google/wiki40b huggingface dataset:
נחש צפע (סדרת טלוויזיה)

תקציר עלילה

הסדרה הציגה את "פרויקט נחש צפע", ארגון ללוחמה בפשע באמצעות מכונית דודג' וייפר אדומה מדגם "RT/10", שבהינף מתג מסוגלת לשנות צורתה לכלי רכב מתקדם הקרוי "המגן" (The Defender), שמצויד בשלל מערכות מתוחכמות. הארגון נוצר בידי משטרת "מטרופול" כמענה לגל פשיעה ברחובות העיר. בראש הצוות עומד נהג הווייפר ג'ו אסטור, פושע לשעבר שמחקו את זכרונו, כאשר מצטרפים אליו ג'וליאן ווילקס, ממציאו של "המגן", והמכונאי פרנקלין "פרנקי" ווטרס.
לאחר שבסוף עונה ראשונה ג'ו אסטור נשלח למשימה בחו"ל, בעונה שנייה מצטרפים לצוות תומאס קול כנהג הוייפר, בלשית משטרת "מטרופול" קמרון ווסטלייק ואלי פארו, מומחית למערכות "המגן". במקביל, הצוות נתקל בהתערבותו המתמשכת של סוכן ה-FBI שרמן קאטלט שמפריע בחקירותיהם. בסוף עונה שלישית ארגון פשע מצליח לגנוב את מכונית הוייפר בעזרת כפיל של קול (באמצעות ניתוח פלסטי), מה שאילץ אותם לפוצץ את המכונית.
בעונה רביעית ג'ו אסטור וג'וליאן ווילקס חוזרים, וקול מועבר לתפקיד אחר בעקבות אירועי סוף העונה הקודמת. ווילקס מציג בפני הצוות את מכונית הוייפר החדשה, דודג' וייפר מדגם GTS כחולה. בפרק סיום הסדרה, זכרונותיו של אסטור (שלמעשה היה הפושע מייקל פייטון) חזרו אליו, והדבר איים על המשך פעולתו של "פרויקט וייפר".
PlayOnLinux

PlayOnLinux היא תוכנת ממשק משתמש, למערכת שכבת התאימות Wine, אשר מטרתה היא לפשט התקנת תוכנות מותאמות חלונות, על מערכות הפעלה מבית לינוקס, בדגש על משחקים. התוכנה משתמשת בבסיס נתונים אינטרנטי, המכיל תסריטי מעטפת, וקבצים בעלי הסיומת POL, המכילים את ההגדרות הנדרשות להתקנת כל תוכנה ותוכנה. 
בעת התקנת תוכנה אם PlayOnLinux לא ימצא אותה במאגרי הרשת, המשתמש עשוי להיות מופנה להגדרה ידנית של התוכנה.

תוכן

התוכנה מכילה בעיקר משחקים פופולריים אך גם תוכנות מצויות שונות כדפדפנים ומעבדי תמלילים, כשעל פי רוב אלו מפותחות על ידי חברות מערכות ההפעלה המתחרות בלינוקס, מיקרוסופט ואפל.
דוגמאות לתוכנות הקיימות במערכת הם, מיקרוסופט אופיס ואינטרנט אקספלורר, של חברת מיקרוסופט, ואייטונס, וספארי של אפל.
G-20

הארגון

פורום ה-G-20 פועל ללא מזכירות קבועה וצוות. בראש הארגון עומדת אחת ממדינות הפורום, המתחלפת מדי שנה, תוך הקפדה שהמדינה העומדת בראש הארגון תהא מאזור שונה בעולם מזו שקדמה לה. הנהלת הארגון כוללת שלוש מדינות – זו המכהנת בראשות הארגון, זו שקדמה לה, וזו שצפויה להחליפה. שלוש מדינות אלו מכונות "טרויקה" (קרי הנהגה משולשת). המדינה המכהנת בראשות הארגון ממנה מזכירות לתקופת כהונתה, המרכזת את עבודתו של הארגון ואחראית לארגון מפגשי הפורום. תפקידה של הטרויקה להבטיח את המשכיות רצף עבודת הארגון וניהולו למשך שנות כהונתה.

היסטוריה

רעיון הקמת ה-G-20, שהחליף את ה-G-33, שבעצמו החליף את ה-G-22, הועלה לראשונה בפסגת ה-G-7 שנערכה בקלן שבגרמניה, ביוני 1999. הארגון נוסד באופן רשמי ב-26 בספטמבר 1999, במהלך פסגת שרי האוצר של מדינות ה-G-7. פסגת הפתיחה של הארגון התקיימה ב-15-16 בדצמבר 1999 בברלין.
בשנת 2006 הנושא המרכזי של פסגת ה-G-20 היה "יצירת שגשוג בר-קיימא" (בתרגום חופשי). הנושאים שנדונו בפסגה זו כללו רפורמות מקומיות להשגת "צמיחה מתמשכת", רפורמה בבנק העולמי ובקרן המטבע הבינלאומית, והשפעתם של השינויים הדמוגרפיים ביחס להזדקנות האוכלוסייה על הכלכלה העולמית.
טרוור אנדרו מנואל, שר האוצר של דרום אפריקה, כיהן כיו"ר פסגת ה-G-20 שנערכה בשנת 2007 בארצו. גידו מנטגה, שר האוצר של ברזיל כיהן כיו"ר פסגת ה-G-20 שנערכה בשנת 2008 בארצו. ברזיל העלתה לדיון מספר נושאים וביניהם התחרות בשווקים פיננסיים, אנרגיה נקייה, והתפתחות כלכלית ואלמנטים פיזיקליים של צמיחה ופיתוח. בהצהרה שהשמיע נשיא ארצות הברית ג'ורג' ו. בוש, בעקבות מפגש שרי האוצר של ה-G-7 ב-11 באוקטובר 2007, הוא אמר כי בפסגה הבאה של ה-G-20 תהיה חשיבות במציאת פתרונות למשבר הכלכלי העולמי. יוזמה של הנשיא הצרפתי, ניקולא סרקוזי, וראש ממשלת בריטניה, גורדון בראון, הובילה לפסגה מיוחדת של מנהיגי מדינות פורום ה-G-20, ב-15 בנובמבר 2008, שעסקה בהתמודדות עם המשבר הכלכלי של 2008 ובמציאת פתרונות לו.
אוולין דה רוטשילד

ביוגרפיה

אוולין דה רוטשילד היה בן למשפחת רוטשילד, השני בשלושת בניו של ליאופולד רוטשילד  ונכדו של ליונל דה רוטשילד, היהודי הראשון שכיהן כחבר הפרלמנט הבריטי. אוולין היה בוגר בית הספר הארו. ב-1907 סיים את לימודיו בקיימברידג' והצטרף לעסקי משפחתו. הוא נודע בחיבתו לסוסי מרוץ ובלט במיומנותו ברכיבה. כאביו וכסבו היה מעורב בחיי הקהילה היהודית, וב-1911 מונה לגזבר אִרגון ק"ק כנסת ישראל.
בשנים שלפני מלחמת העולם הראשונה נמנו הוא ואֶחיו, כאביהם לפניהם, על מתנדבי רגימנט הפרשים של מחוז בקינגהמשייר – ה"בַּאקס" (Royal Buckinghamshire Yeomanry), וכאשר פרצה המלחמה ב-1914 קיבל דרגת קפטן ונשלח עם יחידתו למצרים. אוולין נפגע בנובמבר 1915, במערכת גליפולי, אך בתוך חודשים ספורים חזר לשירות פעיל. יחידתו הוצבה בראשית 1916 בחזית צרפת ובסתיו 1916 הוחזרה למצרים. אחרי השינויים במבנה הגייסות שולבה הבריגדה שאליה השתייך בדיוויזיית היומנרי (Yeomanry) הרכובה, שהוקמה ביוני 1917 בפיקודו של הגנרל ג'ורג' בארו, ונטלה חלק בפעולות חיל המשלוח המצרי בחזית סיני, בקרבות עזה הראשונים, בקרב באר שבע ובקרב עזה השלישי בארץ-ישראל. במהלך מרדף פלשת, בקרב על גבעות מֻע'אר שליד גדרה, ב-13 בנובמבר 1917, לחם אוולין דה רוטשילד כמשנה למפקד רגימנט ה"בַּאקס". סוסו נפגע במהלך ההסתערות על העמדות הטורקיות, שהתנהלה בשטח פתוח ותחת אש, והוא הושלך מאוכפו ונפצע אנושות. אוולין פונה לבית חולים במצרים, אך כעבור ארבעה ימים מת מפצעיו ונקבר בקהיר.

הנצחתו

כשנתיים לאחר מותו, ב-13 באוקטובר 1919, הועבר ארונו לקבורה במעלה בית העלמין בראשון לציון. וכך תואר האירוע בעיתון הצפירה: "ממשלת אנגליה הרשתה להעביר את גוית המאיור בארון ד. רוטשילד מקאירה אל המושבה 'ראשון לציון'. ביום י"ג לספטמבר היתה שם קבורתו בצרמוניה צבאית במעמד החכם באשי מיפו, שני רבני הצבא ורבים מן הגנרלים האנגלים וקהל גדול מן המושבות הסמוכות. המאיור רוטשילד נפצע בשנת 1917 בעת ההשתערות האנגלית ליד המושבה גדרה, שבה הצטיין בגבורה וכעבור ארבעה ימים מת בבית-החולים הצבאי." ותיקי הגדודים העבריים שימשו כמשמר כבוד, ובקבר הפתוח נטמנו רגבים מאדמות כל אחת ממושבות השרון. על מצבתו החדשה נחרת בעברית: "הצבי ישראל על במותיך חלל, איך נפל גיבור. הגביר ר' אפרים בן הגביר ר' שלמה דה רותשילד... חרף נפשו למות על מרומי שדה בארץ ישראל  ונפל שדוד ביום קרב סביבות אל-מוער... שר וגדול נפל היום הזה בישראל...".
קבורתו זו חרגה מהנהלים שקבעה הוועדה האימפריאלית לקברי מלחמה, לפיהם חללי המלחמה של האימפריה הבריטית נקברים סמוך למקום מותם ומצבותיהם אחידות בצורתן. במקרה של אוולין דה רוטשילד הועברו שרידיו ממקום פטירתו וקבורתו בקהיר והובאו למנוחות בבית עלמין אזרחי בטקס שבו הודגשו סממנים ציוניים, ועל קברו הונחה מצבה מפוארת. הנסיבות של אישור החריגה לא הובהרו במלואן עד כה. ככל הנראה הייתה ידם של אנשי ועד הצירים בדבר בתמיכתו של מייגור ג'יימס דה רוטשילד (בנו של הנדיב הידוע), שהיה מעורב בפעילות ועד הצירים והגדודים העבריים. קרוב לוודאי שסייע בכך הלורד דַלמֶני (Dalmeny ), דודנו של אוולין, ששימש כמזכירו של אלנבי במערכה בארץ-ישראל וב-1919 שירת במטה הנציב העליון בקהיר.
שמו של אוולין דה רוטשילד הונצח באנדרטת הזיכרון לחללי מחוז בקינגהמשייר במלחמת העולם הראשונה בחצר כנסיית 'כל הקדושים' בעיירה וינג (Wing, Buckinghamshire). אחיו אנתוני , איש רגימנט ה"בַּאקס", שנפצע אף הוא בגליפולי, הסיר את הלוט בטקס חנוכת האנדרטה בדצמבר 1920 ואת בנו קרא על שם אחיו, אוולין. לוח לזכרו של אוולין דה רוטשילד הועמד למרגלות קברי הוריו בבית העלמין היהודי בווילסדן (Willesden) שבצפון לונדון.
גרג רתרפורד

ביוגרפיה

רתרפורד נולד במילטון קיינס. סבא רבא שלו, ג'ון רתרפורד, היה כדורגלן במועדון הכדורגל ארסנל, ואילו הוא כילד השתתף במבחני הכניסה למועדון הכדורגל אסטון וילה.
רתרפורד התחרה במשחקי חבר העמים הבריטי במלבורן, אוסטרליה בשנת 2006 והגיע למקום השמיני עם תוצאה של 7.85 מטר. באותה שנה זכה במדליית הכסף באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בגטבורג, שוודיה עם תוצאה 8.13 מטר, שני לאנדרו הו שקפץ ל-8.20 מטר.
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה באוסקה, יפן בשנת 2007 סיים רתרפורד במקום 21 בקפיצה לרוחק בתוצאה של 7.77 מטר. 
רתרפורד ניצח במבחנים הבריטיים לאולימפיאדת בייג'ינג, אולם במשחקים האולימפיים עצמם סיים במקום העשירי עם תוצאה של 7.85 מטר.
באליפות אירופה באתלטיקה באולם שנערכה בטורינו, איטליה במרץ 2009 סיים רתרפורד במקום שישי בקפיצה לרוחק בתוצאה של 8.00 מטר ובאליפות העולם באתלטיקה שהתקיימה בברלין, גרמניה באוגוסט אותה שנה הוא סיים במקום חמישי בקפיצה לרוחק בתוצאה של 8.17 מטר. בשלב המוקדמות, הוא שבר את השיא הבריטי בקפיצה לרוחק של כריס טומלינסון וקבע אותו על 8.30 מטר ועלה מהמקום השני. טומלינסון שבר בחזרה שיא זה בשנת 2011 בקופצו 8.35 מטר באירוע ליגת היהלום בסן-דני.
באליפות העולם באתלטיקה באולם שנערכה בדוחא, קטר במרץ 2010 סיים רתרפורד במקום 11 בקפיצה לרוחק בתוצאה של 7.80 מטר. 
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בטגו, קוריאה הדרומית בשנת 2011 סיים רתרפורד במקום 15 בקפיצה לרוחק בתוצאה של 8.00 מטר.

אלוף אולימפי

ביולי 2012 השווה רתרפורד את השיא הבריטי של טומלינסון, 8.35 מ', בתחרות בצ'ולה ויסטה. זוהי התוצאה הטובה ביותר שנקבעה באותה שנה. באולימפיאדת לונדון שנערכה חודש לאחר מכן זכה רתרפורד במדליית הזהב כשקפץ למרחק של 8.31 מ' ובהקדימו את מיטשל ואט האוסטרלי (8.16 מ') וויל קליי האמריקאי (8.12 מ').
יחסי איחוד האמירויות הערביות–מצרים

רקע

היחסים הדיפלומטים בין המדינות כוננו עם קבלת העצמאות של איחוד האמירויות הערביות מבריטניה ב-1971, למצרים שגרירות באבו דאבי וקונסוליה בעיר דובאי, לאמירויות שגרירות בקהיר. לשתי המדינות קשרים פוליטיים וכלכלים וסחר פנימי של יבוא ויצוא כאשר מצרים מיצאת לאמרויות חומרים לתעשייה כבדה ומינרלים והאמרויות מיצאת למצרים מזון.
לאחר ההפיכה במצרים בשנת 2013 התחזקו היחסים בין המדינות ונשיא האמירויות ח'ליפה בן זאיד אאל נהיאן הורה להעביר למצרים כ-1,000,000 טונות של חיטה.
מצודת לואיבור

מצודת לואיבור (צרפתית: Forteresse de Louisbourg; באנגלית: לואיסבורג; Fortress of Louisbourg) היא אתר היסטורי לאומי קנדי השוכן באי קייפ ברטון, בפרובינציית נובה סקוטיה, קנדה, המנציח עיר צרפתית מבוצרת מהמאה ה-17 באותו שם.

היסטוריה

ההתיישבות הצרפתית בקנדה החלה ב-1605 בחבל אקדיה, עם הקמת היישוב פור רויאל לחופי המפרץ שנקרא אז "המפרץ הצרפתי" (Baie Français) (כיום מפרץ פאנדי). ב-1608 הוקמה קוויבק סיטי בעמק הנהר סנט לורנס, והעניין הצרפתי בהתיישבות עבר להתמקד בחבל קוויבק.
נסיון לעיבוי ההתיישבות בחבל אקדיה נעשה ב-1629, עם הקמת פור סנט-אן (Fort Ste-Anne) בחוף המזרחי של האי איל-רויאל (Île Royale). יישוב זה לא שרד לאורך זמן, למעט נקודת סחר בפרוות שהתקיימה באזור למשך זמן מה.
במסגרת מלחמת המלכה אן כבשו הבריטים את אקדיה ב-1710, ובהסכם אוטרכט מ-1713 הועברה לידי הבריטים השליטה ברוב החבל, ששינה את שמו ל"נובה סקוטיה". השליטה באיל-רויאל נותרה בידיים צרפתיות, והוא הפך לחלק ממושבת הכתר הצרפתית צרפת החדשה ולמעשה לנקודת הגישה היחידה שלה לאוקיינוס האטלנטי. במזרחו של האי הוקם נמל לשירות הצי הצרפתי באוקיינוס האטלנטי בשם "הבר לואיבור".
ב-1719 החלו הצרפתים לבנות במקום עיר מבוצרת בשם לואיבור, והשקיעו הון רב בפיתוחה. לואיבור הפכה למרכז סחר בינלאומי בין צרפת, צרפת החדשה ומושבותיה של צרפת בקריביים. בין היתר הוקם בה ב-1734 מגדלור, הראשון בקנדה, שנועד לסייע לימאים למצוא את דרכם במזג האוויר הערפילי האופייני לאזור. ב-1745, במסגרת מלחמת המלך ג'ורג', צרו הבריטים על העיר ולבסוף כבשוה.
ב-1748, במסגרת הסכם אקס-לה-שאפל (Aix-la-Chapelle), חזרה המצודה לשלטון צרפתי, אך לא לזמן רב. במלחמת הצרפתים והאינדיאנים שבו הבריטים ללואיבור, ולאחר מצור שארך כחודש וחצי נפלה המצודה לידיהם, ב-26 ביולי 1758, הפעם סופית, ושמה קץ לנוכחות הצרפתית על החוף האטלנטי של אמריקה.

אתר היסטורי לאומי

כיום משמשת המצודה כאתר היסטורי לאומי של קנדה. ב-1961 החליטה ממשלת קנדה לשחזר את אחד מרובעי העיר, ולהשיב את מצודת לואיבור למצבה בתקופה שלפני המצור הבריטי ב-1745. בשחזור השתתפו בין היתר בעלי מקצוע רבים, ובהם גם כורי פחם מובטלים תושבי האי, שחלקם למדו טכניקות בנייה צרפתיות מהמאה ה-18. במקרים רבים השתמשו המשחזרים באבנים מקוריות שהיו באתר.
כיום מהווה האתר אבן שואבת לתיירים, הבאים לאתר ומשתתפים בסיורים מודרכים עם מדריכים בני המקום. האתר סייע לעיירה לואיבור להתמודד עם קשיים כלכליים שנבעו מירידה בכלכליות ענף הדיג באוקיינוס האטלנטי הסמוך.
אריה רייך

ביוגרפיה

רייך נולד בגטבורג שבשוודיה. הוריו, ניצולי שואה, הגיעו לשוודיה כדי להתאחד בני משפחה שהגיעו לשם אחרי השואה. בשנת 1973, חודשים ספורים לפני פרוץ מלחמת יום כיפור, עלתה המשפחה לישראל והתיישבה בהרצליה פיתוח. לאחר סיום לימודיו בתיכון צייטלין הצטרף רייך לגרעין של בחורי ישיבה בראשות הרב חיים סבתו והרב יצחק שילת, שהיווה את המחזור המייסד של ישיבת ההסדר ברכת משה שבמעלה אדומים. בשנת 1978 התגייס רייך לחיל השריון ושימש כתותחן. במקביל ללימודיו בישיבת ההסדר השלים רייך לימודי תעודת הוראה למקצועות היהדות במכללת ליפשיץ. 
לאחר סיום לימודי תואר ראשון בפקולטה למשפטים בבר-אילן, התמחה רייך במשך שנה אצל השופט אברהם מישר בבית המשפט המחוזי בתל אביב. לאחר מכן התמחה במשרד עו"ד מירון, בן-ציון ופריבס בתל אביב, שם המשיך לעבוד כעורך-דין לאחר שעבר את בחינות לשכות עוה"ד בשנת 1987. כעבור כשנתיים, נסע רייך עם אשתו ושני ילדיו ללימודי תואר שני ודוקטורט במשפטים באוניברסיטת טורונטו, בנושא דיני סחר בינלאומי. את התיזה לתואר שני כתב בהנחיית פרופ' יעקב זיגל, ואת הדוקטורט כתב בהנחיית פרופ' מייקל טרבילקו (Michael Trebilcock). כבר במהלך לימודיו פרסם שני מאמרים בכתב העת Canadian Business Law Journal בנושא דיני המכרזים והרכש הציבורי. בשנת 1991 הוצע לו להצטרף לסגל הפקולטה למשפטים באוניברסיטת בר-אילן. לאחר שחזר לישראל פרסם רייך ספר בנושא רכישות ממשלתיות ומשפט בינלאומי.
רייך מילא תפקידים רבים באוניברסיטת בר-אילן, וביניהם מנהל ויו"ר המרכז למשפט מסחרי, סגן דיקן הפקולטה למשפטים (2003-2007), דיקן הפקולטה למשפטים (2008-2012) ומשמש היום כדיקן הסטודנטים (2018- ). הוא מחזיק בקתדרה ע"ש ז'אן מונה (Jean Monnet) למוסדות ולמשפט של האיחוד האירופי.
במהלך השנים, כיהן רייך בתפקידים ציבוריים שונים, ביניהם חבר הוועדה הבין-משרדית ליישום הסכמי גאט"ט בישראל (1995), חבר הוועדה המקצועית של לשכת עורכי הדין לעניין האיחוד האירופי (בשנים 1995-1999) ויושב ראש ועדת היטלי הסחר בישראל (שנים 1996-2002). בשנת 2003 מונה רייך כחבר ברשימת הבוררים מטעם מדינת ישראל למנגנון ליישוב סכסוכים של הסכם הסחר החופשי בין ישראל למקסיקו, ובשנת 2004 מונה כחבר פאנל הבוררים של המרכז הבינלאומי ליישוב סכסוכי השקעות בוושינגטון (ICSID) מטעם מדינת ישראל. מאז כיהן רייך פעמים רבות כבורר בסכסוכים בינלאומיים, כגון סכסוך הברגים בין סין והאיחוד האירופי בשנת 2010, וכן חבר בוועדת הבוררים בסכסוך בין ארצות הברית לאיחוד האירופי בשנת 1999. בין השנים 2003–2007 כיהן רייך כנשיא האגודה הישראלית לחקר האינטגרציה האירופית (IASEI). הוא משמש גם כיועץ במשרד עורכי-הדין וייס, פורת ושות' בתל אביב.
מלבד ההוראה באוניברסיטת בר-אילן עסק רייך בהוראת מקצוע המשפטים במוסדות שונים כמרצה אורח - בUCLA, אוניברסיטת טורונטו (2005-2006), אוניברסיטת פנסילבניה (2011) וכחוקר אורח באוניברסיטת קולמביה בארצות הברית (2013) ובאוניברסיטה האירופית בפירנצה (2016-2017). הוא גם לימד באוניברסיטת חיפה (1994-1995), במרכז הבינתחומי הרצליה (1995-1996), מכללת שערי משפט ומכללת נתניה.
יהושע בנג'יו

ביוגרפיה

יהושע בנג'יו, בן למשפחה יהודית מצרפת שהיגרה לקנדה באמצע שנות ה-70,
סיים את התואר הראשון בהנדסת חשמל בהצטיינות בשנת 1986 באוניברסיטת מקגיל. את התואר השני על זיהוי דיבור בשיטות סטטיסטיות (1988) ואת התואר השלישי על רשתות נוירונים ומודלים מרקוביים ב-1991, באותה אוניברסיטה.
את הפוסט-דוקטורט עשה בנג'יו ב-MIT ובמעבדות בל AT&T בשנים 1991–1993.
בשנת 1993 הצטרף למחלקה למדעי המחשב באוניברסיטת מונטריאול כחוקר, ומונה לפרופסור חבר ב-1997 ולפרופ' מן המניין ב-2002. בהמשך הקים את Montreal Institute for Learning Algorithms (MILA) והוא משמש מנהלו המדעי.
בשנת 2016 היה בין מקימי חברת הבינה המלאכותית ElementAI, שבסיסה במונטריאול.
ב-2018, בהכרזה על זכייתו בפרס טיורינג (יחד עם עמיתיו פרופ' ג'פרי הינטון ופרופ' יאן לקון) כתבה ה-ACM, האגודה המעניקה את הפרס, כי בנג'יו ושני עמיתיו הם אבות המהפכה בתחום הלמידה העמוקה. על פי הודעת ה-ACM, הם זכו בפרס "על התרומה הקונספטואלית וההנדסית לפריצות הדרך שהפכו את רשתות הנוירונים העמוקות למרכיב חיוני בעולם המיחשוב".

פרסומיו

בנג'יו פרסם שלושה ספרים ומעל 350 מאמרים, ועל שמו רשומים ארבעה פטנטים.
בשנת 2018 היה בנג'יו החוקר המצוטט ביותר בתחום מדעי המחשב.
כתב עת טורף

כתב עת טורף (predatory journal) הוא כתב עת מדעי נצלני, הפועל במתכונת גישה חופשית, בה כותבי המאמר משלמים על פרסומו, אולם כתב העת אינו מבצע בקרת איכות ראויה, בניגוד לכתבי עת מדעיים לגיטימיים.
בעולם הפרסום המדעי קיימים מספר מודלים למימון עלויות כתב העת. במודל הקלאסי, כותבי המאמר אינם משלמים דבר, או משלמים חלק מעלות הפרסום, ואת שאר העלות מכסה המוציא לאור בעזרת גביית תשלום מקוראי המאמר, בעיקר בדמות דמי מנוי (בעיקר לספריות אקדמיות), אך גם במכירת מאמרים בודדים. הכותבים משלמים לעיתים תשלום לכל עמוד (page charge), ו/או תשלום עבור עמודי צבע (color charge), במיוחד בעבר כאשר הדפסה בצבע הגדילה משמעותית את עלות הדפסת כתב העת.
דמי המנוי הגבוהים של חלק מכתבי העת מקשים את הגישה למידע המפורסם בהם, במיוחד לאוניברסיטאות דלות תקציב במדינות מתפתחות, כמו גם לקוראים פרטיים, להם אין גישה חופשית לספרייה אוניברסיטאית. עקב כך, מוגבלת היכולת של מדענים מרחבי העולם לשתף פעולה. מתוך כך התפתחה תנועת הגישה החופשית, לפיה הגישה למאמרים מדעיים צריכה להיות חופשית לכל קורא. אם כן, יש צורך במקור אחר למימון הוצאות כתב העת.
דרך מרכזית בתנועת הגישה החופשית היא "הדרך המוזהבת", בה כותבי המאמר מכסים את מלוא עלות הפרסום. עם פריחת דרך זו, במקביל לכתבי עת לגיטימיים, צמחו גם כתבי עת טורפים (או "טורפניים"), המחקים את הצורה של כתב עת מדעי, אם כי לא את התוכן: תפקידו של כתב העת בתהליך הפרסום המדעי הוא לבקר את איכות המאמרים, בעזרת סינון מצד עורכים (חוקרים בתחום או עורכים מקצועיים עם הכשרה מדעית), ושימוש בביקורת עמיתים - קבלת חוות דעת מפורטות לגבי המאמר מצד חוקרים בתחום הנושא. כתב עת טורף לעיתים טוען לביצוע הצעדים הללו, אם כי במציאות מקבל כל מאמר ללא סינון וביקורת איכות, רק במטרה לגבות את דמי הפרסום מהכותבים.
משולש פנרוז

משולש פנרוז הוא עצם שלא יכול להתקיים במציאות שהגה ב-1934 האמן השוודי אוסקר רטרסוורד (Oscar Reutersvärd). גם המתמטיקאי רוג'ר פנרוז ניסח את האפיון שלו באופן עצמאי, ופרסם אותו בשנות ה-50 של המאה ה-20, כשהוא מתאר אותו כ"בלתי אפשרי בצורתו הטהורה ביותר".
משולש פנרוז מורכב משלוש קורות ריבועיות ישרות (תיבות ריבועיות), היוצרות יחדיו משולש כך שהזווית בין כל שתי קורות היא זווית ישרה. לפעמים מציירים את המשולש כך שהקורות מקוטעות ומחולקות לקוביות.

מאפייני המשולש

משולש פנרוז אינו קיים במרחב אוקלידי התלת-ממדי. עם זאת ישנן יריעות תלת-ממדיות מופשטות בהן המשולש קיים.
אשליית קיומו של המשולש נוצרת מכיוון שהמוח האנושי מפרש את התמונה הדו-ממדית כהיטל של גוף תלת-ממדי. כל חלק במשולש פנרוז בנפרד, נדמה כייצוג לגיטימי של אובייקט תלת-ממדי (למשל, אין בעיה בכך ששתי קורות אכן ייפגשו בזווית ישרה). עם זאת, צירוף כל החלקים יחדיו לא ייתכן מוחשית.
ניתן ליצור אשליה אופטית תלת-ממדית של משולש פנרוז, על ידי בניית הקורות כך שמזוויות מסוימות ייראה כאילו הן מתחברות ליצירת המשולש, בעוד שבפועל הן אינן נפגשות בקודקוד אחד. אפשרות אחרת היא לבנות את הקורות כך שנדמה כי הן ישרות, בעוד שבפועל הן עקמומיות.

משולש פנרוז בתרבות

משולש פנרוז בולט ביצירותיו של מאוריץ קורנליס אשר. יצירותיו המוקדמות העוסקות בעצמים שקיומם הפיזי לא אפשרי ובהסתכלות מפרספקטיבה ייחודית. כך עשה למשל בציור "הגשר" (1930). עיסוקו זה בבלתי אפשרי, היווה את חלק מההשראה להגיית הרעיון של משולש פנרוז.
המשולש מופיע בליתוגרפיה "מפל המים" של אשר (1961), המתארת אפיק מים הזורם בצורת זיגזג, לאורך הדפנות של שני משולשי פנרוז מוארכים, כך שהם מסתיימים בגובה של שתי קומות מעל לגובה בו החלו, ובתוך כך נוצר מפל המניע גלגל מים.
במספר מקומות בעולם קיימים פסלים המתארים כביכול משולשי פנרוז: במזרח פרת' שבאוסטרליה; במוזיאון הגרמני לטכנולוגיה בברלין; בקרינתיה שבאוסטריה; בפארק המדע של גְרָנָדָה שבספרד; באופובן (Ophoven) שבבלגיה, ואף בגן המדע שנמצא במכון ויצמן שברחובות.
המשולש מופיע על עטיפת המהדורה האיטלקית של הספר "יש אלוהים?" (שבמקור נקרא "אשליית האל"), שנכתב על ידי הסופר הבריטי ריצ'רד דוקינס, ומסמל ספק באשר לקיומו של אלוהים.
דיוגו קאצ'ובה

קריירה

קאצ'ובה התחיל את הקריירה שלו בסנטקרוזנסה מהליגות הנמוכות של ברזיל. ב-1 ביוני 2011 חתם בקריסיומה מהליגה השנייה. הוא עבר גם באמריקנו, אמריקה פוטבול קלוב (נאטאל) וגרמיו קטנדוונסה דה פוטבול אך לא זכה לדקות משחק רבות.
בינואר 2014 החליט לנסות את מזלו מעבר לים כאשר חתם בהפועל ירושלים. ב-20 בינואר 2014 ערך את הופעת הבכורה שלו בירושלים בהפסד 2-1 להכח עמידר רמת גן. לאחר שעזר לקבוצה במאבקי הירידה, נשאר במועדון גם בסיום העונה. ב-19 באוגוסט 2014 הבקיע את שער הבכורה שלו בישראל בהפסד 5-2 להפועל ראשון לציון במסגרת גביע הטוטו. את שער הבכורה שלו בליגה הבקיע בתיקו 1-1 נגד מכבי אחי נצרת. ב-10 בנובמבר 2014 הבקיע צמד בניצחון 2-4 נגד עירוני טבריה.
בינואר 2015 חתם בבני סכנין מליגת העל עד לסיום העונה עם אופציה לשנתיים. ב-7 בפברואר 2015 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל בהפסד 2-0 נגד מכבי פתח תקווה. ב-11 באפריל 2015 הבקיע את שני שערי הבכורה שלו ואף בישל את השער השלישי בניצחון 2-3 נגד הפועל כפר סבא.
ב-29 ביוני 2016 חתם בהפועל כפר סבא לעונה אחת. באוגוסט 2017 חתם בהפועל בני לוד.
את עונת 2018/2019 פתח כשחקן חופשי, וב-4 בינואר 2019 חתם באורואה מליגת העל הבוליביאנית.
משה חורגל

משה חורגל (1901 - 5 בנובמבר 1990) היה שחקן תיאטרון ישראלי.
חורגל נולד בלודז' שבפולין. שירת כפרש בצבא הפולני. עבד כפקיד במשרד הארצישראלי ושימש כמנהל לשכת הקרן הקיימת לישראל בלודז'. עלה לארץ ישראל ב-1925 ועבד כפועל בחקלאות ובבניין בראשון לציון.
למד משחק בסטודיה הדרמטית של התיאטרון הארץ ישראלי]] (התא"י),  בהדרכתו של מנחם גנסין.
חורגל היה כוכבו של התיאטרון הסאטירי "המטאטא" ולאחר פירוקו של התיאטרון שיחק בתיאטרון הקאמרי. כן שיחק חורגל בראשוני הסרטים שהופקו בארץ ישראל - עודד הנודד (1932) ו"זו הארץ" (1935).
משה חורגל נפטר ב-1990, קרוב לגיל 90, ונטמן בבית העלמין קריית שאול. הותיר אחריו את רעייתו, פרומה, בן - דורי הרגיל, ובת - בלהה חורגל-יגיל, ונכדים. חתנו הוא השחקן גדי יגיל. השחקנית יולי הרגיל-שדה והסופר רן יגיל (חורגל אף מופיע כדמות בספריו) הם נכדיו.
אלוף ללא עוררין 3

עלילה

זהו המשך של חלק השני כאשר בסוף חלק השני אסיר רוסי בשם בויקה נפגע בברך ובעקבות כך צולע. עד עכשיו הוא סירב להשתתף בקרבות אלא העדיף לנקות שירותים. אבל כאשר בבית הסוהר החדש מפתים את האסירים עם הבטחה לחופש בויקה חייב לדרוש את הכבוד שלו ונלחם לעמדה שלו בתחרות, מעבירים אותו לבית סוהר אחר ושם הוא פוגש 7 לוחמים ממדינות שונות (ביניהם אמריקאי שאיתו הוא מתידד עם הזמן וגם קולומביאני שהוא לוחם חזק). בבוקר שולחים אותם לעבוד במחצבה, מתברר משמנהל הכלא ועוד עשיר משתפים פעולה ומעבירים לקולומביאני סמים ממריצים וגם הוא לא עובד, והם מטיסים את גאגה, (האמרגן של בויקה) להמר עליו, כדי לפגוע בבויקה פוצעים את האמריקאי כדי שלא ישרוד את הקרב עם הקולומביאני, בעבודה בויקה עוזר לו לברוח ואחר כך מגלה שגאגה לא מהמר עליו ואומר שזה מכעיס אותו, באותו ערב הוא נלחם בקולומביאני אחרי קרב קשה הוא שובר את רגלו של הקולומביאני ומנצח, מנהל הכלא לוקח אותו כדי לרצוח אותו ואז מגיע האמריקאי יורה במנהל הכלא ובשומרים ולוקח אותו לרכב של גאגה, ששם גאגה מביא לו מזוודת כסף ואומר לו שהימר עליו ורק שרצה שיכעס (אתה הלוחם הכי טוב בעולם במיוחד כשאתה כועס).
בלאי (עיר)

היסטוריה

בעת מלחמת גאליה בנה יוליוס קיסר אופידום גאלי בסנטוניי שנקרא Blavia Santorum. מעריכים כי אופידום זה הוקם באזור בו נמצאת העיר בלאי שהינו שטח שולט על שפך נהר הז'ירונד.
ב-625, נבנה ארמון ראשון באזור על ידי השושלת המרובינגית שהופכים את בלאי לעיר מלוכה. האדון ששולט על בלאי המפורסם ביותר היה רולאן, אחיינו של קרל הגדול, שנקבר בבזליסק סן-רומאן.
ב-848 נבזזה העיר על ידי הויקינגים שהמשיכו לאחר מכן במעלה הגארון.
בלאי הופכת לעיר חשובה במסע הצליינות לסנטיאגו דה קומפוסטלה בגלל שבימי הביניים לא היו גשרים על הגארון והמעבר היחידי לבורדו ולגסקוניה הוא לעבור את הג'ירונד על גבי סירה.
במהלך מלחמת מאה השנים בלאי שהייתה עיר מפתח בהגנה על אקיטן נכבשה מספר פעמים. ב-1452 העיר משוחררת סופית על ידי כוחות שהוביל מי שלימים יהיה לואי האחד עשר. הניצחון בבלאי פתח את מעבר הצבאות הצרפתיים לאקיטן שסייע לניצחון בקרב קאסטיליון (Castillon) שנה לאחר מכן, קרב שסיים את מלחמת מאה השנים בדרום צרפת.
לאחר מכן, החלה תקופה ארוכה שבו שרר שקט בעיר שהופר במלחמות הדת בצרפת בקרב הימי על הז'ירונד ב-1593.
בסוף המאה השבע עשרה בונה וובאן את מצודת בלאי כהגנה על בורדו. במהלך המהפכה הצרפתית והקיסרות הראשונה, בשבועות האחרונים של נפוליאון, קרב יחיד על מצודת בלאי בו הוכיחה את יעילותה.
במאה התשע עשרה, נכנסה העיר לתקופת בנייה בהובלתו של ז'ורז'-אז'ן אוסמן. באותה תקופה נבנה הגשר הראשון מעל הגארון ובכך ירד מעמדה האזורי של בלאי.

מסחר

בבלאי נמל קטן בעיקר לייצוא תבואה ושטחים נרחבים ליד העיר לתעשיית היין. בנוסף, ליד העיר ישנה תחנת כוח גרעינית עם 4 כורים גרעיניים.
אטיין דמרטו

חייו

דמרטו נולד בבוצ'רוויל, קוויבק, והיה חבר מועדון האתלטיקה במונטריאול, והיה אחד המתמודדים המובילים בזריקת משקולות במשקל של 25.4 קילוגרם (56 ליברות), שכיום כבר אינה ספורט אולימפי. ב-1902 הוא הביס את ג'ון פלנגן, שובר שיא העולם, וזכה באליפות הAAU האמריקאית.
כדי להתחרות באולימפיאדה, דמרטו, שהיה שוטר במשטרת מונטריאול, נאלץ לבקש אישור היעדרות מעבודה על מנת שיוכל לטוס לסנט לואיס, אך הממונה עליו סירב לאשר לו. למרות זאת הוא החליט לטוס, דבר שגרם לפיטוריו. באולימפיאדה זריקתו הראשונה הייתה למרחק של 10.46 מטרים (34 רגל ו4 אינצ'ים), רגל יותר מפלנגן שזרק (רק) 10.16 מטר.
דמרטו זכה לקבלת פנים של גיבור כשחזר למונטריאול כמנצח, והוחזר לתפקידו כשוטר. שנה לאחר מכן הוא מת, ככל הנראה כתוצאה מטיפואיד.
מחוז עירוני (district), פארק וזירת ספורט במונטריאול נקראו על שמו. מרכז אטיין דמרטו שימש למשחקי כדורסל באולימפיאדת מונטריאול (1976).  המחוז העירוני דה-אטיין דמרטו הוא חלק מרובע הרוזמונט-לה פטיט-פטרי . 
יש הטוענים כי ניצחונו של דמרטו הוא האליפות האולימפית הראשונה בה ניצח קנדי. אולם האלוף ג'ורג' אורטון מאולימפיאדת פריז (1900), שאמנם רץ עבור אוניברסיטה אמריקאית, היה גם הוא קנדי.