קבלת הוראות מרן

קבלת הוראות מרן הוא כלל הלכתי המציין את המחויבות להתחשב בדעתו של הרב יוסף קארו (המכונה מרן) כדעה המכריעה בכללי הפסיקה לעומת פוסקים אחרים.
לפי כלל זה יש לפסוק כדעת השולחן ערוך גם כאשר פסק נגד דעת רוב הפוסקים. כלל זה נפוץ בקרב הפוסקים בני עדות המזרח.
מנגד, הפוסקים מקרב יהדות אירופה, לא קיבלו כלל זה, לדעתם יש להעדיף בפסיקת ההלכה את הפוסקים האחרונים, כפי הכלל 'הלכה כבתראי' אף שדעתם מנוגדת לדעת השולחן ערוך.

כלל קבלת דעת מרן מוסכם על רוב הפוסקים הספרדים. יש פוסקים התומכים בו באופן גורף, וישנם שקיבלו כלל זה באופן חלקי בלבד מטעמים שונים, כמו הצורך להתחשב בכללים נוספים כמו "קבלת הוראות האר"י" או "קבלת הוראות הרמב"ם".
בנוסף ישנן הגבלות שונות החלות על כלל זה, למשל כאשר פסיקת מרן סותרת מנהג קדום.
שימוש בולט בכלל זה נעשה בספריו של הרב עובדיה יוסף ובספרי הפוסקים ההולכים בשיטתו.

תוקף הכלל

מבין מקבלי הכלל, ישנן גישות שונות ביחס לתוקפו:

מקבלי הכלל בצורה גורפת

ישנם שקיבלו אותו באופן כמעט גורף, כמו פוסקים רבים מקרב יהדות המזרח בעיקר במאה ה-18 ראו בספר שולחן ערוך כ"איפסקא הילכתא", למשל הרב חיים מודעי כתב שאפילו כל ישראל יחלקו על מרן יש לפסוק כמותו. הרב יעקב חאגיז הביא מה ששמע מסבו הרב משה גלנטי (המאה ה-17) על קבלה מחודשת של הוראות מרן, כך שאין לטעון קים לי נגד מרן. 
כך גם דעת הרב יוסף מולכו ומספר פוסקים נוספים [יש לציין, כי דברים אילו אינם כפשוטם, אלה שבאמת קיבלו עליהם הוראות מרן, אמנם לעיתים קרובות שילבו פסקים מתורת האר"י והקבלה, משום שלא ראו בזה הלכה נגד מרן (וטעמם נזכר להלן), בשונה משיטת הרב עובדיה יוסף].
אמנם לדבריהם של הרב עובדיה יוסף ותלמידיו, אין מקום לפסוק אפילו לחומרא נגד דברי מרן, בנוסף יש לכל העדות לקבל את פסקי מרן אף שזה נוגד את מנהגם.
 לדבריו דור אחר דור קיבלו הספרדים עליהם את הוראות מרן השולחן ערוך אף נגד הוראות האר"י והרמב"ם. בנו הרב יצחק יוסף ליקט יותר מ-100 ציטוטים ומקורות שנקטו כלל זה. גם לשיטה זו, ישנם מקומות חריגים בהם נטו מדברי מרן, הרב מנחם עידאן הוציא ספר המפרט יותר מכאלף מקומות שבהם נטו מפסיקות מרן, אף מקבלי הכלל.

שיטות נוספות

הרב שלום משאש מדגיש שקבלת הוראות מרן מחייבת רק במה שנכתב בספריו שולחן ערוך ובית יוסף בלבד (ולא ביתר ספריו), וזאת רק כאשר אין מנהג הסותר את פסק מרן, שאם יש מנהג, אזי הוא קודם להוראות מרן.
הפרי חדש, סבור שאין להקל על פסקיו של השולחן ערוך, מאידך אין בכח הוראות מרא דאתרא להתיר ספיקות, ולכן כאשר ישנו ספק בדברים הנוגעים לדיני תורה יש להחמיר כפי כלל התלמוד ספקא דאורייתא לחומרא.
לדעת הרב דוד שלוש והרב יעקב חיים סופר (הנין) תלמיד חכם יכול להורות אפילו נגד דעת השולחן ערוך.
לדעת הרב יוסף קאפח יש לקבל את פסקי הרמב"ם ולא את פסקי השו"ע
.

דעת חכמי אשכנז

באירופה ככלל פסקו כדעת הרמ"א השולחן ערוך נקרא בכינוי "המחבר" ולא בתואר "מרן" כבארצות המזרח,
אולם גם חלק מהפוסקים באירופה כתבו שקיבלו עליהם את פסקיו (במקום שלא חולק על הרמ"א) לדוגמה הרב יאיר חים בכרך כתבשנקבעה הלכה כמותו, ולכן אין לומר קים לי נגד דעתו, וכן דעת הרב יהונתן אייבשיץ יעקב עמדין
ועוד.

עם כל זה, בפועל נראה שכלל זה לא תפס כל כך, רבים מפוסקי יהדות אירופה לא נמנעו מלחלוק על דעת השולחן ערוך, ואף על דעת הרמ"א, כך בעיקר מפרשי השולחן ערוך הש"ך, הט"ז ועוד, למשל הגר"א הרבה לחלוק על פסקיו של השולחן ערוך, הכלל המנחה לשיטתם הוא הסקת מסקנות מכח ראיות, או שיש להתחשב בפוסקים האחרונים כל פי הכלל 'הלכה כבתראי'. החכם צבי כתב שאין פסקי השולחן ערוך כ"איפסקא הלכתא". החזון איש התנגד לכלל זה באופן כללי וכתב :
אחר השולחן ערוך אנו נוהגים להורות על פי גדולי האחרונים אף נגד השולחן ערוך, כמו הש"ך הפרי חדש, והגר"א. וכך אנו סומכים בדינים פרטיים על האחרונים אף נגד השולחן ערוך כגון הנודע ביהודה ועוד. ובכל זה הארצות שוין אצלנו.
— חזון איש שביעית סימן קנ

קבלת הוראות השולחן ערוך בתפוצות


בעיראק, הודו, פרס, כורדיסטן, סוריה ובעוד ארצות רבות כתבו הרבנים עבדאללה סומך, אלישע דנגור, הרב יוסף חיים ועוד רבים שקיבלו עליהם את מרן. אולם בפסקים רבים פסקו לחומרא ולא ראו בזה סתירה לקבלת דברי מרן משום שלדעתם אם מרן היה רואה את דעת האר"י - היה חוזר בו (וישנם עוד טעמים לדבריהם)
במרוקו הייתה הוראה אחידה, מנהגם המקורי היה לפסוק כדעת הרא"ש שהיו ממגורשי קסטיליה אולם בהמשך נהגו כדעת מרן כך כתב הרב שאול ישועה אביטבול, וכך העיד הרב יעקב אבן צור כך גם לדעת הרב שלום משאש והרב שלמה משה עמאר. אולם ישנם מנהגים מרוקאים הסותרים את פסקי מר"ן בגלל שננהגו במרוקו עוד לפני התפשטות הספר שולחן ערוך והתקבעו כמנהג ראשונים שלא ניתן לבטלו.
ביהדות תימן השפעת ספר השולחן ערוך הייתה מאוחרת במאה ה-18 החלו ויכוחים בין רבני תימן בקשר לקבלת הוראות מרן, הרב דוד משרקי (זרם השאמי) קיבל את הוראותיו של מרן ודחה את מנהג המקום לפסוק כהרמב"ם
לעומתו תלמידו הרב יחיא צאלח (זרם הבלדי) סבור שיש לקבל את הוראות הרמב"ם כפוסק מרכזי, ואת הוראות מרן רק במקום שאין פסק מפורש של הרמב"ם. כמו כן ישנם פוסקים בתימן שסברו שהרמב"ם הוא הפוסק היחידי המחייב.

חידוש הכלל (קמא קמא בטיל)

הגר"ע יוסף שאף לחדש את הכלל ולהנהיג שיטת פסיקה אחידה לכלל העדות. אחד מהטיעונים הוא "קמא קמא בטיל" (ראשון ראשון מתבטל, מושג הלקוח "מדיני תערובות") כלומר, היות שמתחילה היה רוב של עדות המזרח ביישוב היהודי בארץ ישראל שפסקו כדעת מרן, שוב כשעלו עדות אחרות בגלי עליה קטנים התבטלו בפני מנהגי היישוב הספרדי הקבוע בארץ. וכך נוצר מצב שכל מנהגי העדות בטלות למנהג ספרד, על אף שבסופו של דבר העולים החדשים הינם רוב.
לטיעון זה כבר התייחס הרב יוסף קארו בעקבות גירוש ספרד תקופה בה היו נדידות של קהילות שלמות.
טיעון זה מכוון אף לציבור האשכנזי, שבגלי העלייה נעשה רוב יותר מהספרדים, אלא שבעיקר דרש הרב עובדיה לבטל את מנהגים שונים של חלק מעדות המזרח, כאשר הן מנוגדות לפסקי השו"ע, לדוגמה עדות המזרח שנהגו להחמיר בחומרות (בדיני פסח)
גישה זו התקבלה אצל חלקים רחבים מבני עדות המזרח, בייחוד אלו הנוהגים כפסקי הרב יוסף. אצל חלק מהזרמים לא התקבלה שיטה זו ובעיקר אצל פוסקי ההלכה האשכנזים, אלה ממשיכים לנהוג כפי מנהגם הקדום, לדעתם אין לומר את הטיעון קמא קמא בטיל כאשר מגיעים לארץ קבוצה מאורגנת כקהילה, או אפילו אם באו יחידים ואחר כך התארגנו כקהילה רשאים לנהוג כמנהגם