google/wiki40b huggingface dataset:
שלמה פיוטרקובסקי (איש עסקים)

שלמה פיוטרקובסקי (נולד ביוני 1948) הוא איש עסקים ובנקאי ישראלי.

חייו

פיוטרקובסקי נולד בשנת 1948. אביו היה ניצול שואה יליד פולין ואמו נולדה באלכסנדריה. בילדותו גדל באזור התחנה המרכזית הישנה של תל אביב ולאחר מכן עברה המשפחה לחולון. פיוטרקובסקי התגייס לחיל הרגלים ונפצע במלחמת ששת הימים. עם סיום המלחמה עבר קורס קצינים ושירת כקצין ביטחון שדה. לאחר שחרורו למד כלכלה באוניברסיטת תל אביב.
פיוטרקובסקי נשוי ולו ארבעה ילדים.

קריירה

בשנת 1971 במהלך לימודיו, החל לעבוד בבנק לאומי במחלקת הביקורת הפנימית. הוא התקדם בתפקידים שונים במחלקה והשלים לימודי תואר שני במנהל עסקים באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1987 נשלח על ידי מנכ"ל בנק לאומי ארנסט יפת להשתלמות בצרפת בבית הספר אינסיאד למנהל עסקים. עם חזרתו מונה לסגן מנהל מחלקת שלוחות חו"ל באגף עסקי החוץ של הבנק. באפריל 1987 מונה למנהל חטיבת הכספים ובמרץ 1988 קודם לדרגת סמנכ"ל. בתחילת 1989 קיבל אחריות גם על תיאום המערך המנהלתי של הבנק. בשנת 1990 מונה פיוטרקובסקי לתפקיד המשנה למנכ"ל הבנק.
למרות שנחשב כמועמד מוביל לתפקיד המנכ"ל הבא של בנק לאומי החליט פיוטרקובסקי להענות להצעה שקיבל מיגאל ארנון ששימש כיו"ר הבנק הבינלאומי, ולהתמנות בשנת 1991 לתפקיד המנכ"ל.
בתקופת כהונתו כמנכ"ל הבנק הבינלאומי התפתחו עסקי הבנק והתרחבו באופן משמעותי. פיוטרקובסקי הוביל מדיניות אגרסיבית של גיוס לקוחות והענקת אשראי מעבר לחלקו היחסי של הבנק במערכת הבנקאית. בנוסף לכך הוביל מספר יוזמות חדשניות בענף הבנקאות כגון הקמת חברת כרטיסי אשראי חדשה בשם "אלפא קארד", פריסת "קיוסקים" לביצוע פעולות בנקאיות ללא צורך בפתיחת חשבון, והכנסת בעלי השליטה בבנק משפחת ספרא כמשקיעים בחברת הסלולר סלקום.
בתקופת כהונתו נחשב פיוטרקובסקי לשכיר המתוגמל ביותר במשק וחבילות השכר שלו הפכו לדוגמה וחיקוי עבור מנהלי הבנקים המתחרים.
בשנת 2001 עבר פיוטרקובסקי לתפקיד יו"ר הבנק והחליף את יגאל ארנון. במקומו של פיוטרקובסקי כמנכ"ל התמנה דוד גרנות. עם העברת השליטה בבנק הבינלאומי לקבוצת בינו-ליברמן פרש פיוטרקובסקי גם מתפקיד היו"ר.
לאחר פרישתו מהבנק הוביל מספר יוזמות עסקיות ובראשן היוזמה להקמת בנק אינטרנטי אשר לא הבשילו לכדי מימוש.

סכסוך המניות

בשנת 2005 התגלע סכסוך בין פיוטרקובסקי ויגאל ארנון שהיו בעבר ידידים קרובים, בנוגע לבעלות על מניות בחברת סלקום. המדובר ב-2% ממניות החברה שנרכשו מן האחים ספרא בשנת 1994 ואשר עלותן אז עמדה על כ-20 אלף דולר בלבד. ארנון טען כי 1% ממניות החברה בשווי נוכחי של עשרות מיליוני שקלים, שהוחזקו אצל פיוטרקובסקי שייכות לו וכן כל הדיווידנדים בגינן שחולקו במשך השנים. לטענת ארנון הן נמסרו לפיוטרקובסקי כנאמן בתוקף חברותם עקב סכסוך הגירושין שלו. פיוטרקובסקי הכחיש את הדברים וטען כי המניות שייכות לו והוא אף שילם עבורן.
ארנון הגיש תביעה נגד פיוטרקובסקי להשבת המניות ולאחר משפט ממושך ומתוקשר קבע בית המשפט המחוזי בת"א במרץ 2009 כי המניות שייכות לארנון ועל פיוטרקובסקי להשיבן לבעלותו. ערעורים שהוגשו על ידי שני הצדדים נמשכו על ידיהם בהמלצת בית המשפט בדצמבר 2011. אולם בכך לא הגיע הסכסוך אל סיומו, שכן הצדדים נחלקו לגבי היקף ההצמדה והריבית על הסכומים המושבים וההתדיינות בנושא זה בערכאות השונות נמשכה עד שנת 2019.
רופרכט, מלך גרמניה

ביוגרפיה

רופרכט נולד ב-5 במאי 1352 באמברג, לרופרכט השני, הנסיך הבוחר מפפאלץ ולבאטריצ'ה מסיציליה, בתם של פייטרו השני, מלך סיציליה ואליזבת מקרינתיה, מלכת סיציליה. רופרכט גדל במנזר ליבנאו הדומינקני, שם התגוררה סבתו האלמנה אירמנגארד מאטינגן.
בשנת 1398 מת אביו רופרכט השני, הנסיך הבוחר מפפאלץ, ורופרכט עלה לשלטון במקומו. בשנת 1400 התכנסו הנסיכים הבוחרים של מיינץ, קלן וטריר יחד עם רופרכט והחליטו על הדחת ונצל, מלך גרמניה מבית לוקסמבורג מהשלטון, ולמחרת חזרו ובחרו ברופרכט כמלך גרמניה הבא.
מכיוון שלא היה לרופרכט בסיס כוח מוצק באימפריה, היה שלטונו נתון במחלוקת עם בית לוקסמבורג, על אף שוונצל לא ניסה להחזיר את שלטונו בכוח. על אף שרופרכט תמך באפיפיור בוניפקיוס התשיעי, לא תמך בו האפיפיור משום שחשש מבית לוקסמבורג. לאחר שהצליח רופרכט לצבור תמיכה בשטונו בדרום גרמניה, הוא החל במסע לאיטליה במטרה לרסק את שלטונו של ג'אן גלאצו ויסקונטי בדוכסות מילאנו, ולהיות מוכתר כקיסר האימפריה הרומית הקדושה. בסתיו 1401 חצה צבאו של רופרכט את האלפים, אולם ספג תבוסה בברשה ונאלץ לחזור על עקבותיו.
כישלון המסע הגביר את המרידות נגד רופרכט, אולם מצבו השתפר בשנת 1402 לאחר שוונצל נכלא על ידי אחיו זיגמונד, מלך הונגריה. בשנת 1403 הכיר האפיפיור בשלטונו של רופרכט, ובנוסף זכה רופרכט לתמיכתה של ממלכת אנגליה, לאחר שבנו לודוויג התחתן עם בלאנש מאנגליה, בתו של הנרי הרביעי, מלך אנגליה.
בשנת 1405 פרץ סכסוך בין רופרכט לארכיבישוף מיינץ, אברהרד השלישי, רוזן וירטמברג, ברנהרד הראשון, מרקיז באדן-באדן וכמה ערים בשוואביה, ורופרכט נאלץ לעשות כלפיהם ויתורים מסוימים. בשנים לאחר מכן שוב התעוררו מרידות נגד רופרכט בעקבות הקרע המערבי, אולם רופרכט מת בפתאומיות ב-18 במאי 1410. לפני מותו חילק רופרכט את נחלותיו: לודוויג קיבל את נסיכות הבוחר מפפאלץ, יוהאן קיבל את רוזנות פפאלץ-נוימרקט, שטפן קיבל את רוזנות פפאלץ-זימרן ואוטו קיבל את רוזנות פפאלץ-מוסבאך.
שירלי מנסון

משחק

מנסון הופיעה בסדרת האקשן שליחות קטלנית: קורותיה של שרה קונור בתפקיד קתרין וויבר, מחסלת משנה-צורה, המחופשת למנהלת חברת היי טק. בשנת 2012 שיחקה במותחן הפוליטי "קרב הסכינים" של הבמאי ביל גאטנטאג.
אהובת הדרקון

אהובת הדרקון הוא מחזה פרי עטו ובבימויו של מיקי גורביץ' שהוצג בתיאטרון החאן הירושלמי.

העלילה

בפתח ההצגה אחד השחקנים פונה אל הקהל באולם ואומר שהמחזה שיוצג היום מבוסס על משהו שקרה באולם התיאטרון לפני שנה. הוא מזמין אדם מבוגר מהקהל לעלות לבמה, לאדם קוראים מר ויצמן. אחד השחקנים שואל אותו מה המאורע המוקדם ביותר שהוא זוכר מחייו. ויצמן נזכר באירוע מגיל שלוש שבו אביו שב מהצבא והביא לו כד מתנה ואחר-כך הוא הלך עם שני הוריו לשתות גזוז. השחקנים מפתחים את הסיפור: מהכד יוצא שד ששב ומופיע לאורך העלילה, אמו של הילד מקריאה לו לפני השינה את הסיפור על אורפאוס ואורידיקה. אחר-כך השחקנים מבקשים ממר ויצמן שיספר להם כיצד הוא הכיר את אשתו והם מפתחים את הסיפור שלו, מסתבר שאשתו נשואה לדרקון בעל שלושה ראשים, שמגולם בידי שלושה שחקנים שונים שמתחלפים ביניהם והיא מבקשת ממנו שיציל אותה. ויצמן טוען שזהו אינו הסיפור שלו. בשלב מסוים אשתו האמיתית של ויצמן שצופה בנעשה, עולה לבמה, מה שמחולל תפנית בעלילה. אם עד עתה לא היה ברור אם ההצגה מבוססת על חייו של ויצמן או על דמיונם של השחקנים, הרי שעתה השחקנים מפתחים מכך סיפור, שמתברר כאמיתי, באמצעותו הם מנסים לפתור קונפליקט בו ויצמן האמיתי נתון.

אודות המחזה

ההצגה נוצרה באמצעות אימפרוביזציות עם השחקנים, תהליך יצירה בו נוהג מיכאל גורביץ' לביים את הצגותיו המקוריות. הבכורה הייתה ב-27 בדצמבר 2008.
המחזת סיפורו של אדם מהקהל על ידי שחקנים על הבמה, הוא מוטיב הלקוח מתיאטרון הפלייבק. בדומה לנעשה בקומדיה דל ארטה מתרחשת שבירת החיץ בין השחקנים לקהל.
ההצגה שונה מהתיאטרון הריאליסטי שמתאר מציאות אמיתית. גורביץ' נוקט במערכת של דימויים ומשלים על החיים, שבאמצעותם ניתן לראות את החיים באור אחר ועל ידי-כך למצוא אפשרויות פעולה וביטוי חדשות.
הסיפור העובר כחוט השני בעלילה, הוא המיתוס היווני של אורפיאוס ואורידיקה, שאמו של ויצמן מספרת לו בילדותו. אורפאוס יורד לשאול להציל את אורדיקה, אהובתו המתה. בזכות נגינתו המופלאה שמקסימה את יושבי השאול, בכללם הכלב קרברוס בעל שלושת הראשים, הם מסכימים לשחרר את אורידיקה, בתנאי שבדרכם חזרה לארץ החיים לא יביט לאחור. אורפאוס יוצא עם אורידיקה מהשאול ובשלב מסוים אינו מתאפק, מביט לאחור ואהובתו נלקחת ממנו לעולמים. מכאן לקוח שם המחזה "אהובת הדרקון", הדרקון בעל שלושת הראשים שמופיע בהצגה הוא המקבילה לכלב קרברוס מהאגדה היוונית.
גורביץ' אמר בריאיון:
"הדרקון הזה קיים בכל רגע בחיינו ובכל רובד בחיינו... אני מרגיש שהמלחמה עם הדרקון שפושט ולובש צורה היא המלחמה בין החיים למוות. נגד המוות אין מה לעשות, אבל המוות שבחיים הוא הסכנה הגדולה, ועל זה המחזה."
באמצע ההצגה כשויצמן מתחיל להיסחף לתוך העולם הדמיוני שהשחקנים בדו עבורו, השחקנים מביאים אליו מראה. כשהוא מסתכל בה הוא רואה את בבואתו, אבל כשהוא מפנה אליה את גבו, מסובב את ראשו ומסתכל בה מעבר לכתפו, הוא רואה בה את בבואתו של השחקן הצעיר שמגלם את דמותו. המנחה מסביר לו שזהו האני האחר שלו, זה שויצמן השתוקק להיות כמוהו, אבל לא נהפך להיות בגלל פחדו. בדומה לכך השחקן הצעיר המגלם את דמותו של ויצמן מתבונן במראה ורואה את ויצמן האמיתי הזקן. אהובתו אומרת לו שזה האדם שהוא עתיד להיות אם לא יפעל להצלתה. המראה משקפת איפוא את הפוטנציאל הטמון בחלומותיו של האדם והמסר העולה מההצגה שעל האדם ללכת בעקבות נטיות ליבו.
רודולף ולנטינו

ביוגרפיה

רודולף ולנטינו נולד בקסטלנטה שבאיטליה, השלישי מארבעת ילדיהם של ג'ובני ולנטינו, מנהל קרקס שנפטר כשוולנטינו היה בן 11, ושל מארי ברטה גבריאל (Marie Berta Gabrielle, לבית ברבן Barbin), צרפתייה. בשנת 1912 התגורר בפריז אך חזר באותה השנה לאיטליה. בשנת 1913 עבר לארצות הברית וגר בניו יורק. עד מהרה התרושש מכספו, הסתובב ברחובות ועבד בעבודות מזדמנות- בעיקר במסעדנות ובגינון. הוא למד סגנונות ריקוד רבים וניסה לפתוח בקריירת ריקוד ללא הצלחה.
בשנת 1917 עבר לקליפורניה והחל את דרכו בקולנוע בסרטים אילמים בהם רקד. לאחר שהתגלה בסרט דל תקציב, לוהק ולנטינו לסרטים נכבדים באולפני הוליווד. הוא הרבה לשחק את המאהב יפה התואר והפך למושא תשוקה של מיליוני נשים.
ב-15 באוגוסט 1926 פונה ולנטינו לבית החולים בניו יורק במצב קשה - לאחר שהתגלה אצלו זיהום בכבד. הניתוח עבר בהצלחה, אבל גרם לו להרעלת דם. ולנטינו נפטר ב-23 באוגוסט 1926 בניו יורק כתוצאה מההרעלה. בן 31 בלבד היה במותו. למעלה מ-100,000 אבלים יצאו לרחובות ניו יורק על מנת לחלוק לו כבוד אחרון. אלפים נוספים התכנסו בתחנות בהן עברה הרכבת אשר הסיעה את גופתו לקבורה בלוס אנג'לס, ועשרות אלפים עמדו מחוץ לבית הקברות בו נטמן.

בתרבות

בשנת 1977 יצא לאקרנים הסרט "ולנטינו" אודותיו. בתפקיד ולנטינו שיחק רודולף נורייב.
בסרטו של וודי אלן, "קפה סוסייטי" (2016), מעניקה מאהבתו הצעירה של המפיק ההוליוודי שבסרט, מכתב אהבה כתוב וחתום בכתב ידו של ולנטינו, לאות אהבתה.
בתרבות העברית שימשה דמותו של ולנטינו לתיאור דמות המאהב יפה התואר והבלתי מושג. בתוכניתה של להקת הנח"ל' "רד אלינו לבקעה" (1968)' נכלל השיר "טנגו ולנטינו" שנכתב על ידי יורם טהרלב והולחן על ידי סשה ארגוב.
השיר "נסיך החלומות" שכתבה שמרית אור, אשר מוכר בביצוע גלי עטרי, נכתב אודותיו.
ליכטנבורג

היסטוריה

עם עלייתה לשלטון של המפלגה הנאצית, הוקמו מחנות ריכוז רבים, שנועדו לכליאת מתנגדי השלטון מן השמאל ומן הזרמים הליברליים. ביולי 1933 כבר היו קרוב ל-27,000 אסירים במחנות מעצר כאלה; המחנות הוקמו כיוזמות מקומיות על ידי גופי המשטרה ומשרדי המשפטים של המדינות השונות בגרמניה, וכן על ידי האס אה. לא ידוע מספרם של מחנות אלו. מחנה ליכטנבורג הוקם גם הוא בשלב זה: ב-13 ביוני 1933 נפתח בטירה "מחנה ריכוז לגברים במעצר הגנתי". בסוף 1933 היו 70% מהכלואים במחנה קומוניסטים, 20% סוציאליסטים, ועוד 10% שהיו אסירים פוליטיים אחרים.
בתחילת 1934 הועברה השליטה במחנות הריכוז לידיו של ארגון האס אס, שהוקם באותה תקופה, בפיקודו של היינריך הימלר. הימלר השתלט גם על כל גופי המשטרה בגרמניה (ראו ערך: משטרה בגרמניה הנאצית). האס אס השיג שליטה מלאה במערכת מחנות הריכוז; רוב המחנות הקטנים נסגרו, ועד ספטמבר 1935 נותרו במקומם שישה מחנות "רשמיים": דכאו, ליכטנבורג, זקסנבורג, אורנינבורג, אסטרווגן, וקולומביה האוס, בברלין.
כאמור, בתחילה היו במחנה אסירים פוליטיים בלבד, ואולם החל מ-1935 החלה המשטרה לעצור במחנות הריכוז לא רק אסירים פוליטיים אלא גם מי שכונו "אלמנטים לא סוציאליים" - נוודים, קבצנים, מובטלים, ועוד, וכן פושעים בעלי כמה הרשעות, וגם לליכטנבורג הובאו עצירים כאלה. כמו כן, נכלאו בליכטנבורג עדי ה', צוענים, והומוסקסואלים. לאחר פרסום חוקי נירנברג, נכלאו בליכטנבורג גם יהודים שעברו על חוקי הגזע.
מחנה ליכטנבורג תוכנן עבור 1,000 אסירים, ואולם בספטמבר 1933 היו בו כבר כ-2,000 אסירים, גברים בלבד. הצפיפות שיצרה תנאי מחיה והגיינה קשים במיוחד. רישומי המחנה מתעדים לפחות 20 אסירים שמתו במהלך קיומו של המחנה, בשל התעללות, תנאי הכליאה הגרועים, ומעשי רצח בידי אסירים פליליים.
ב-1937 החליט האס אס על צמצום המחנות הקיימים, והקמת מחנות גדולים במקומם. מחנה אורנינבורג נסגר, ובמקומו הוקם ב-1936, מחנה זקסנהאוזן. ב-1937 הוחלט על הקמת מחנה בוכנוואלד, וכל האסירים מליכטנבורג הועברו אליו. במקום האסירים הגברים נכלאו בליכטנבורג נשים; בשיאו היו במחנה 1,415 אסירות. ב-1939 הוקם מחנה הריכוז לנשים רוונסברוק; במאי 1939 הועברו 867 האסירות הנותרות בליכטנבורג לרוונסברוק. ובכך נסגר המחנה.
לאחר פינוי האסירים מן הטירה, שימש המקום כבסיסו של הגדוד השני בדיוויזיית האס אס השלישית, טוטנקופף (Totenkopf, "גולגולת המת"). מעת לעת היו בטירה גם מספר אסירים.
בין אנשי האס אס ששירתו בטירה יש למנות את תיאודור אייקה, שהיה מפקד המחנה בין מאי ליולי 1934, מראשי האס אס, שהיה אחראי מרכזי על הקמת מחנות הריכוז ודרך התנהלותם; קארל אוטו קוך, שהיה קצין במחנה כמה חודשים ב-1935, ומאוחר יותר היה מפקד מחנה הריכוז בוכנוואלד ומחנה ההשמדה מיידנק; וארתור ליבהנשל, שהיה שליש המחנה במשך רוב שנותיו, ומאוחר יותר היה מפקד מחנות ההשמדה אושוויץ ומיידנק.
מעט מאד ידוע על המחנה. רק עם פתיחת הארכיב של שירות האיתור הבינלאומי בסוף אפריל 2008 החלו להיחשף מסמכים הנוגעים למחנה.

לאחר מלחמת העולם השנייה

לאחר המלחמה שימשו הקרקעות סביב הטירה כקרקעות חקלאיות. אנדרטה לזכר אסירי המחנה הוקמה בטירה בשנת 1965. בשנים 2000–2004 התנהל מאבק ציבורי על שימור הטירה, בשל כוונת הממשלה הפדרלית למכור את המקום.
בטירה נמצא היום מוזיאון של האזור ותערוכה על השימוש בטירה בעת השלטון הנאצי.
דרעא

היסטוריה

דרעא מזוהה עם העיר המקראית אדרעי. התל המקראי של אדרעי נמצא במרכז העיר דרעא, צמוד לדרך הראשית מאירביד לדמשק. העיר מוזכרת ברשימת ערי כנען המופיעה בפפירוס אנאסטאזי א.
בשנת 1908 הוקמה בדרעא תחנת רכבת, ובה מסעף שחיבר את העיר חיפה (דרך מסילת הרכבת דרעא - צמח ומסילת רכבת העמק), עם מסילת הרכבת החיג'אזית שפעלה בין דמשק שבסוריה לבין מדינה שבחג'אז, כיום בערב הסעודית, ושימשה את עולי הרגל המוסלמים בדרכם לעיר המקודשת מכה.
העיר התפרסמה במלחמת העולם הראשונה כמקום שבו נתפס לורנס איש ערב ועונה על ידי הטורקים. 
החל מסוף העשור הראשון של המאה ה-21, סבל אזור דרעא, שהוא חקלאי באופיו, ממחסור באספקת מים ומגידול באוכלוסיית העיר כתוצאה ממעבר תושבים ממזרח סוריה אל העיר עקב משבר מים מתמשך באזורם. הדבר עורר במרץ 2011 גל מחאה והפגנות נרחבות בעיר, ודרעא הפכה למוקד של תסיסה נגד המשטר הסורי. הדבר גרם לנזק ולהרס נרחב. בהתנגשויות אלה מאות אזרחים נהרגו ואלפים נפצעו ונעצרו בידי המשטר הסורי. מאורעות אלו הביאו לפרוץ מלחמת האזרחים בסוריה שנמשכת מעל לשבע שנים וגבתה את חייהם של מעל ל-500 אלף נפש. ב-12 ביולי 2018 כבש צבא סוריה מחדש את העיר.
ג'ון נילי קנדי

ביוגרפיה

קנדי נולד בעיירה סנטרוויל שבדרום-מערב מדינת מיסיסיפי, וגדל בעיר זכריה במזרח מחוז באטון רוז'. ב-1969 הגיעו לימודיו התיכוניים לידי גמר. הוא סיים בכבוד רב את לימודיו באוניברסיטת ואנדרבילט שבטנסי עם תואר ראשון במדע המדינה, פילוסופיה וכלכלה. בוואנדרבילט נבחר לנשיא כיתתו הוותיקה והיה חבר באחוות פי בטא קפא. לאחר תום לימודיו בוואנדרבילט, קנדי ​​קיבל תואר דוקטור ב-1977 מבית הספר למשפטים של אוניברסיטת וירג'יניה שבשרלוטסוויל, וירג'יניה. ב-1979 קיבל תואר בהצטיינות (First Class Honours) במשפט אזרחי ממכללת מגדלן שבאוניברסיטת אוקספורד.
ב-1988 נתמנה קנדי ליועץ מיוחד למושל לואיזיאנה הדמוקרטי דאז, באדי רומר. ב-1991 הוא מונה למזכיר הקבינט וכיהן בתפקיד זה עד 1992. קנדי היה המועמד הדמוקרטי למשרד התובע הכללי של לואיזיאנה אשתקד, אך נחל כישלון בהתמודדות זו. לאחר תקופתו הראשונה בקבינט הארצי, חזר קנדי לעיסוקו הפרטי בחוק ומשפט עד 1996. באותה שנה הוא מונה למזכיר מחלקת הכנסות המדינה בממשלתו של המושל הרפובליקני מייק פוסטר.
קנדי עזב את ממשלו של פוסטר כשנבחר לגזבר המדינה ב-1999, קנדי נבחר מחדש למשרד הגזבר ללא התנגדות ב-2003. לאחר שחוזר בידי אנשי המפלגה הרפובליקנית במשך חודשים, הודיע קנדי במכתב לבוחריו כי הוא עוזב את המפלגה הדמוקרטית וחובר לרפובליקנים, החל מיום 27 באוגוסט 2007. במכתבו הוא הודיע שהמעבר לא ימנע ממנו להתמודד מחדש למשרד הגזבר. בתקופת כהונתו כגזבר המדינה, ב-2007, הגה קנדי תוכנית בת עשרים וארבע נקודות, שבאמצעותה תוכל המדינה לחסוך כסף, לפי אמונתו. המושל בובי ג'ינדאל אמר על התוכנית כי קנדי יוכל באמצעותה "לייעל" את משרדו. רבים מרעיונותיו של קנדי נהגו במסגרת חברותו ב"וועדה לייעול ממשלתי של לואיזיאנה", בה היה חבר מתוקף תפקידו כגזבר.
ב-2004, השיק קנדי מסע בחירות לסנאט של ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית לאחר שהסנאטור ג'ון ברוו פרש לגמלאות. קנדי התמודד מול דייוויד ויטר וחבר בית הנבחרים הדמוקרטי כריס ג'ון. בבחירות הכלליות ניצח ויטר את ג'ון. קנדי רץ בשנית לסנאט ב-2008. הפעם, התמודד כחבר המפלגה הרפובליקנית. הוא הובס בידי הסנאטורית המכהנת מרי לנדרו. ב-26 בינואר 2016 הודיע ​​קנדי ​​כי יתמודד בפעם השלישית לסנאט. בניסיון להחליף את דייוויד ויטר הפורש, התמודד קנדי מול כעשרים יריבים. ויטר הודיע ​​על פרישתו מסנאט ב-2015 לאחר שאיבד את שאיפותיו לכהן כמושל המדינה לג'ון בל אדוארדס הדמוקרטי. קנדי קיבל את תמיכתם של דונלד טראמפ ומייק פנס ובבחירות הכלליות הביס את פוסטר קמפבל ונבחר לסנאט.
קנדי הושבע כסנאטור זוטר מטעם מדינת לואיזיאנה עם התכנסות הקונגרס ה-115 של ארצות הברית, ב-3 בינואר 2017. התנהגותו של נדי כסנאטור משכה תשומת לב. בעיתון הפינגטון פוסט נכתב כי "מאז נבחר לסנאט לפני שנה, קנדי ​​[...] בנה לעצמו מוניטין בגבעת הקפיטול באמצעות שנינות, הומור ונטייה לביטויים עממיים - הישג בולט במקום בו השפה המקצועית וז'רגון מסתורי שולטים".
תיקים באפלה: רוצים להאמין

עלילת הסרט

בשל הסודיות הרבה שהייתה קיימת על סט צילומי הסרט, תקציר של עלילת הסרט לא יצא באופן רשמי עד צאת הסרט לאקרנים. עלילת הסרט מתרחשת כשש שנים מהנקודה שבה עלילת סדרת הטלוויזיה הסתיימה, אבל העלילה לא קשורה למיתולוגיה של הסדרה (בניגוד לסרט הקודם) אלא הסרט עומד בפני עצמו. בהתחלת הסרט מציגים את דיינה סקאלי שפרשה מה-FBI והפכה לרופאה רשמית בבית חולים קתולי ומתבקשת מה-FBI לחפש את השותף שלה פוקס מאלדר שנחשב לנמלט, פוקס מאלדר מדוכא בביתו הרחק מעיר ששם מפוזרים דפים וחתיכות של עיתונים שקשורים לחוצנים, והוא עדיין מנסה למצוא את אחותו האבודה אך שוב מגיע למבוי סתום. ה-FBI מבקש מהם לחקור תופעה על טבעית על מספר אנשים שנחטפו, כולל סוכנת FBI בתמורה יסגרו את התיק של מאלדר.
כיכר הלחם

"כיכר הלחם" הוא הכינוי למאהל המחאה שהוקם ב"כיכר המדינה" בתל אביב בין השנים 2002–2003, ובקריית הממשלה בירושלים בשנת 2004. 
המאהל הוקם על ידי הפעיל החברתי ישראל טוויטו, יחד עם עשרות מחוסרי דיור. הוא בא למחות נגד הקיצוצים בתקציבי הרווחה שהנהיגה הממשלה. המאהל הוקם בכוונה תחילה בין החנויות היקרות ביותר בישראל, כדי להמחיש את גודל הפערים החברתיים בישראל. אנשי כיכר הלחם זכו לסיוע לוגיסטי מ"האגף למשימות לאומיות" של התנועה הקיבוצית בראשות יואל מרשק, שסיפק לאנשי המאהל משרדים, גנרטור להפעלת המקום, הדרכה ארגונית וליווי צמוד.
המאבק גרר זעם רב הן מבעלי הקרקע והן מעיריית תל אביב-יפו. בעלי הקרקע בכיכר ניהלו נגדו מאבק משפטי במטרה לפנות את המאהל מהשטח אליו פלש. בחסות צו מטעם העירייה, פונו דיירי הכיכר בכוח באוקטובר 2003. לאחר פינויים מכיכר המדינה בתל אביב, הועתק המאהל אל מול קריית הממשלה בירושלים. בדצמבר 2004 פונו גם משם. עתירה כנגד הפינוי נדחתה על ידי בית המשפט המחוזי ואושרה פה אחד בבית המשפט העליון. 

בפסד הדין התייחסה השופטת אילה פרוקצ'יה לגבולות זכות המחאה: 
"זכות הביטוי והמחאה היא, אכן, זכות בעלת מעמד-על במשפט, אך אין היא מקנה לאזרח חופש בלתי מוגבל לעשות ברשות הציבור כבתוך שלו ולפגוע אגב כך פגיעה ממשית ממושכת באינטרסים ציבוריים חשובים. זכות המחאה אין פירושה התרת הרסן ויצירת אנרכיה שבה כל איש הישר בעיניו יעשה. קשה להלום כי בשם חופש הביטוי והמחאה – ותהא תכלית המחאה חשובה ככל שתהא – תבקש קבוצת אזרחים לתפוס חזקה ממושכת וללא הגבלת זמן ברחוב ציבורי של עיר, ותתמקם שם על מאהליה ומתקניה אגב שיבוש רצוף של התנועה במקום, יצירת מפגעי תברואה, ופגיעה חזותית מתמשכת במראה פני המקום. הפגיעה באינטרס הציבורי מפעולה כזו אפשר אף גוברת נוכח העובדה כי מיקום המאהל הוא באזור קריית הממשלה החשוף לתנועת ציבור מוגברת עקב מרכזיותו והיותו מוקד פעילות ממלכתית."
שנה לאחר מכן, הקים טוויטו יחד עם ויקי קנפו (שפרשה מאוחר יותר) את מפלגת המחאה "לוחמי חברה מאוחדים - לח"ם". המפלגה התמודדה בבחירות לכנסת ה-17 וה-18, אך לא הצליחה לעבור את אחוז החסימה.
לנרד נימוי

קורות חייו

לנרד סיימון נימוי נולד בבוסטון, מסצ'וסטס שבארצות הברית, למשפחה יהודית-דתית-אורתודוקסית דוברת יידיש, של מהגרים מאוקראינה. את קריירת המשחק שלו החל בגיל שמונה. הוא החל לימודי צילום באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, והשלים אותם בבוסטון קולג'. כמו כן למד לתואר שני בחינוך, והוא בעל תואר דוקטור של כבוד מאוניברסיטת אניטוק באוהיו. נימוי שירת כסמל בצבא ארצות הברית בשנים 1953–1955.
בשנת 1966 שיחק לראשונה את דמותו של ספוק בסדרה המקורית של "מסע בין כוכבים", דמות שאותה חזר אחר כך לגלם עוד בשבעה סרטי קולנוע, בשנים 1979–2009, ששניים מתוכם ("מסע בין כוכבים 3: החיפוש אחר ספוק", "מסע בין כוכבים 4: השיבה הביתה") אף ביים בעצמו. כמו כן, דמותו של ספוק הופיעה גם בפרקי הסדרה מסע בין כוכבים: הדור הבא.
בשנת 1988 ביים סרט קולנועי "אם במבחן", שמבוסס על הספר של סו מילר, בהשתתפותם של ליאם ניסן, דיאן קיטון, ג'ייסון רוברדס ואחרים. 
נימוי היה מועמד לפרס אמי עבור שחקן המשנה הטוב ביותר על סרט הטלוויזיה שצולם בחלקו בישראל, "אישה ושמה גולדה" (1982), על תפקידו כמוריס מאירסון, בעלה של גולדה מאיר, לצדה של אינגריד ברגמן כגולדה, בתפקידה האחרון.
במאי 2010 הודיע נימוי שהוא פורש מתעשיית הקולנוע, אחרי שהיה פעיל 60 שנה.
ב-27 בפברואר 2015 נפטר ממחלת ריאות.
ג'ון סטוקטון

ראשית הקריירה

סטוקטון נולד וגדל בספוקיין, וושינגטון. את קריירת הכדורסל שלו הוא החל באוניברסיטת גונזגה, שבעיר הולדתו, שם סיים את שנתו הראשונה עם ממוצע של 20.9 נקודות למשחק ב-57% מהשדה.

קריירת ה-NBA

בדראפט של שנת 1984 נבחר סטוקטון במקום ה-16 על ידי קבוצת הכדורסל של יוטה ג'אז, אשר בה, כאמור, המשיך לשחק במשך כל הקריירה המקצוענית שלו. במהלך שנותיו ב-NBA קבע סטוקטון שיאים מרשימים ביותר. הוא סיים את הקריירה בממוצע דאבל-דאבל, עם 13.1 נקודות ו-10.5 אסיסטים למשחק כשהוא מחזיק בשיאי ה-NBA של כל הזמנים, הן באסיסטים (15,806) והן בחטיפות (3,265). הוא מחזיק בשיא ה-NBA במשחקים רצופים במדי קבוצה אחת, ומדורג שלישי במספר המשחקים הכולל לשחקן בליגת ה-NBA, אחרי כרים עבדול-ג'באר ורוברט פאריש. במהלך כל הקריירה הוא החמיץ 22 משחקים בלבד.
סטוקטון השתתף בעשרה ממשחקי האולסטאר, כאשר במשחק של 1993 שהתקיים בסולט לייק סיטי, יוטה, הוא הוכתר לשחקן המצטיין במשחק יחד עם חברו לקבוצה קארל מלון. סטוקטון שיחק במדי הנבחרת הלאומית של ארצות הברית במשחקים האולימפיים בשנים 1992 (כחלק מה"דרים טים") ו-1996, וזכה עמה במדליית הזהב בשתי הפעמים.
בשנת 2014 בחר בו עיתון הארץ לשחקן הלבן החמישי הטוב ביותר אי פעם.
סטוקטון נשוי לנאדה סטפוביץ' ויש להם שתי בנות וארבעה בנים. בנו דייוויד סטוקטון אף הוא כדורסלן, ששיחק ב-NBA ובאירופה ובמרץ 2018 חתם ביוטה ג'אז.
סיים את הקריירה שלו בדאבל דאבל(13.1 נקודות, 10.5 אסיסטים).
פרדס יוסף

פרדס יוסף היא סדרת ספרי חידושים על החומשים בראשית, שמות וויקרא. הספר חובר על ידי יוסף פצנובסקי ונדפס בפיטרקוב בין השנים תר"צ - תרצ"ז (1930–1937).
פצנובסקי, שהשתייך לחסידות גור, עסק במסחר והתגורר בפאביאניץ שבפולין. סדרת ספריו מכילה ליקוט רחב של חידושי תורה, פירושים, שאלות ותשובות מראשונים ואחרונים. החידושים בדרך כלל למדניים. חלק גדול מהחידושים נלקט מספרים שאינם מפורסמים.
בשער הספר כותב המחבר אודות עבודתו: "קנקן חדש מלא ישן אתיא חיפוש מלחיפוש, לבאר חמירא בדברי רש"י ורמב"ן ז"ל על התורה...".
הכרך הראשון על ספר בראשית יצא לדפוס בפיטרקוב בשנת 1930 בהוצאת מסורה. כרכים נוספים יצאו בשנים 1937 (שמות) ו-1939 (ויקרא).
פצנובסקי נפטר בב' בסיוון ה'תש"ב (1942) בגטו לודז' לפני שהספיק להביא לדפוס את כתבי ידו על הספרים במדבר ודברים.

פרדס יוסף החדש

עקב הפופולריות של הסדרה הוציאו מספר מחברים ספרים משלהם ברוח סגנונו של המחבר, תחת השם "פרדס יוסף החדש". מכון פרדס השלים את הכרכים על החומשים במדבר ודברים, בעריכת הרב דוד אברהם מנדלבוים. מכון זיכרון מרדכי הוציא את "פרדס יוסף החדש" על הגדה של פסח, בעריכת הרב גמליאל רבינוביץ.
אלכסנדר פריץ

ביוגרפיה

פריץ מיעט בתחרויות עקב עבודתו המשפטית, והופעתו הראשונה בשחמט הייתה בלייפציג 1877.
פריץ חלק, יחד עם וילפריד פאולסן מקום 5–6 בתחרות פרנקפורט 1878 (ניצח: לואיס פאולסן) היא ניצחונו של פריץ מתחרות זו על וילפריד פאולסן, הגיע תשיעי בתחרות בראונשויג 1880 (ניצח: לואיס פאולסן), הגיע למקום ה-13 בתחרות ויסבאדן 1880 (ניצחו: ג'וזף הנרי בלקבורן, אדולף שוורץ וברטולד אינגליש), להלן ניצחונו של פריץ מתחרות זו על לואיס פאולסן.
פריץ השתתף חמש פעמים בקונגרס DSB, והגיע למקום ה-16 בתחרות נירנברג 1883 (ניצח: שמעון אברמוביץ וינוור) להלן ניצחונו המרשים של פריץ מתחרות זו על ג'יימס מייסון, על וילפריד פאולסן ועל אמיל שאלופ, הגיע למקום ה-20 בתחרות פרנקפורט 1887 (ניצח: ג'ורג' הנרי מקנזי), חלק מקום 13–14 בתחרות וורצלאב 1889 (ניצח: זיגברט טאראש), הגיע למקום ה-15 בתחרות קלן 1898 (ניצח: עמוס ברן) והגיע למקום ה-16 בתחרות דיסלדורף 1908 (ניצח: פרנק מרשל).
פריץ היה שחקן חזק של משחק עיוור ונהג לשחק משחק סימולטני עיוור מול עשרה יריבים במקביל.
על שמו קרויה הסתעפות פריץ בהגנת שני הפרשים: 1. ה4 ה5 2. פו3 פג6 4. רג4 פו6 4. פז5 ד5 5. ה:ד5 פד4
מוזיאון הריגול הבינלאומי

הקמה

המוזיאון נבנה על ידי מילטון מלץ בעלות של כ-40 מיליון דולר ומשמש כארגון ללא מטרות רווח. מלץ ייסד את החברה Malrite ואת תאגיד המדיה הכולל את מוזיאון הריגול. לאחר פיגועי 11 בספטמבר טען מלץ שהציבור רוצה וראוי לקבל מידע נוסף על קהילת המודיעין. החברה של מלץ מימנה מחצית מעלות ההקמה של המוזיאון ועוד 20 מיליון דולר מומנו על ידי עיריית וושינגטון. המוזיאון הוא חלק מפרויקט עירוניות מתחדשת של רובע פן בוושינגטון, שהחל בשנת 1990 על ידי החברה לפיתוח של וושינגטון. 
במוזיאון נמצאים יותר מ-600 פריטים בשטח של למעלה מ-20,000 רגל מרובע (1900 מ"ר). התערוכות מתייחסות להיסטוריה של הריגול ומרגלים בפועל, הן בעולם האמיתי והן בתרבות הפופולרית. במוזיאון תערוכות נרחבות על שיטות הריגול וחומרים מתקופת האימפריות היוונית והרומית, האימפריה הבריטית, מלחמת העצמאות האמריקנית, מלחמת האזרחים האמריקנית, שתי מלחמות העולם ושנות המלחמה הקרה. תחנות מבקרים אינטראקטיביות רבות נמצאות ברחבי שטחי התערוכות. בתחנה הסופית מוצג סרט בן 8 דקות, המתאר כיצד הטכנולוגיה המודרנית שינתה את פניה של הלוחמה בטרור.