ז'ורז' דוורה

ילדות והתבגרות

ז'ורז' דוורה נולד בשם ההונגרי גֶ'רג' דובו (Dobó Gyõrgy) בעיר לוגוז' באזור באנאט, שהשתייך בתקופה זו להונגריה (כיום רומניה). דוורה היה הצעיר מבין שלושה ילדים - אחיו הבכור נקרא אישטוואן (פישטה) ואחותו - אילונה. הוא גדל במשפחה יהודית מתבוללת מבוססת ומשכילה, דוברת הונגרית וגרמנית. השם המקורי היהודי של משפחת אביו היה "דויטש" והוא שונה לשם ההונגרי "דובו"; תופעת שינוי שמותיהם של בני מיעוטים לשמות "מקובלים" יותר הייתה נפוצה בחברה ההונגרית דאז. אביו של דוורה, אֵאּוּגֵן (יֶנו), היה עורך דין בעל דעות סוציאליסטיות ומעריץ של התרבות הצרפתית; כיהן כ"ראש הקהל" של היהודים הנאולוגים בעירו. אמו של דוורה, מרגרטה (מרגיט), גם היא בת למשפחה בשם דויטש מבודפשט, הייתה דוברת גרמנית ומעריצה של התרבות הגרמנית. אחותה הלנה נישאה לעו"ד מיקלוש טלר, ואחד מילדיהם היה אדה, לימים הפיזיקאי האמריקאי אדוארד טלר, אבי פצצת המימן.
נראה כי ילדותו של דוורה הושפעה מתסכוליו ביחסים עם המבוגרים, ובמיוחד מיחסה הקר של אמו שנתפסה עבורו חסרת רגישות לצורכי הילדים. דוורה שלט היטב מילדותו בשפות הונגרית, גרמנית, רומנית וצרפתית. הוא גילה מגיל צעיר כשרון מוזיקלי, למד לנגן בפסנתר, הלחין מנגינות וכתב שירים. הוא שאף להיות פסנתרן סולן בקונצרטים, אך סיבוכים של ניתוחים שעבר אחרי פציעת ידו הימנית בתאונה, אילצו אותו לשנות את תוכניותיו. למרות זאת התעניין גם בהמשך במוזיקה, ואף הלחין מאוחר יותר קטעים לפסנתר.
בהשפעת הטראומה הקשה של התאבדות אחיו, הגדול ממנו בשנה, ומתוך רצון להתחמק מגיוס לצבא הרומני (בשנת 1918 עבר אזור מגוריו לשלטון רומניה), עבר דוורה בגיל 18 לגרמניה, ולאחר מכן לפריז, שם נרשם ללמוד פיזיקה וכימיה; הוא למד אצל מרי קירי וז'אן פרן. לדבריו בהמשך, דרך לימודי הפיזיקה ביקש להגיע ל"אמת האובייקטיבית", בעוד שדרך המוזיקה שהמשיך ליצור - שאף לגעת ב"אמת הסובייקטיבית". עם זאת, בתקופה זו ה"אובייקטיביות" בפיזיקה הועמדה בסימן שאלה, ואף על פי שהעבודות האפיסטמיולוגיות של הפיזיקאים המשיכו לעניין אותו כחוקר גם בעתיד, הוא הפסיק לימודי הפיזיקה לאחר שנה וחצי. 
דוורה חלה באותה תקופה במחלה קשה. לאחר שהחלים, בשנת 1928, נסע ללייפציג ולמד קורס למוכרי ספרים. במקביל, בשנים אלו החל לפקוד חוגים ספרותיים ואמנותיים בגרמניה ובצרפת ולכתוב ספרות אוונגרדית בגרמנית ובצרפתית. הוא הכיר את קלאוס מאן ואז'ן יונסקו, שבכתב העת שלו "Transitions" ("מעברים") פרסם כמה מיצירותיו בשנת 1927. דוורה גם כתב רומן שלא פורסם - "הפאונה בגיהנום הבורגני" ("La faune dans un enfer bourgeois").

לימודי בלשנות ואתנולוגיה

דוורה רצה לבקר ארצות רחוקות ואקזוטיות, והתחיל ללמוד את השפה המלזית בבית הספר לשפות המזרח בפריז. כמו כן נרשם למכון לאתנולוגיה והיה לתלמידם של מרסל מוס, פול ריוֵה (Rivet) ולוסיין לוי-בריל (Levy-Bruhl). בשנת 1932 המיר את דתו לנצרות קתולית ואימץ לעצמו שם משפחה צרפתי, "דֶוֶרֶה", שנשאו, בין השאר, כמה משפחות אריסטוקרטיות מבריטניה ומארצות הברית. למרות עזיבתו את היהדות, היו שטענו כי צליל השם החדש קרוב למילה הרומנית "evreu" (אֶוורֶאו) שמשמעותה "יהודי", ובכך השם החדש מזכיר את מוצאו. 
בזכות הצטיינותו בלימודים קיבל מלגת רוקפלר כדי להמשיך ללימודי אנתרופולוגיה באוניברסיטת ברקלי בקליפורניה. הוא למד אצל אלפרד קרובר ורוברט לווי (Lowie). במסגרת הלימודים נשלח לשהות בקרב בני שבט האינדיאנים מוהאבי (Mohave) בקליפורניה על מנת לחקור את אורח חייהם. ז'ורז' דוורה בילה זמן ארוך בקרב בני המוהאבי, למד את שפתם ומנהגיהם, והוא נשאר מעריצם עד סוף חייו. 
בשנים 1933–1935 נסע להודו-סין, אז מושבה צרפתית, כדי לחקור את הקבוצה האתנית ההררית סדאנג-מוי מהרמות הגבוהות של דרום וייטנאם, שגם שפתה הפכה לשגורה בפיו. הוא נשאר שם 18 חדשים. 
בחזרתו לצרפת נדהם מהאווירה הקסונופובית והאנטישמית שלאחר פרשת סטביסקי משנת 1934, והחליט לחזור לארצות הברית. שם בשנת 1935 סיים את עבודת הדוקטור שלו על חיי המין של בני המוהאבי, בהדרכתו של קרבר.

פסיכואנליטיקאי בארצות הברית ובצרפת

בסוף שנות ה-1930 החל להתעניין בפסיכואנליזה ובפסיכיאטריה טרנסקולטורלית. בתחילת שנות ה-40 קיבל אזרחות אמריקאית, התגייס לצי ארצות הברית ב-1943 והשתתף במלחמת העולם השנייה בדרגת סגן. בסוף המלחמה הגיע שוב לצרפת והשתלם שם בפסיכואנליזה אצל מרק שלו מברגר. אחר כך המשיך בטיפול אנליטי קצר בניו יורק אצל בן ארצו, גזה רוהיים (Géza Róheim), שעסק בקשר בין פסיכואנליזה ובין אנתרופולוגיה. לבסוף המשיך בהשתלמות בקליניקה מנינגר (Menninger Clinic) בטופיקה בירת קנזס, אחד משני המוסדות האוניברסיטאיים האמריקאיים היחידים שהסכימו לקבל מומחים שאינם רופאים לתוכנית הכשרה פסיכואנליטית. כאן מטפלו היה רוברט יוקל ומדריכו קרל מנינגר עצמו. דוורה עבד שם בין השנים 1946-1952. הוא טיפל בין השאר בווטרנים ממוצא אינדיאני (ילידי) של צבא ארצות הברית, שלקו בנוירוזה פוסט טראומטית. דוורה התקבל ב-1952 כחבר בחברות הפסיכואנליטיות של פילדלפיה וניו יורק, ועסק רבות בטיפול בילדים ונוער. במקביל לימד אנתרופולוגיה בכמה אוניברסיטאות, בהן אוניברסיטת טמפל בפילדלפיה. בשנת 1959 עבר לעבוד כפסיכואנליטיקאי בניו יורק. 
להזמנתם של רוז'ה בסטיד ושל קלוד לוי-שטראוס בשנת 1962, השתקע בפריז על מנת ללמד (עד שנת 1981) אתנופסיכיאטריה ופסיכואנליזה, בבית הספר הגבוה למדעי החברה בפריז. לעיתים הרצה גם בבריטניה, באוניברסיטת אוקספורד. בשנת 1964 התקבל כחבר בחברה הפסיכואנליטית בפריז. בהמשך ויתר על העבודה הקלינית כדי להקדיש זמן לפיתוחו של תחום ההתמחות החדש שיזם - האתנופסיכיאטריה. 
בשנותיו האחרונות התעמק במחקר הפסיכולוגי של תרבות "אחרת" מהעבר הרחוק - זו של יוון העתיקה, מתוך מודעות לאוניברסליות של הקונפליקט האדיפלי ושל שאר התסביכים האנושיים. בתקופה זו, מגיל 50, החל להתעמק בלימוד יוונית עתיקה, והפך לאחד המומחים בתחום המיתולוגיה היוונית והניתוח הפסיכולוגי של מיתוסים (בדומה למלומד אחר בן אזור הולדתו, באנאט, ההונגרי-שווייצרי קרל קרני). 
למפעל חייו של דוורה הייתה השפעה רבה בצרפת, במיוחד משנות השמונים, בתחום הפסיכולוגיה הקלינית והפסיכותרפיה באוכלוסיות בעלות תרבויות "חוץ-אירופיות" - תחום שדוורה כינה "אתנופסיכיאטריה". 
דוורה חיבר 12 ספרים וכ-400 מאמרים וטקסטים אחרים.

חיים פרטיים

דוורה היה בעל אישיות מורכבת, נון-קונפורמיסט, ונתפס כקשה ביחסיו עם אנשים אחרים. הוא התחתן 5-6 פעמים. היה מעשן כבד. הוא לא היה פוליטיקלי קורקט - היו לו חיבות ושנאות, לעיתים קפריזיות, גם כלפי עמים ותרבויות, האובייקטים למחקריו; כך למשל התלהב מאוד מתרבות האינדיאנים בני שבט מוהאבי, אך פיתח דעות שליליות מאוד כלפי תרבות המוי בוייטנאם. 
ביחס ליהדותו נראה שהיו לו קונפליקטים; באוקטובר 1973, בתחילת מלחמת יום הכיפורים, הביע בפני מקורביו דאגה לגורל מדינת ישראל, שם התגוררה אחותו. 
מבחינה פוליטית התנגד נחרצות למרקסיזם, שהיה עדיין באופנה בזמנו בצרפת, כולל בין רוב תלמידיו; הייתה לו חולשה למונרכיזם. 
נפטר בפריז ב-28 במאי 1985, בעקבות מחלת ריאות. אפרו הובא לקבורה, בהתאם לצוואתו, בבית הקברות של בני המוהאבי בפארקר באריזונה.

תרומותיו בתחום האתנופסיכיאטריה

באתנופסיכיאטריה ראה דוורה המשגה וטיפול הבעיות הנפשיות של המטופלים תוך כדי לקיחה בחשבון של תרבותם. בעבודתו האתנופסיכיאטריה של בני המוהאבי תיאר דוורה בפירוט את "החשיבה הפסיכיאטרית" של אוכלוסייה זו. הוא ראה בעניין שמגלים בני קבוצה אתנית זו כלפי הפסיכופתולוגיה מסר של כבוד מטעם החברה כלפי הפרט החי בה. 
בספרו הפסיכותרפיה של אינדיאני מהערבות הגבוהות דוורה מצביע על הצורך לפתח מושגים מותאמים לתרבות המטופל ומתווה את הדרכים לשימוש המושכל בתרבות המסורתית בפסיכותרפיה. 
במחקר על ההפלות בחברות הקדמוניות דוורה מוצא שרשימת הפנטזיות של המטופלים במהלך הטיפול הפסיכאנליטי תואמת את רשימת הטקסים והמנהגים המתוארים על ידי האתנולוגים במחקריהם. לדברי דוורה, הפסיכואנליטיקאים והאתנולוגים מגיעים לתאר את אותה המציאות, הראשונים "מבפנים" והאחרונים "מבחוץ". הנחה זו חוזרת גם בספר אחר שלו, שנקרא אתנופסיכואנליזה קומפלימנטריסטית ("משלימה"). 
במסות לאתנופסיכיאטריה כללית, ספרו הראשון שפורסם בצרפתית, מתייחס דוורה למציאות הקלינית ומסווג אותה מנקודת מבט ספציפית אתנופסיכיאטרית. 
בספר מהחרדה למדעי ההתנהגות מדגיש דוורה את תפקיד החוויה הסובייקטיבית (כולל העברה נגדית) של חוקר התופעות האנושיות, ככלי ממדרגה ראשונה ולא כפי שנתפס פעם, כמכשול או גורם לראייה מעוותת של המציאות. לפי דוורה, יתרון השקפה זו בא לידי ביטוי גם במחקרים הגדולים של קלוד לוי-שטראוס - "תוגת הטרופיקה", של ז'ורז' בלנדייה "אפריקה כפולת המשמעות", ושל ז'ורז' קונדומינס "האקזוטי בחיי יום יום".
בעבודותיו המוקדשות לניתוח המיתוסים היווניים, מציג דוורה את המיתולוגיה כמקור בלתי נדלה של פנטזיות ומנגנוני הגנה - פתרונות לבעיות הנפשיות אתן מתמודד האדם, כדבריו, מעין "מזווה של הלא מודע".
החל משנת 1993 נפתח בפריז מרכז ע"ש ז'ורז' דוורה, מרכז אוניברסיטאי לסיוע פסיכולוגי למשפחות המהגרים. במסגרתו עובדים צוותים רב-תחומיים הכוללים לא רק פסיכיאטרים, פסיכולוגים ועובדים סוציאלים, אלא גם מרפאים עממיים ואנשי דת מהקהילות הנוגעות בדבר, בדרך כלל של מהגרים או עובדים זרים; הצוותים דנים יחד עם המטופלים ומשפחותיהם בטבעה של בעייתם, ובדרכים לטפל בה, בהתחשב בהמשגה המסורתית ובאמצעי הטיפול המסורתיים. השיחות עם המטופלים ועם משפחותיהם מתקיימות בשפת אמם, והצוותים נעזרים בתרגום.

ממשיכי דרכו

ממשיכי דרכו הידועים ביותר בצרפת הם טובי נתן, פסיכואנליטיקאי, חוקר ומרצה, המכהן כנספח התרבות בשגרירות צרפת בישראל, ומרי רוז מורו, שהקדישו עצמם במיוחד לטיפול בבעיות הנפשיות של משפחות המהגרים והעובדים הזרים בצרפת. 
השפעת עבודותיו של דוורה מוכרת גם בפעילות של מה שקרוי ה"דור השני" של אסכולת ציריך לאתנופסיכואנליזה - מריו ארדהיים, מאיה נאדיג, פלורנס וייס ואחרים.