצגות ״קזבלן״ ו״סיפור הפרברים״.
בשנת 2015 ערך אולם ״צוותא״ בתל אביב מופע מחווה בשם ״נשים מצדיעות לצדי צרפתי״.
בשנת 2016 זכה בפרס רוזנבלום לאמנויות הבמה על מפעל חיים.
המחנה החרדי

היסטוריה

בשנות ה-70 של המאה ה-20 החל העיתון להופיע על ידי חסידות בעלז, כירחון מגזיני בשם "קול מחזיקי הדת", על שמו של העיתון "קול מחזיקי הדת" שהופיע בגליציה במאה ה-19 על ידי חברת "מחזיקי הדת" ביוזמתו של רבי יהושע רוקח מבעלז.
בשנות ה-70 המאוחרות פסק הירחון להופיע במתכונת זו והחל להופיע כמגזין בשם "המחנה החרדי" מספר פעמים בשנה, בעריכתו של הרב ישראל אייכלר. בחודש שבט ה'תש"ם החל העיתון להופיע כשבועון.
העיתון הוא שופרה הרשמי של חסידות בעלז. ההוראות על תוכן ואופי המאמרים המתפרסמים בו, מתקבלים לעיתים מאת האדמו"ר. במשך השנים נכתבו בעיתון התבטאויות קיצוניות ויוצאות דופן. עם פתיחתו, ליווה העיתון את המאבק של החסידות בעדה החרדית שממנה פרש, ולאחר מכן את המאבק נגד חסידות מחנובקא. לעיתים הובעה בעיתון התנגדות לפעולות חברי הכנסת של אגודת ישראל, אף שהחסידות היא חלק ממהפלגה.
בשנת 2013 שינה העיתון את עיצובו לחדשני יותר והרחיב את מערכת המנויים.
משרדי העיתון ממוקמים בקריית בעלז בירושלים. המנהל הוא מרדכי בריסק, שהוא גם כיו"ר מערכת הכשרות "מחזיקי הדת" של החסידות.
לעיתון שלוחה בבורו פארק שבארצות הברית, המוציאה את העיתון במהדורה אנגלית.
אגן מארי-דרלינג

אגן מארי-דרלינג (באנגלית: Murray–Darling Basin) הוא אזור גאוגרפי גדול בחלק הפנימי של דרום-מזרח אוסטרליה, שם נגזר משני הנהרות הגדולים הזורמים בו, הנהר מארי ונהר דרלינג. הוא מנקז שביעית ממסת האדמה האוסטרלית, וכיום הוא השטח החקלאי המשמעותי ביותר באוסטרליה, בצורה ניכרת. הוא משתרע על פני רוב מדינות ניו סאות' וויילס, ויקטוריה, וטריטוריית הבירה האוסטרלית, וחלקים ממדינות קווינסלנד (השליש התחתון) ודרום אוסטרליה (הפינה הדרום-מזרחית). אורכו הוא 3,375 ק"מ (נהר מאריי הוא באורך 2,589 ק"מ).
רוב 1,061,469 הקמ"ר של האגן הם שטוחים, מתחת לגובה פני המים ובעומק בלב היבשת, וניזונים מגשמים ישירים קטנים. הנהרות הרבים שהוא מכיל נוטים להיות ארוכים וזורמים באיטיות, ובעלי ספיקת מים בכמות שגדולה רק על פי אמות מידה אוסטרליות.
הלשכה להגנת החוקה (לטביה)

הלשכה להגנת החוקה של לטביה (לטבית: Latvijas Republikas Satversmes Aizsardzības Birojs) הוא שירות הביטחון הלטבי האחראי לאכיפת החוק במדינה ואבטחת הסדר החוקתי. זהו הארגון העיקרי במדינה האחראי לחקירת אישים בכירים ומאבק בשחיתות הציבורית.
שירות הביון הלטבי הוא שירות המודיעין והניתוח של לטביה שהוקם באפריל 2003 במסגרת הרפורמה המודיעינית שנחשבת לרפורמה הגדולה ביותר בקרב הרפובליקות הסובייטיות לשעבר.
בית הכנסת בית מנחם

הקמה

בראשית ימיו של היישוב, שהוקם בשנת תש"ט (1949), התפללו התושבים בבית כנסת קטן. בית הכנסת המרכזי הוקם בשנת 1960 בערך. בראשית שנות ה-70 של המאה ה-20, לאחר גל העלייה מברית המועצות, לא הכיל בית הכנסת המרכזי את כל תושבי הכפר, והוחלט לבנות בית כנסת על בית הכנסת הישן. לאחר שרטוט ותכנון הבנייה נסע אחד מחברי ועד הבנייה, חיים ריבקין, לרבי מנחם מנדל שניאורסון והביא לו את התוכניות. הרב שניאורסון הוסיף מספר תיקונים על שרטוט התוכניות.

בניית בית הכנסת

בשנת תשל"ג (1973) הוחל בבנייה. כדי לעודד את חסידי חב"ד לתרום לבניית בית הכנסת קיבל זושא ריבקין את אישור מהרבי מלובביץ' לקרוא לבית הכנסת על שמו. היה זה הבניין היחידי שנקרא על שמו בהסכמתו.
חנוכת בית הכנסת נערכה בי"א בניסן תשל"ח. לקראת האירוע ביקשו תושבי הכפר מהרב שניאורסון להשתתף בחנוכת הבית. את ההזמנה הגיש לו זושא ריבקין. הרבי נתן לו כהשתתפות בחנוכת בית הכנסת כתר תורה לספר התורה, ו־1,800 דולרים בשטרות בודדים, כדי לחלק לכל מי שחתמו על טופס ההזמנה. בהתוועדות י"א בניסן באותה שנה נתן הרב שניאורסון את ברכתו לבית הכנסת.

תיאור בית הכנסת

בבית הכנסת כ-700 מקומות ישיבה, כולל עזרת נשים.
בית הכנסת הוא בעל שתי קומות וקומת מרתף. בקומת הכניסה שני חדרים המשמשים כ"שטיבלאך" וחדרי לימוד, בנוסף להיכל בית הכנסת. בקומה השנייה ממוקמת עזרת הנשים. בצידי בית כנסת נקבעו 12 חלונות. קיר המזרח של בית הכנסת מצופה אבני שיש, ובמרכזו ארון קודש מפואר, עם עמודי שיש מסוגננים.
בחלקו העליון של בית הכנסת מופיע ציור של מעמד קבלת התורה וספר תורה עם עשרת הדיברות על רקע הרים, ובחלקו האחורי של בית הכנסת מתחת לחלונות של עזרת הנשים מופיע ציור של כלי נגינה ותחתיהם הפסוק מספר התהילים: "עבדו את ה' בשמחה בואו לפניו ברננה".
בקומת המרתף של בית הכנסת ממוקם מקווה, וכן בית כנסת "מניין זושא".

כולל זקנים

בתמוז תש"ם יזם זושא ריבקין כולל למבוגרים בבית הכנסת. הוא סיפר על כך לרב שניאורסון, ששלח 2,000 שקלים כהשתתפות בהוצאות. בהמשך ליוזמה זו הציע הרבי בהתוועדות שהתקיימה בכ' באב ה'תש"ם, יום השנה לאביו - הרב לוי יצחק שניאורסון, להקים רשת כוללים למבוגרים על שמו, שיקראו בשם "כולל תפארת זקנים לוי יצחק".

הכנסת ספר תורה

בי"ט בכסלו תשמ"א (1981) נערכה הכנסת ספר תורה שנכתב על ידי ארגון נשי ובנות חב"ד בישראל לזכות הרבי מלובביץ' ואשתו, בהשתתפות אלפי חסידים. הרבי ערך התוועדות מיוחדת לכבוד המעמד והעניק כתר ויד לספר תורה לגבאי זושא ריבקין.
בחשוון ה'תשמ"ח הושלמה כתיבתו של ספר תורה נוסף לזכות הרבי מלובביץ' ואשתו, כשהסיום נערך בבית מדרשו של הרבי, והמשיך בכפר חב"ד.
כמו כן קיים בבית הכנסת ספר תורה ששלח האדמו"ר יוסף יצחק שניאורסון לתושבי כפר חב"ד.

אירועים

עד לשנת תשס"ג התקיימו חתונות של תושבי הכפר וחסידי חב"ד בתוך בית הכנסת, אך מאז עברו להתקיים בדרך כלל באולם האירועים הצמוד לבית הכנסת.
מדי שנה מתקיימים באולם בית הכנסת התוועדויות מרכזיות בי"ט בכסלו וי"א בניסן (יום הולדת של הרבי מלובביץ') בהשתתפות אלפי אנשים. אירוע מפורסם נוסף הוא הקפות שניות, המתקיים במוצאי שמחת תורה בהשתתפות אלפי איש. באירועים אלו משתתפים אישי ציבור. בעבר השתתפו בהם נשיאי המדינה זלמן שזר ואפרים קציר והרבנים הראשיים לישראל.
מנוריאליזם

מנוריאליזם או סניורליזם הוא שמו של ארגון הכלכלה והחברה האיכרית בתקופת ימי הביניים במערב ובחלקים ממרכז אירופה. השיטה המנוריאלית אופיינה בהאצלת הכוח הכלכלי והמשפטי לאדון, שחי על האדמות שבבעלותו ועל מיסוי שגבה מאוכלוסיית האיכרים והצמיתים שתחתיו. התחייבויות מיסוי אלו שלהם ניתן היה לשלם באמצעות עבודה (קורווה), באמצעות מוצרים ("ברטר") או לעיתים נדירות כסף.
המילה "מנור" או "סניור" מבוססת על חלוקת שטחי אירופה לשטחים ששמם היה "סניוריה" (seigneur) (אחוזה), שכל אחד מהם היה כפוף בדרך כלל לסניור, אדון האחוזה. הסניור החזיק בחצר מנוריאלית שבה היו נהגים וחוקים מקומיים. חלק מהסניורים היו בישופים ואבות מנזרים, שסמכותם הייתה דומה לזו של סניור.
הסניורים קנו לעצמם בדרך כלל את אחוזותיהם באחת מארבע דרכים מקובלות: כירושה של וילה (חווה) רומית, שבעליה המקוריים נטש אותה, חוסל על–ידי האדון החדש, או הפך לשותף חלקי או מלא, שווה או כפוף לאדון חדש; כמתנה (aprisio) שהעניק השליט העליון מתוך כלל אדמות המלוכה (הפיסק, fisc) והייתה מותנית בתנאים מסוימים; כאדמה בבעלות מלאה (נחלת אבות, אלודיום, allodium) של האדון; או כבנפיקיום או פרקריה (benefice, precaria)—אדמה שהוענקה לאדון באופן מותנה. בפועל, כל הצורות נטו להפוך עם הזמן לאדמת אלודיום, ויכולתו של המלך שהעניקם לשלול את האדמות מן הוסאלים הייתה לרוב מוגבלת.
דופק

דרכי מדידה

בעבר היה נהוג לבדוק את הדופק המקסימלי בנוסחה הבאה: 220-הגיל, כלומר על פי הנוסחה הדופק המקסימלי של תינוק בן יומו הוא: 220, ואילו הדופק המרבי של אדם בן 20  הוא: 200. כיום נהוג לחשב את הדופק המקסימלי בדרכים שונות ומגוונות.
בדרך כלל מודדים את הדופק בעזרת מישוש עורק החישור בקרבת שורש כף היד או בעזרת מישוש עורק תרדמני בצוואר. לעיתים תרים אחר דופק באתרים אחרים בגוף כדי להתרשם מאספקת הדם לאזור. למשל, מישוש העורק השוקתי האחורי באזור הקרסול לשם קבלת ידיעה על זרימת דם תקינה לגפה התחתונה.
במדידת דופק בעזרת מישוש עורק החישור מניחים שתי אצבעות בין גיד השריר כופף שורש היד החישורי (הגיד הבולט ביותר בקדמת האמה) לגידי האגודל הסמוכים לו (באזור שורש האגודל) ולוחצים בעדינות על המקום עד שמאתרים את הפעימות (ראו תמונה). מדידה בעזרת האגודל עלולה לתת תוצאה כוזבת שכן גם בו ניתן לחוש פעימות. לחישוב מספר פעימות הלב בדקה מונים 15 שניות ומכפילים את התוצאה בארבע, או שמשתמשים בשיטת מנייה והכפלה אחרת על פי הנוחות ולפי רמת הדיוק הנדרשת (ככל שזמן המנייה ארוך יותר כך התוצאה מדויקת יותר). אצל תינוק המדידה מתבצעת בעורק הזרוע שחולף בחלקה הפנימי של הזרוע באותו אופן שמתבצעת המדידה אצל מבוגר.
בהחייאה מודדים דופק בעורק התרדמני שנמצא בצוואר. 
כיום ניתן למדוד דופק תוך שימוש בסמארטפון. המכשיר עושה זאת על ידי  מדידת שינויים מחזוריים בתמונות הווידאו שהוא מצלם. שיטה זו דומה לשיטה בה מודד אוקסימטר את הדם במרפאות, בתי חולים וכדומה.
חמי שלו

ביוגרפיה

שלו נולד בארצות הברית כבן לאיש משרד החוץ, ובילה חלק ניכר מילדותו מחוץ לישראל במסגרת שליחות הוריו. בוגר הגימנסיה העברית בירושלים, שירת כקשל"ח בחיל השריון, למד משפטים באוניברסיטה העברית, ועסק בהוצאה לאור של ספרות משפטית. בשנים 1983–1985 שימש קצין העיתונות של הקונסוליה הישראלית בניו יורק ועסק בהסברה.
החל את הקריירה העיתונאית באמצע שנות ה-80. הוא שימש כתב ופרשן מדיני בעיתונים "ג'רוזלם פוסט", "דבר" ו"מעריב". שימש פרשן לענייני ישראל בעיתון היהודי-אמריקני "פורוורד" והרבה להתראיין בנושאים הקשורים לישראל ברשת CNN.
בין השנים 2003 ל-2007 שהה באוסטרליה, שם שימשה רעייתו נילי שלו בתפקיד הנספחת המסחרית של ישראל. באותה תקופה שימש עורך המשנה של העיתון היהודי הארצי "אוסטראליאן ג'ואיש ניוז". ביולי 2007 עבר מ- "מעריב" ל"ישראל היום", שם שימש משנה לעורך ופרשן מדיני.
באוגוסט 2011 עבר עם רעייתו לניו יורק, לאחר שזו מונתה לנספחת המסחרית של ישראל בקונסוליה שם, והחל לעבוד בעיתון "הארץ" כעורך האתר של העיתון באנגלית וכפרשן לענייני ארצות הברית. שלו כותב את מאמריו בשתי השפות שבהן מתפרסם עיתון הארץ, עברית ואנגלית. ליווה כפרשן בכיר את מערכת הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-2012, ואת הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2016, בה חזה לכל אורכה כי דונלד טראמפ יובס בפריימריז של המפלגה הרפובליקנית, וגם יובס על ידי הילרי קלינטון.
שלו נשוי ואב לשלוש בנות, בהן העיתונאית טל שלו. שלו הוא מצאצאי הרב שלמה גאנצפריד. מתגורר בגבעתיים.
צ'אודר צדפות

צ'אודר צדפות (באנגלית: Clam chowder) הוא מרק המכיל ציר וצדפות. פרט לצדפות נהוג להוסיף למרק גם חתיכות תפוח אדמה ובצל המטוגן קלות בשומן. לא מקובל להוסיף למנה ירקות, אם כי רצועות גזר מוספות לעיתים, בעיקר לצורך קבלת צבע. כמו כן לעיתים מוסיפים פטרוזיליה או עלי דפנה לצורכי עיטור המנה והוספת טעם.
צ'אודר דגים בסגנון ניו אינגלנד, היא וריאציה על המרק המקורי, שלה מוסיפים כמות נכבדת של חלב או שמנת. יש הטוענים, שבשנים האחרונות המרק מכיל יותר ויותר חלב כתוצאה מהתיירות בניו אינגלנד, בעוד שהמנה המקורית צלולה בהרבה ממה שנהוג להגיש היום. לפי הטענה, תיירים שנרתעים ואינם רגילים לטעם הצדפות ופירות הים שבמנה מעדיפים את המנה עם יותר חלב. בעבר היה נהוג במסעדות להגיש את המרק עם השמנת בצד והסועד היה מוסיף כראות עיניו, מנהג זה אינו שכיח עוד.
צ'אודר דגים בסגנון מנהטן, הוא וריאציה של המרק המקורי שלה מוסיפים עגבניות ליצירת צבע אדום ולקבלת טעם נוסף. משנת 1890 נקראה המנה "צ'אודר דגים בסגנון קוני איילנד", או "צ'אודר דגים בסגנון שוק הדגים פולטון". הכינוי מנהטן הודבק למנה רק בתחילת המאה ה-20. מסעדות בדרך כלל מגישות את הצ'אודר בסגנון מנהטן או בסגנון ניו-אינגלנד, אך לא בשניהם.
המנה "צ'אודר דגים" דומה ל"צ'אודר צדפות" אך את מקומן של הצדפות מחליפים חתיכות דג, פעמים רבות בקלה. למנה מוסיפים שמנת, תירס ולפעמים בצל.
קרקרים קטנים ומלוחים בעלי שש צלעות, הנקראים "קרקר צדפות" מוגשים בדרך כלל בתוספת למנת המרק. בארצות הברית, מוגש צ'אודר בסגנון ניו אינגלנד בקערות העשויות לחם שאור, במיוחד בסן פרנסיסקו שבה המנה פופולרית בקרב תיירים ונחשבת כ"מנה מקומית" מאז 1849.