google/wiki40b huggingface dataset:
ארמון קנזינגטון

ארמון קנזינגטון (באנגלית: Kensington Palace) הוא ארמון בגני קנזינגטון בלונדון שבאנגליה. הארמון נמצא ב"רובע המלכותי קנזינגטון וצ'לסי" - אחד מרובעי לונדון.

היסטוריה

המבנה המקורי הוקם בראשית המאה ה-17 עבור הרוזן מנוטינגהאם. באותה עת היה קנזינגטון כפר קטן, והרוזן הקים את ביתו הכפרי באתר וקרא לו "בית נוטינגהאם" (Nottingham House).
בשנת 1689 קנה המלך ויליאם השלישי את הארמון מנכדו של הרוזן, מאחר שהמלך רצה בית קיץ המרוחק מהעיר המזוהמת בשל האסתמה ממנה סבל. קנזינגטון היה כפר קטן בפאתי לונדון, שהגישה אליו הייתה קלה יותר מאשר הגישה אל ארמון המפטון קורט (אליו הגיעו בהפלגה על התמזה).
דרך פרטית נסללה עבור המלך מאזור וסטמינסטר לקנזינגטון (כיום הרוטן רו), ומבנה הארמון הוגדל על ידי האדריכל סר כריסטופר רן. רן בנה בארמון שני ביתנים לאור המבנה המרכזי, והוסיף לו את חדרי המגורים עבור המלך, אולם מועצה וקפלה מלכותית, וכן גרם מדרגות ייצוגי מרכזי. כמו כן רן בנה אגף דרומי ואגף צפוני לארמון על מנת לבנות חצר כניסה מרכזית אליה יכנסו דרך כניסה רשמית.
הארמון המשיך להיקרא "בית קנזינגטון" (Kensington House) ולא נקרא "ארמון". גני הארמון סיפקו ירקות ופירות לארמון סנט ג'יימס שהיה באותה עת מקום מגוריה הרשמי של משפחת המלוכה.
במשך מרביתה של המאה ה-18 היה ארמון קנזינגטון מקום המגורים החביב על מלכי בריטניה, אף שמקום מושבם הרשמי נותר ארמון סנט ג'יימס. מרי השנייה נפטרה בארמון קנזינגטון בשנת 1694, ובשנת 1702 המלך ויליאם נפל מסוסו בהמפטון קורט והובא לארמון קינזנגטון בו נפטר זמן קצר לאחר מכן בשל פציעתו.
לאחר מותם של ויליאם ומרי, עברה להתגורר בארמון המלכה אן. בשנת 1704 בנה סר ג'ון ואנברוג את ה"אורנג'רי" (חממת התפוזים) עבורה בסגנון בארוק, וגני הארמון בשטח של 121,000 מ"ר נשתלו על פי תכנונו של הנרי וייס.
המלך ג'ורג' הראשון הורה על שיפוץ חדרי המגורים המלכותיים בשנת 1718, וויליאם קנט עיטר את חדר המדרגות והתקרות בשנים 1718–1722. בשנת 1722 עיצב קנט את "חדר הכיפה" - החדר הממלכתי הרשמי של הארמון, ובו הוטבלה המלכה ויקטוריה בשנת 1819 (ויקטוריה נולדה בארמון).
האחרון ממלכי בריטניה שהתגורר בארמון היה המלך ג'ורג' השני. בתקופתו עוצבו מחדש הגנים על ידי צ'ארלס ברידג'מן אשר הפך את הגנים הרשמיים לגני קנזינגטון של ימינו - בסגנון אנגלי כפרי, וכן בנה את הסרפנטין, ואת האגם העגול שבגנים.
לאחר מותו של ג'ורג' השני, המשיכו בני משפחת המלוכה להתגורר בארמון, אך לא המונרך. בין היתר נולדה בארמון מרי מטק בשנת 1867.
בשנת 1981 אוחדו דירות 8 ו-9 בארמון על מנת ליצור דירה חדשה לצ'ארלס, נסיך ויילס ולרעייתו דיאנה שאך נישאו. הארמון נותר מקום מגוריה הרשמיים של דיאנה, אף לאחר גירושי בני הזוג, ועד יום מותה.
החל משנת 2011 מתגוררים בארמון הדוכס והדוכסית מקיימברידג' הנסיך ויליאם וקייט מידלטון, וילדיהם, ג'ורג', שארלוט ולואי.
גם הנסיך אדוארד, דוכס קנט מתגורר בארמון.
החדרים הממלכתיים בארמון מנוהלים על ידי רשות הארמון המלכותיים ופתוחים לציבור.
יחסי ברבדוס–גרמניה

היסטוריה

מסוף שנות העשרים של המאה ה-20 ועד 1966, הייתה ברבדוס חלק מבריטניה והייתה בסיס אזורי בולט לכוחות הבריטים.
במלחמת העולם השנייה, הצטרפו מספר חיילים מברבדוס לכוחות הבריטים על מנת להילחם בגרמניה הנאצית.

יחסים דיפלומטים

ברבדוס מיוצגת בגרמניה ע״י שגרירותה בבריסל וגרמניה מיוצגת בברבדוס על ידי השגרירות האזורית שלה בפורט אוף ספיין.
גביע פיתגורס

כוס פיתגוראית (ידועה גם בשם כוס פיתגורס או כוס ה'צדק') היא סוג של כוס שתייה שמכריחה את המשתמש בה לשתות במתינות. הכוס, הנחשבת כהמצאה של פיתגורס, מאפשרת למשתמש למלא את הכוס ביין (שהיה משקה פופולרי בזמנו של פיתגורס) עד רמה מסוימת. אם המשתמש ממלא את הכוס רק עד רמה מסוימת זו הוא יכול לשתות בביטחון. אם הוא מגלה גרגרנות וממלא את הכוס כולה, כל תוכנה של הכוס נשפך מתחתית הכוס (הכוונה היא שהמשקה יישפך על חיקו של הגרגרן).

צורה ושימוש

כוס פיתגורס נראית בדיוק כמו כוס רגילה, כאשר ההבדל היחיד הוא שבאמצע הגביע יש עמוד. בתוך העמוד יש צינור פתוח קטן המוביל מחור בתחתית הכוס כמעט עד לקצה העמוד, שם הוא פונה חזרה למטה ונפתח לפנים הכוס.

כשהכוס מלאה, הנוזל עולה דרך הצינור לראש של העמוד האמצעי, על פי חוק פסקל של כלי קיבול מתקשרים. כל עוד גובה הנוזל לא עולה מעל רמת הכיפוף בצינור, הכול בסדר. אם הנוזל עולה מעל הכיפוף, הוא נשפך דרך הצינור ודרך החור בתחתית. במצב זה הצינור יוצר סיפון ששואב את כל הנוזל מהכוס.

מקומות הימצאות

הכוס הפיתגוראית נחשבת כהמצאה של פיתגורס ולכן נמכרת בדרך כלל באי סאמוס ביוון כמזכרת לתיירים. הכוס נמכרת לעיתים בחנויות צעצועים כמכשיר למתיחות.
היינריך השני, דוכס אוסטריה

ביוגרפיה

היינריך נולד בשנת 1112, ללאופולד השלישי, מרקיז אוסטריה ולאגנס מווייבלינגן, בתם של היינריך הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה וברטה מסבויה.
בשנת 1140 מונה היינריך כרוזן הפלטינט שעל הריין, אולם בשנת 1141 מת אחיו לאופולד הרביעי, מרקיז אוסטריה ללא יורשים, והיינריך עלה לשלטון במקומו. בנוסף למרקיזות אוסטריה קיבל היינריך את דוכסות בוואריה, שאותה קיבל אחיו לאופולד מקונרד השלישי, מלך גרמניה, לאחר שהדיח את היינריך העשירי, דוכס בוואריה.
בשנת 1156 הגיע פרידריך הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה להסדר עם בית ולף, ולפיו נאלץ היינריך לוותר על דוכסות בוואריה לטובת היינריך האריה, וכפיצוי הועלתה מרקיזות אוסטריה למעמד דוכסות, ובוטלה הכפיפות שהייתה לה לבוואריה.
שלא כאביו ששהה ברוב הזמן בקלוסטרנובורג, היינריך קבע את בירתו בווינה, ומאז היא בירת אוסטריה. בשנת 1147 הושלמה בניית קתדרלת סטפנוס הקדוש, ובשנת 1155 בנה היינריך את מנזר המנזר הסקוטי בווינה.
ב-13 בינואר 1177 מת היינריך בווינה, ובנו לאופולד החמישי, דוכס אוסטריה עלה לשלטון במקומו.
מייקל ברנבאום

ביוגרפיה

ברנבאום קיבל תואר ראשון ב"קווינס קולג'" באוניברסיטת העיר ניו יורק ב-1967 וקיבל תואר דוקטור באוניברסיטת המדינה של פלורידה בגיל 23 הוסמך לרבנות בזרם האורתודוקסי על ידי הרב יעקב רבין.
ברנבאום התמחה בלימוד תולדות השואה ותולדות הנצחתה. בין השנים 1979–1980 היה מנהל הוועדה בנושא השואה, שהקים הנשיא ג'ימי קרטר. בין השנים 1988–1993 היה מנהל פרויקט ההקמה של מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה. בין השנים 1993–1997 היה מנהל המוזיאון. הוא היה ממעצבי תצוגת הקבע של המוזיאון. בין השנים 1997–1999 היה נשיא הקרן להיסטוריה חזותית של ניצולי השואה. היום (2014) הוא מנהל מכון סיגי צירינג (Sigi Ziering) לחקר השפעותיה האתיות והדתיות של השואה, באוניברסיטה היהודית האמריקאית  בלוס אנג'לס, בה הוא פרופסור ללימודי יהדות.
ברנבאום ערך או חיבר 18 ספרים בנושא השואה, דת, תרבות, יחסים בין-דתיים ויהדות אמריקה. הוא העורך בפועל של האנציקלופדיה יודאיקה החדשה, בת 22 כרכים, שיצאה לאור ב-2006. ברנבאום היה בין מפיקי הסרט "ניצולה אחת זוכרת: סיפורה של גרדה וייסמן קליין", סרט שזכה לפרס אמי, והיה יועץ היסטורי למספר סרטים זוכי פרסים בנושא השואה.
לברנבאום ולאשתו מליסה פטק-ברנבאום ארבעה ילדים.
Z (סרט)

עלילת הסרט

מיקום העלילה לא מצוין (הצילומים נעשו בעיקר באלג'יריה), אבל נרמז, לפי שם העיתון שקורא הציר ולפי פרסומת לבירה, כי מדובר באתונה בתחילת שנות ה-60. הסיפור נפתח ברגעי הסיום של נאום ממשלתי מייגע על רקע שקופית הדנה במדיניות חקלאית. לאחר מכן עולה מפקד שירותי הביטחון של הממשל הצבאי לדוכן הנואמים ופוצח בנאום מתלהם על תוכנית הממשל להיאבק בשמאלנים בכנותו אותם "העובש של המחשבה".
הסצנה מתחלפת בהכנות לקראת עצרת של סיעת האופוזיציה, שבה אמור הציר (איב מונטאן) לשאת נאום תמיכה בפירוק הנשק הגרעיני. קודם לכן היו ניסיונות למנוע נאום זה. מיקום האירוע הוחלף למקום קטן בהרבה, וצצו לפתע כל מיני בעיות לוגיסטיות.
לאחר שנשא את הנאום פונה הציר לחצות את הרחוב. משאית מגיחה לקראתו, ואדם בתא המטען הפתוח מכה בו בחוזקה באלה. הפציעה קטלנית, והצופה מבין כי העדים הודחו להעיד כי נהג שיכור דרס אותו. אולם הממשל אינו שולט בבית החולים, והנתיחה שלאחר המוות חושפת את האמת. השופט-חוקר (ז'אן-לואי טרנטיניאן), בסיוע צלם עיתונות (ז'אק פרין), חושף ראיות המפלילות לא רק את הפלג הימני המיליטנטי אלא גם ארבעה בכירים במשטרת החונטה.
האקשן מגיע לסיומו כאשר אחד משותפיו של הציר שנרצח ממהר לבית האלמנה (אירן פאפאס), כדי לבשר לה את תוצאות החקירה.
האפילוג מציג את תקציר האירועים שקרו לאחר מכן. במקום הסיום הטוב הצפוי מסולק התובע מתפקידו באופן מסתורי; עד מפתח מת בנסיבות חשודות; המתנקשים מקבלים עונש קל יחסית; הקצינים הבכירים זוכים בנזיפה מנהלית ותו לא; השותפים הקרובים ביותר לציר שנרצח מתים או מסולקים, וצלם העיתונות נשלח לכלא בעוון חשיפת מסמכים רשמיים.
בסוף הסרט, לפני רשימת הקרדיטים, יוצרי הסרט מפרטים את כל הדברים שנאסרו על ידי החונטה: תנועות שלום, שביתות, איגודי עובדים, שיער ארוך (לגברים), הביטלס ומוזיקה פופולרית, סופוקלס, לב טולסטוי, אייסכילוס, לכתוב שסוקרטס היה הומוסקסואל, אז'ן יונסקו, ז'אן-פול סארטר, אנטון צ'כוב, הרולד פינטר, אדוארד אלבי, מארק טוויין, סמואל בקט, לשכת עורכי הדין, סוציולוגיה, אנציקלופדיות בינלאומיות, חופש העיתונות ומתמטיקה חדשה.
כמו כן נאסרה האות Z, שנעשה בה שימוש סימבולי כתזכורת לרצח הפוליטיקאי גריגוריס למברקיס ולכך שרוח ההתנגדות לחונטה עדיין מפעמת ("Ζει" - "הוא חי").
קו מאז'ינו

קו מאז'ינו (בצרפתית: Ligne Maginot) היה קו של ביצורי בטון, מכשולי טנקים, עמדות למקלעים ואמצעי הגנה נוספים שבנתה צרפת לאורך גבולותיה עם גרמניה ועם איטליה, בעקבות מלחמת העולם הראשונה. המונח "קו מאז'ינו" מתייחס למערכת הכוללת של קו הביצורים, ולעיתים רק לחלק על גבול גרמניה, ואילו הביצורים על גבול איטליה מכונים "הקו האלפיני". הצרפתים האמינו כי קו מאז'ינו יספק את הזמן לעצירת כוחות תוקפים עד להעברת כוחות צבא לתגבור וכמו כן יחסוך בחיי החיילים שהיו בנחיתות מספרית מול האיום הגרמני.

הדוקטרינה

החשיבה שעמדה מאחורי קו מאז'ינו מקורה באסכולות מלחמתיות נוסח סוף המאה ה-19 וראשית המאה ה-20. בתקופה ההיא המלחמה לא הייתה מהירה אלא איטית וסטאטית. הכוחות היו נערכים בביצורים ויוצאים מהם להתקפות בשטח הסמוך להם. קו מאז'ינו היה פיתוח של אותן דוקטרינות, והושקעו מיטב המאמצים כדי להציב את ההישגים הטכנולוגיים המתקדמים ביותר בתחום ההגנה.

תכנון

את הרעיון לבניית קו הביצורים העלה לראשונה שר ההגנה ז'וזף ז'ופר (Joseph Joffre). מול דעה זו עמדו מודרניסטים דוגמת פול ריינו ושארל דה גול, שהעדיפו גישה התקפית והשקעה בשריון ובחיל אוויר על פני פרדיגמה הגנתית. דעתו של ז'ופר נתמכה על ידי אנרי פיליפ פטן (הידוע לשמצה עקב כניעתו המהירה לנאצים ב-1940), והממשלה הצרפתית מינתה מספר ועדות לחקר הנושא. הקו עצמו תוכנן בידי שר המלחמה, פול פנלבה, אך היה זה אנדרה מאז'ינו (André Maginot) ששכנע את הממשלה להשקיע בתוכנית. מאז'ינו היה יוצא צבא ובוגר מלחמת העולם הראשונה שהפך לשר לענייני יוצאי הצבא של צרפת ולאחר מכן מונה לשר המלחמה. מאז'ינו היה שר החוץ כאשר הכריז על בניית הקו ב-1927, אולם הבנייה החלה רק כעבור 3 שנים.
הקו נבנה במספר שלבים החל מ-1930 על ידי "מחלקת ההנדסה" (בצרפתית: STG, Section Technique du Génie), תחת הפיקוח של ה-CORF (ראשי תיבות של Commission d'Organization des Régions Fortifiées). הבנייה העיקרית הושלמה בשנת 1935 במחיר של כ-3 מיליארד פרנק (מה שהביא לקיצוץ ברכישת נשק חדיש יותר ובאימון חיילים, דבר שהיה בעוכרם של הצרפתים).
התקוממות הרצגובינה

התקוממות הרצגובינה בשנים 1875-1878 (בסרבית ובקרואטית: Hercegovački ustanak; בסרבית בקירילית: Херцеговачки устанак) היא הגדולה שבהתקוממויות נגד משטר העותמאני בהרצגובינה. ההתקוממות נבעה מהיחס הנוקשה שהביעו הביי והאע'אים העותמאניים לאוכלוסיות הקתוליות והאורתודוקסיות בהרצגובינה.
הרפורמות שהנהיג הסולטאן אבדילמג'יט הראשון, שבמסגרתן ניתנו זכויות חדשות לתושביו הנוצרים ובוטלה מערכת המיסים הישנה, נדחו על ידי בעלי האדמות הבוסנים. להפך, הם נקטו בצעדים מדכאים כלפי נתיניהם הנוצרים, ורף המיסים לחקלאים הנוצרים עלה לעיתים קרובות.
ב-19 ביוני 1875 פתחו הנוצרים הקתולים בהנהגתו של איוון מוזיק במרד בשלטונות העותמאניים במחוזות הדרומיים גבלה והרסנו. התקוממות אורתודוקסית פרצה ב-9 ביולי בסביבות הכפר נבסינייה שבמזרח הרצגובינה. כתוצאה מכך פרצה התקוממות כוללת בקרב האוכלוסייה הנוצרית בהרצגובינה. מעל ל-150,000 תושבים נמלטו לקרואטיה בעקבות ההתקוממויות. תגובה צבאית עותמאנית הגיע גם מצד השלטונות וגם מצד בעלי האחוזות המקומיים, אך הניסיונות לדיכוי המהומות נכשלו.
המתיחות התפשטה בקרב האוכלוסיות הנוצריות בשאר הפרובינציות העותמאניות בבלקן (במיוחד בבולגריה, שם פרץ מרד אפריל הבולגרי). כישלונותיה של האימפריה העותמאנית בדיכוי המהומות בבלקן הובילו בסופו של דבר לפרוץ המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878). המלחמה נגמרה בתבוסתה של האימפריה העותמאנית, ובחתימתו של חוזה סאן סטפנו במרץ 1878, ולאחריו גם חתימת קונגרס ברלין ביולי אותה השנה, שצימצם במידה קשה את שטחי השליטה העותמאניים באירופה. קונגרס ברלין קבע שבוסניה והרצגובינה, תישאר להלכה בלבד תחת ריבונות עותמאנית, אך תוחזק ותישלט בידי הקיסרות האוסטרו-הונגרית.
צ'ארלס אראנגיס

קריירת מועדונים

אראנגיס נולד בפואנטה אלטו שבמחוז סנטיאגו, שבצ'ילה. אמו, מריאנה, הייתה מאמנת כדורגל. בגיל 11 התחיל לשחק כדורגל במחלקת הנוער של אוניברסידד דה צ'ילה. בשנת 2002 עבר למחלקת הנוער של קוברלואה.
אראנגיס הופיע לראשונה במדי הקבוצה הבוגרת של קוברלואה ב-2006, במשחק נגד קוברסל. את שערו הראשון ככדורגלן מקצועי כבש באותה שנה, במשחק נגד או'היגינס. לאחר שבשנת 2007 שיחק כמושאל בקוברסל, עבר לקולו-קולו בשנת 2009. 
לאחר ששיחק בשנת 2010 תקופה קצרה בקבוצת קילמס הארגנטינאית, חזר ב-1 בינואר 2011 לקבוצת אוניברסידד דה צ'ילה תמורת סכום של 616 אלף לירות שטרלינג. אראנגיס הפך באופן מיידי לחלק חשוב בהרכב של אוניברסידד, וסייע למועדון לזכייה בגביע סודאמריקנה בשנת 2011, שם ניצח המועדון 0-4 בסיכום שני משחקי הגמר את ליגה דה קיטו.
בחלון ההעברות חורף 2014 נרכש חצי מכרטיס השחקן של אראנגיס על ידי אודינזה מהסרייה א' האיטלקית. מיד עם רכישתו, ב-11 בינואר 2014, הושאל אראנגיס לאינטרנסיונל, מליגת העל הברזילאית, עד לאוגוסט 2014. אראנגיס נבחר לשחקן הטוב ביותר באליפות ריו גראנדה דו סול בשנת 2014.
ב-11 ביוני 2014 רכשה אינטרנסיונל 30 אחוזים מכרטיס שחקנו של אראנגיס.

נבחרת צ'ילה

אראנגיס ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת צ'ילה בשנת 2009, אך לא זומן לסגל הנבחרת למונדיאל 2010 ולקופה אמריקה 2011. למרות זאת, שיחק שבעה משחקים במסגרת הקמפיין המוצלח של צ'ילה במוקדמות מונדיאל 2014, ואף כבש בניצחונות על בוליביה ועל ונצואלה.
אראנגיס נכלל בסגל נבחרת צ'ילה למונדיאל 2014. אראנגיס בישל את השער הראשון לאדוארדו ורגאס וכבש את השער השני במשחק השני של שלב הבתים, בניצחון 0-2 על ספרד.
טיסה 604 של פלאש איירליינס

התאונה

המטוס שהיה מעורב בתאונה היה בן 12 שנים ושירת אצל שתי חברות אחרות קודם לפלאש איירליינס. הוא המריא משארם א-שייח' בשעה 04:42 לפי השעון המקומי, בטיסת שכר שפניה לנמל התעופה שארל דה גול בפריז עם חניית ביניים מתוכננת בקהיר. קברניט המטוס היה טייס מנוסה בשם חאדר עבדולה, בעל ניסיון של 7,000 שעות טיסה, ששירת בעבר בהצטיינות בחיל האוויר המצרי. טייס המשנה היה עמאר שאפי. עמם בתא הטייס נמצא טייס מתלמד בחברת פלאש איירליינס (עם ניסיון בהטסת מטוסי נוסעים) בשם אשרף עבדאלחמיד.
לאחר ההמראה, שבמהלכה אחז הקברניט בהגאים, היה על המטוס לנסוק ולבצע פנייה שמאלה על מנת להיכנס למסדרון האווירי שיוליך אותו לקהיר, אך הוא החל לנטות סביב צירו תוך הנמכת הכנף הימנית עד כדי 40 מעלות. כשהגיע המטוס לגובה של 1,660 מטרים הגיעה הנטייה לכדי 50 מעלות, ואז הזהיר טייס המשנה את הקברניט (על פי הקלטת הקולות מתא הטייס) כי המטוס נטוי יתר על המידה ("Overbank"). כעת נטה גם חרטום המטוס כלפי מטה והוא החל לצלול. בהגיעו לגובה של 1,060 מטרים הגיעה הנטייה לימין לכדי 111 מעלות. הטייס המתלמד צעק לקברניט להחזיר לידיו את השליטה במטוס, וניתוח הקלטת נתוני הטיסה הראה שהקברניט החל להשתלט על המטוס, אך המהירות גברה וכשלוש דקות לאחר ההמראה פגע המטוס במים כ-15 קילומטרים מדרום לשדה התעופה. בעת הפגיעה היה המטוס נטוי על צירו בשיעור של 24 מעלות וחרטומו היה נטוי כלפי מטה ב-24 מעלות, במהירות של 770 קילומטרים לשעה ובתאוצה של 3.9 ג'י. עקב הפגיעה במים התפרק המטוס וכל יושביו ניספו.
132 מההרוגים היו בעלי אזרחות צרפתית. 13 מההרוגים היו מצרים, והאחרים היו 2 מרוקאים ויפני. רבים מההרוגים הצרפתים היו בדרכם חזרה מחופשה במצרים. ביניהם היו מספר משפחות שלמות שניספו יחד.

חקירת התאונה

התאונה נחקרה על ידי המשרד לתעופה אזרחית של מצרים, שהסתייע במועצה הלאומית לבטיחות בתעבורה של ארצות הברית, וכן נחקרה על ידי המשרד לחקר וניתוח ביטחון התעופה האזרחית של צרפת. בתחילה חשדו החוקרים שהמטוס התרסק עקב מעשה טרור, אך אפשרות זו הוסרה מעל הפרק לאחר שהתברר (על פי גודל שדה השרידים של המטוס) שהמטוס פגע במים כשהוא שלם.
שרידי המטוס שקעו לעומק של 1,000 מטרים, ועובדה זו הקשתה על מציאת הקופסאות השחורות של המטוס, אך שבועיים לאחר התאונה הן אותרו על ידי צוות חיפוש צרפתי ונימשו באמצעות רובוט תת-ימי. מסמכי התחזוקה של המטוס היו על סיפונו בלא שנעשה העתק מהם, ועל כן הם אבדו ולא ניתן היה לבדוק אותם.
חוקרי התאונה מן המדינות השונות לא הגיעו להסכמה אודות הגורם לה. החוקרים מארצות הברית ומצרפת טענו שהגורם לתאונה היה אובדן התמצאות מרחבי של הקברניט, שבעקבותיו הוא לא הבחין במצב שאליו נקלע המטוס ולא פעל לתקן אותו עד אשר כבר היה מאוחר מדי לכך. הם קבעו שטייס המשנה לא הזהיר בתחילה את הקברניט על המצב בו נמצא המטוס כי חשש לחלוק על טייס בכיר ומנוסה ממנו. הם גם קבעו ששני הטייסים לא היו מאומנים דיים. החוקרים המצריים התנגדו למסקנות אלו וייחסו את קרות התאונה לתקלות טכניות במטוס. הם טענו כי אילו היו בעיות באופן בו הטיס הקברניט את המטוס היה מעיר על כך הטייס המתלמד, שהיה מנוסה יותר מטייס המשנה.
חודשיים לאחר התאונה נכנסה חברת פלאש איירליינס להליכי פירוק.
אנדרטה לניספים בתאונה הוקמה בשארם א-שייח'.
לתאונה הוקדש פרק מתוך סדרת הדרמה התיעודית תעופה בחקירה.
מאיר ספקטור

מאיר ספקטור (1893 - מרץ 1955) היה מאנשי ארגון השומר. מפקד גוש תל מונד בתקופת מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט. שירת בצה"ל כראש ענף כוח האדם. ממקימי מוזיאון בית השומר בכפר גלעדי.

ביוגרפיה

מאיר ספקטור נולד ב-1893 בכפר גולטה שברוסיה (אז ברית המועצות) לגדליה ופסיה ספקטור. בנעוריו למד בחדר, ובבית ספר למסחר וכן למד במסגרת פרטית להשלמת בחינות אקסטרניות. נמשך לציונות והצטרף לתנועת פועלי ציון. ב-1909 עלה ארצה עם משפחתו על מנת ללמוד בבית הספר בצלאל אולם מהר מאוד החל לעבוד בחקלאות בחדרה. ב-1910 הצטרף לארגון השומר ועבד מטעם הארגון בשמירה בחדרה . ב-1911 נשלח לשמור בגליל ובעמק יזרעאל וב-1912 נשלח לשמור בראשון לציון שם קיבל תפקיד מפקח שמירה ומאמן שומרים חדשים. ב-1914 עזר להקים את תל עדשים. בתקופת מלחמת העולם הראשונה שהה בדמשק ובביירות ועסק בהברחת עולים ונשק ובסיוע לאסירים יהודיים בבתי הכלא בדמשק. ב-1918, לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה התגייס למשטרה הבריטית. ב-1920 סייע באזור כפר גלעדי להבריח מעפילים מלבנון ארצה ובנוסף פעל לרכישת והברחת נשק דרך גבול הצפון. בתקופת מאורעות תרפ"ט מונה לפקד על הגנת יישובים בדרום. ב-1930 נישא ועבר לגור בגוש תל מונד ובתקופת מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט פיקד על ההגנה על הגוש. 
לפני קום המדינה עבד ספקטור בסוכנות היהודית שם גייס נוטרים. לאחר הקמת המדינה גויס לצה"ל ומונה לראש ענף כוח האדם ולקראת שחרורו שירת כשופט צבאי בדרגת סגן-אלוף.
ספקטור פעל, יחד עם רחל ינאית בן-צבי ונחום הורביץ, (מאחרוני אנשי "השומר") להקמת מוזיאון בית השומר בכפר גלעדי.
ספקטור נישא לפסיה אברמסון (בתו של החלוץ משה אברמסון) ממנה נולדו הבנים אורי ויצחק (אורי נפטר בגיל שנתיים). כשנפטרה פסיה ב-1922 נישא ב-1930 לחווה וממנה נולד הבן אורי. בתקופת שרותו הצבאי חלה ספקטור ונשלח לטיפולים לניו יורק שם נפטר ב-1955. ארונו הובא ב-21 במרץ 1955 ארצה והוא הובא לקבורה בחלקת השומרים בבית הקברות בתל חי.
אלתר ולנר

אַלתֶר וֶלנֶר (נולד ב-1923) הוא עורך ועיתונאי ישראלי, מראשוני עיתון "הצופה", בעבר מנהל ועורך ראשי של סוכנות הידיעות עתי"ם ומזכ"ל "ועדת העורכים" של העיתונים היומיים.

ביוגרפיה

ולנר נולד בשנת 1923 בעיר בנדין שבפולין, בנם של חנה רחל (1903–1978) וחיים יצחק ולנר (1895–1980) שהיה איש תנועת "הפועל המזרחי" בפולין. בשנת 1924, בינקותו, עלה לארץ ישראל עם הוריו, אולם אבי המשפחה התקשה במציאת עבודה ופרנסה בארץ, החסכונות אזלו, ולאחר כשנה חזרה המשפחה לפולין. בשנת 1934, והוא כבן 10, שוב עלה ארצה עם הוריו ועם אחיו שמחה (1931–2011) והמשפחה השתקעה ברחוב הרצל בתל אביב.
בשנת 1939, כשהיה בן 16, החל לעבוד כנער שליח ומחלק עיתונים על אופניים בעיתון "הצופה", ששכן אז ברחוב הרצל 16. כעבור מספר שנים, בשנות ה-40, קוּדם והפך להיות כתב בָּעיתון. ולנר היה חבר ב"הגנה", שאליה הצטרף עוד בנערותו. במלחמת העצמאות פעל ולחם במסגרת הפלוגה הדתית של חי"ש תל אביב.
לאחר המלחמה חזר לכתוב ב"הצופה" ומילא בו לאורך השנים שורת תפקידים, בהם כתב כללי, כתב מדיני, עורך לילה, כתב צבאי ובהמשך מונה למנהל כללי של העיתון.
במקביל לתפקידיו ב"הצופה" היה עוד בשנות ה-50 חבר פעיל בוועדות ובמוסדות הנהלת אגודת העיתונאים. בשנת 1958 נבחר לגזבר אגודת העיתונאים, ואף שימש פעמיים כמזכ"ל ועדת העורכים של העיתונים היומיים. בנוסף, היה יו"ר וחבר מועצת המנהלים של סוכנות הידיעות הישראלית עתי"ם (עיתונות ישראלית מאוגדת).
בשנת 1976, עם פרישתו של חיים בלצן מתפקיד המנהל והעורך הראשי של עתי"ם, מונה אלתר ולנר לתפקיד זה, וכיהן בו עד שנות ה-90.
ולנר נשוי לרבקה רחל לבית משפחת ביק. להם שלושה ילדים, שני בנים ובת: אלי ולנר, איש הייטק, מיכה ולנר, וחגית כתר יועצת חינוכית במוסדות חינוך.
אחיו של ולנר, ד"ר שמחה ולנר, היה חוקר פיזיקה גרעינית וכן מומחה לאסטרונומיה ובפרט בהקשרה היהודי ומיוזמי ומובילי קורס בנושא הלוח העברי באוניברסיטת בר-אילן (נפטר בינואר 2011).
צבי ניסנוב

חייו

ניסנוב נולד בדאגסטן שבצפון קווקז.
את חינוכו הצבאי רכש בצבא הרוסי, במלחמת רוסיה-יפן. שאף לעצמאות יהודית, ועל כן בשנת 1909 עלה ארצה מבאקו בעלייה השנייה בלוויית אמו ואשתו. עם עלייתו הצטרף לאחיו יחזקאל ניסנוב ויהודה ניסנוב, חברי "השומר", והחל לשמור בכפר תבור.
ניסנוב דיבר טורקית והשתתף במשא ומתן עם השלטונות בעת הצורך. כך היה ביבנאל אחרי רצח יחזקאל אחיו. 
בשנת 1912 נאסר ניסנוב יחד עם חברו חיים שטורמן על ידי הטורקים, והם ישבו בכלא עכו (היו מראשוני אסירי המחתרות) כשנה ושבעה חודשים. ניסנוב היה לראש האסירים בכלא, ומשם גם פעל. כשהטורקים הכריחו את התושבים בארץ לקבל על עצמם את הנתינות הטורקית (קבלת נתינות טורקית או גירוש מהארץ), ניסנוב נלחם כדי להשאיר כמה שיותר יהודים בארץ, וזייף תעודות ודרכונים שפתרו את היהודים מגיוס לצבא הטורקי. כשיצא מהכלא, המשיך ניסנוב בפועלו.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה (1914–1918) היה אחד מפעילי "השומר". דאג להסתיר נשק, להבריח חברים מחובת עבודת הכפייה בצבא הטורקי ועוד. ניסנוב חלה בשחפת ובתקופה זו שימש "מוכתר" ליהודי טבריה. דרכו העבירו כל דבר בעל חשיבות בין היהודים לערבים. ניסנוב היה ממקימי היישוב כפר גלעדי, ב-1916, במהלך מלחמה זו. ניסנוב נאסר על ידי חסן בק, עונה קשה והוגלה לטורקיה. ידיעת השפה ויכולתו כמתווך העמידה אותו בראש האסירים.
חזר לארץ לאחר המלחמה ועם אנשי גדוד העבודה עלה לעין חרוד. תפקידו היה אחראי ליחסים עם הערבים השכנים ולענייני הביטחון. מראהו, רוכב על סוסתו בראש שיירת העולים לגוש נוריס נחרת בלב רבים. ניסנוב התגייס למשטרה הבריטית בגליל, כפי שעשו כמה מאנשי "השומר". ניסנוב היה בין מקימי עין חרוד בשנת 1921.
טיפח קשרים עם הערבים וידע להבינם. תכופות נשלח על ידי המפקדים הבריטיים לפתור סכסוכים בקרב הערבים. הוא מילא תפקיד של "קצין פוליטי".
אשתו ואם שלושת ילדיו, ורה, עמדה לצידו כל השנים. הקימה אז את ביתם בטבריה. בעת הקמת מפעל החשמל (רוטנברג) בנהריים היה ניסנוב אחראי לביטחון המפעל. אחר כך עבר לעבוד ולחיות בחיפה. הקים לפרנסתו פנסיון בטבריה, ושם אירח את מנהיגי האוכלוסייה הערבית, כדי לעשות "סולחה".
צבי ניסנוב נפטר ב-1966 ונקבר בחלקת "השומר" בבית העלמין בתל חי. רעייתו ורה (1882 - 1932) נקברה אף היא באותו בית קברות.
ניקודמוס

ניקודמוס (בלטינית: Nicodemus; ביוונית: Νικόδημος) היה יהודי פרוש וחבר בסנהדרין, המוזכר בבשורה על פי יוחנן שלוש פעמים. בפעם הראשונה, הוא מבקר את ישו בלילה כדי ללמוד ממנו על הטבילה לנצרות ו"לידה מחדש". שנית, הוא מצטט את החוק שעל בסיסו נעצר ישו בחג הסוכות. ולבסוף, הוא מסייע ליוסף הרמתי להכין את גופתו של ישו לקבורה.
הדעה הרווחת היא שניקודמוס היה אדם מוכר בחברה היהודית, וסביר שזהו נקדימון בן-גוריון הנזכר בתלמוד]. ניקודמוס נחשב למרטיר, והוכרז כקדוש על ידי הכנסייה. יום חגו הוא ה-3 באוגוסט.
דיר אל-עדס הוא שמה הערבי של כנסיית ניקודמוס הקדוש, השייכת לפטריארכיה היוונית אורתודוקסית, ונמצאת באזור הרובע המוסלמי של העיר העתיקה בירושלים.
על שמו ועל שם יוסף הרמתי קרוי מנזר ניקודמוס הקדוש בעיר רמלה. שמו נפוץ במוזיקה ובספרות נוצרית פופולרית.
פלאוקן

פלאוקן היא תקופה בפלאוגן שבעידן הקנוזואיקון והיא התקופה הקדומה ביותר בעידן זה. משך תקופתה 10 מיליוני שנים, מלפני 66 מיליוני שנים עד לפני 56 מיליוני שנים. היא מחולקת לשלושה גילאים (תת-יחידות זמן של תקופה): דניאן (Danian), סלנדיאן (Selandian) ותנטיאן (Thanetian).
הרבה מהיונקים של התקופה היו קטנים מאוד ועוד טרם מילאו את הגומחות של הדינוזאורים שנכחדו, אך כמה עופות התפתחו לממדים גדולים כמו הגסטורניס, וכך גם כמה זוחלים כמו הטיטאנובואה והוואנגונוסוכוס (Wannaganosuchus). בסוף התקופה התפתחו גם כמה יונקים גדולים כמו הקוריפודון (Coryphodon), הברילמבדה (Barylambda) והטיטאנואידס (Titanoides) מסדרת הכימולסטיים, וכן מינים של דינוצרטים ולווייתנים קדומים. בתקופה זו היה אקלים לח וגשום שגרם לשגשוג של יערות.
מקור השם מיוונית עתיקה: "παλαιός" (פלאיוס) - "עתיק יותר" ו-"καινός" (קאינוס) - "חדש" בהתייחס לבעלי החיים שהופיעו בתקופה זו.
Munsey's Magazine

Munsey's Magazine ("המגזין של מאנסי"; נקרא תחילה Munsey's Weekly - "השבועון של מאנסי") הוא מגזין קוורטו בן 36 עמודים שייסד בשנת 1889 פרנק א. מאנסי. מאנסי שאף לייסד "מגזין של העם בעבור העם, עם תמונות, איורים, אווירה טובה ועניין אנושי לאורכו". העורך הראשון היה ג'ון קנדריק בנגס. זמן קצר לאחר צאתו מכר המגזין 40,000 עותקים בשבוע. ב-1891 החליט מאנסי להוציא את המגזין לאור פעם בחודש במקום פעם בשבוע, ושמו שונה ל"מגזין של מאנסי" מ"השבועון של מאנסי".
באוקטובר 1893 הפחית מאנסי את מחיר המגזין לעשרה סנט, וצעד זה העלה בהרבה את המכירות. נכון ל-1895, הופץ המגזין בהיקף של 500,000 עותקים בחודש. המגזין כלל איורים רבים (בהם מאת המאייר צ'ארלס הווארד ג'ונסון), והושמעה כלפיו ביקורת על שהציג "נשים חצי-לבושות ותמונות עירום". היו חנויות שסירבו למכור את המגזין בשל כך, אך תפוצתו המשיכה לגדול וב-1897 הופץ המגזין בהיקף של 700,000 עותקים בחודש.
ב-1906 החלה תפוצת המגזין להצטמצם, ובשנות ה-20 הוא הגיע לכדי תפוצה של 60,000 עותקים בחודש. באוקטובר 1929 אוחד עם מגזין הספרות הזולה Argosy שפרסם מאנסי. אולם מיד לאחר האיחוד יצא שוב המגזין למערכת נפרדת, יחד עם המגזין Argosy All Story, ונוצר כתב העת All-Story, שהמשיך להתפרסם על בסיס חודשי תחת שלל שמות שונים עד למאי 1955.
בין שאר הסיפורים שפורסמו במגזין, נמנה הסיפור הקצר "דורבנות" ("Spurs") מאת טוד רובינס (שפורסם במגזין ב-1923), שעליו התבסס באופן רופף התסריט של סרט הפולחן "פריקס" (1932).
כיום זמינים כמה מגיליונותיו המלאים של המגזין בשירות גוגל ספרים של גוגל.