google/wiki40b huggingface dataset:
בלדאסארה גאלופי

ביוגרפיה

גאלופי נולד באי בוראנו בלאגונה של ונציה, ומשום כך הוצמד לו הכינוי איל בוראנלו. ניסיונו הראשון בכתיבת אופרה, La fede nell'incostanza ossia gli amici rivali (1722) נחל כישלון חרוץ והורד מן הבמה בשריקות בוז. לאחר זאת למד מוזיקה אצל אנטוניו לוטי ואחרי תקופה קצרה בפירנצה, שם עבד כצ'מבליסט, חזר לוונציה לנסות שוב את כוחו באופרה. הפעם זכתה האופרה סריה שלו, "דורינדה" (1729) להצלחה וחנכה את קריירת התיאטרון שלו.
בשנת 1740 התמנה למנהל מוזיקלי של ה-Ospedale dei Mendicanti, עבד בכנסיית סן מרקו משנת 1748 והתמנה למאסטרו די קאפלה, משרה שנחשבה בוונציה לרמה ביותר בעולם המוזיקה המקומי, בשנת 1762. הוא חי ועבד רוב ימיו בוונציה, אף כי בין 1741 ל-1743 עבד בלונדון ומשנת 1765 עד 1768 עבד בחצר הצארינה קתרינה הגדולה בסנקט פטרבורג. לאחר מותו, בשנת 1785, תפס את מקומו ג'ובאני בטיסטה גראציולי כנגן העוגב בסן מרקו. 
האופרה בופה הראשונה של גאלופי הייתה "ל'ארקדיה אין ברנטה" (1749). היה זה גם מפעלו המשותף, הראשון עם הליבריתן קרלו גולדוני, שעמו יצר מספר ניכר של אופרות. היצירות הללו היו פופולריות מאוד, בייחוד "חכם הכפר" מ-1754, שזכתה להצלחה רבה. הליברית של גולדוני "עולם הירח", שגאלופי היה הראשון לכתוב לה מוזיקה, שימשה אחר כך כמה מלחינים אחרים, ביניהם יוזף היידן וג'ובני פאיזיילו. בין האופרות הבאות שלו L'amante di tutte מ-1760 ו-I tre amanti ridicoli מ-1761 לליברית שכתב בנו של המלחין, אנטוניו גאלופי, בשם העט "א. ליטאו".
בשנים הבאות פחתה משהו תפוקת האופרות של גאלופי. בין יצירותיו הלא-אופראיות מספר רב של יצירות לצ'מבלו ואורטוריות אחדות. בעת מותו בוונציה, היה גאלופי בין הדמויות הנודעות והמכובדות ביותר בממסד המוזיקלי הוונציאני. מיסת רקויאם נוהלה לזכרו בכנסיית סן מארקו. 
לפחות שתי יצירות קודש למקהלה של אנטוניו ויולדי יוחסו לגאלופי, Beatus Vir אחד ו- Nisi Dominus
אחד. 
הפואמה של רוברט בראונינג, "טוקטה של גאלופי" מתייחסת למלחין וליצירתו.
קומפטומטר

קומפטומטר הוא סוג של מכונת חיבור מכנית. הקומפטומטר היה התקן החיבור הראשון אשר הופעל על ידי לחיצת מקשים בלבד. המקשים סודרו בשבכה של עמודות אופקיות ואנכיות.
"קומפטומטר" היה השם המסחרי של חברת "Felt and Tarrant" משיקגו (שלימים תיקרא "חברת קומפטומטר" ולאחר מכן "חברת ויקטור קומפטומטר"). לאחר שנת 1961 השם המסחרי עבר לבעלותה של חברת Sumlock-Comptometer בבריטניה. התכנון המקורי הומצא כפטנט בשנת 1887 על ידי דור פלט האמריקני.
למרות שמטרתו העיקרית של הקומפטומטר הייתה חיבור, היה ביכולת המכונה לבצע חילוק, כפל וחיסור. גרסאות קומפטומטר מיוחדות שנבדלו במערכי המקשים (היו מכונות עם 30 מקשים ואפילו 100 מקשים) יוצרו למגוון מטרות ביניהן חישוב מטבע, חישוב זמן וחישוב משקל.
בידיו של מפעיל מיומן, מסוגל הקומפטומטר לחבר במהירות שכן כל ספרות המספר יכולות להקלט בו זמנית. עובדה זו הפכה את הקומפטומטר למהיר יותר ממחשבונים אלקטרוניים. זו הסיבה, שעבור מספר ישומים מיוחדים נותרו מכונות אלו בשימוש עד שנות ה-90 של המאה ה-20. אך למעט קומץ מכונות כולן הוחלפו על ידי תוכנת מחשב.
המנון קנדה

היסטוריה

השיר "הו קנדה" נכתב בצרפתית על ידי קליסקה לוואלה ואדולף בזיל רוטיה, כשיר פטריוטי צרפתי-קנדי עבור "האגודה של סן ז'אן בפטיסט". השיר בוצע לראשונה ב־24 ביוני 1880 ב"יום סן ז'אן בפטיסט", החג הלאומי של קוויבק. הגרסה האנגלית מבוססת על שיר של רוברט סטנלי וויר מ-1908 והיא איננה תרגום של הנוסח הצרפתי.
השיר שימש באירועים פנימיים של קנדה, בעוד ההמנון הלאומי של האימפריה הבריטית ששימש בתור ההמנון הלאומי בקנדה. ב־1 ביולי 1980 אומץ "הו קנדה" להמנון הרשמי של קנדה. אחרי קבלת ההמנון החדש, ההמנון הישן הפך להמנון המלכותי, ומשתמשים בו לציון לשבח המושל או ברגע שבני המשפחה המלכותית נמצאים במדינה. הוא מנוגן גם ברוב האירועים הממלכתיים כגון הלוויות ויום זיכרון לחיילים (וטרנים).
בחודש יוני 1980, בטרם קיבל ההמנון מעמד רשמי, פנה הקונגרס היהודי-קנדי (CJC) לממשלה בבקשה להשמיט את המילה "צלב" מן הגרסה הצרפתית של ההמנון אך הבקשה לא התקבלה.
ב-2018 תיקן הפרלמנט את השורה השלישית של השיר על מנת להופכו לשווה מבחינה מגדרית.
בית הסוהר נפחא

בית הסוהר נפחא הוא מתקן כליאה של שירות בתי הסוהר הממוקם כ-20 קילומטרים מצפון למצפה רמון. בית הסוהר הוקם בשנת 1980, במטרה לתת מענה לכליאת אסירים ביטחוניים מסוכנים ובידודם ממרכזי אוכלוסייה.

מתקן הכליאה

בתחילת הדרך הוקמו בבית הסוהר שני אגפים. בשנת 1987 עם הגידול במספר האסירים נבנו אגפים חדשים נוספים. במהלך הבנייה ניצלו מספר אסירים את ההזדמנות וברחו מבית הסוהר. הם נמצאו מאוחר יותר כאשר הם מסתתרים בקרב שבטי הבדואים באזור.
כשהוקם בית הסוהר, מירב ההשקעה הייתה באגפים הייחודים, גם משום שהאיום החיצוני על בתי הסוהר באותם ימים לא נחשב גדול. בשנת 2006 נבנה בצמוד אליו בית הסוהר רמון.

אוכלוסיית האסירים

בבית הסוהר נפחא מוחזקים האסירים הקשים ביותר, הוא מיועד לכ-700 אסירים ביטחוניים, השפוטים בגין עבירות חמורות במיוחד (עם דם על הידיים), ועוד מאה אסירים פליליים כבדים, רובם שפוטים על רצח ועבירות סמים.

אסירים ביטחוניים

האסירים הביטחוניים שוהים באגפים המחולקים על פי השתייכות ארגונית, וזאת במטרה למנוע מצב של פגיעות הדדיות. המדובר במדיניות ייחודית למחוז דרום בשב"ס. יש אגפים של אסירי חמאס ואגפים של אסירי פת"ח. בתוך כל אגף יש גם ייצוג לארגונים הקטנים. 
בנוסף לכך מתנהלת מדיניות של הפרדה כפולה, על פי השתייכות ארגונית, אבל גם גאוגרפית. 
ישנה הפרדה בין אסירים שמוצאם מיהודה ושומרון ובין אלה שמוצאם מרצועת עזה.

אסירים פליליים

בעבר היו בבית הסוהר נפחא רק מספר מועט של אסירים פליליים שהיו "אסירי עבודה", אך כיום מתנהל אגף סגור של אסירים פליליים קשים. אשר רובם רוצחים וסוחרי סמים.
הטיפול באסירים הפליליים בבית הסוהר מתבסס על מודל "הטיפול המשולב" שהוגדר כיעד מרכזי על ידי נציבות שירות בתי הסוהר. האגף, שהתשתית שלו היא של אגף ביטחוני, היה במשך תקופה ארוכה כר לאירועי אלימות קשים בין האסירים לבין עצמם ובינם לבין סגל הכליאה. האסירים ראו בו מקום ענישה נוסף בשל המרחק הפיזי ממרכז הארץ, אבל גם בגלל התנאים והיעדר מסגרות של חינוך ושיקום. במסגרת תוכניות השיקום הוקמו בו בית כנסת ומדרשה תורנית. הופעלו תהליכים טיפוליים, בתחום הדת והחינוך. המדרשה היא בין המובילות בתחום השיקום בבתי הסוהר. רבנים מכל הארץ מגיעים אליה, כדי להופיע בפני האסירים. בנוסף נפתחה גם מאפיית פיתות, ואסירי האגף הסגור הם אלה שמפעילים אותה. כתוצאה מתהליכים אלה ירדה רמת האלימות והאירועים האגרסיביים בין האסירים באגף בצורה דרמטית.

תקריות

ביוני 2002 דקר אסיר איש חמאס את מפקד כלא נפחא סגן גונדר אלברט אבו חצירא, ושניים מפקודיו. ב-26 באוקטובר 2015 הודח מפקד הכלא גונדר משנה שמעון ביבס בעקבות הברחת טלפונים סלולריים אל תוך כותלי הכלא.
דיאנה (סרט)

הפקה

תסריט הסרט נכתב על ידי סטפן ג'פריס ומבוסס על ספרה של קייט ס'נלס משנת 2001.

ביקורות

הסרט קיבל ביקורות שליליות בעולם וציוני דירוג נמוכים. ביקורות בישראל:
ביוגרפיה שלא אומרת דבר על האישה, על האגדה, על המוות, ומי היא הייתה. אלא רק סרט זניח, ולא מוצלח במיוחד, שאומר היטב: להיות מפורסם זה נורא. למעשה, זה יכול להרוג אותך.
— פנאי פלוס
כנראה הסרט הגרוע ביותר של השנה ואולי של העשור.
— יאיר הוכנר באתר "סרט"
הסרט הביוגרפי על חייה של נסיכת ההמונים לא הצליח לגלם קמצוץ מהדמות שעליה הוא מבוסס. במקום כריזה וטוב לב, קיבלנו דמות מרושעת וטיפשית למדי, שמתמרנת את העולם כולו לפי צרכיה.
— mako
אריק פרווה

אריק היילאמר פרווה  (בשוודית: Erik Hjalmar Perwe; ‏ 1 בינואר 1905 - 29 בנובמבר 1944), כומר שוודי, מחסידי אומות העולם, שהציל במלחמת העולם השנייה אלפי יהודים ממוות בידי הנאצים.

קורות חיים

אריק פרווה נולד ב-1 בינואר 1905 בעיר קרלסקרונה, הנמצאת במחוז בלקיניה שבדרום מזרח שוודיה. אמו  נפטרה במהלך לידתו. פרווה הצטרף  לארגון העולמי של צעירי הנוצרים ימק"א בגיל צעיר וסיים את לימודי התאולוגיה בשנת 1931. לאחר מכן נישא לאשתו, אותה הכיר לראשונה בימק"א. בינואר 1942 פרווה התמנה לכומר בכנסייה בנורקופיג, אך נשאר בתפקידו רק מעט יותר מחצי שנה לפני שעבר לתפקידו החדש ככומר בכנסייה הוויקטוריאנית השוודית שבברלין.

פעילות בתקופת השואה להצלת יהודים

פרווה מונה לכומר הכנסייה הוויקטוריאנת השוודית בברלין בספטמבר 1942, כשנשלח על ידי הארכיבישוף אירלינג איידן במטרה מפורשת להציל יהודים. הוא מילא את מקומו של הכומר בירגר פורל (Birger Forell),  שהוחזר לשוודיה לאחר שהנאצים הכריזו עליו כעל בלתי רצוי. למרות הסכנה שנשקפה לו ולבני משפחתו, פרווה החליט להמשיך את הפעילויות הנסתרות של פורל בכנסייה ובהצלת היהודים.
בזכות התמיכה של מתנדבים וכספים רבים שנשלחו אליו, פרווה הפך את הכנסייה ל"גן עדן" עבור הפליטים היהודים. הוא פעל להברחת יהודים לשוודיה באמצעות תשלום שוחד לפקידים בחברות תעופה וברכבת. פרווה סיפק גם כסף, מזון, מסמכים מזויפים ותמיכה נפשית ליהודים שלא הצליח  להבריח. אותם יהודים הוחבאו במקומות מסתור שונים ברחבי ברלין: בפארקים, בתחנות רכבת, במבנים שהופצצו ובבתיהם של אנשים אמיצים ברחבי העיר.
ב-29.11.1944 פרווה טס לביקור קצר בשוודיה, אך מצא את מותו לאחר שמטוסו התרסק בים הבלטי על כל נוסעיו. ישנה סברה בלתי מבוססת כי הגסטאפו חיבל במטוס טרם המראתו משום שחשד בפרווה ובמטרותיו. גם מחליפו של פרווה ככומר הכנסייה, אריק מירגרן (Erik Myrgren), שהוכר אף הוא כחסיד אומות העולם, המשיך בפועלו של פרווה וכך ניצלו בחסות הכנסייה הוויקטוריאנית יהודים רבים במהלך המלחמה.

הכרה והנצחה

בעיר סטולברג שבגרמניה נקרא על שמו של פרווה בית ילדים.
בברלין, על קיר בית הספר השוודי בעיר הוצב שלט לזכרו.
בכנסיית הדוויג שבנורקופיג, אותה כנסייה בה שימש פרווה ככומר לפני המלחמה, הוקם פסל לזכרו.
פרווה הוכר כחסיד אומות העולם על ידי יד ושם בתאריך 23.06.2006.
גיא שגיב

גיא שגיב (נולד ב-5 בדצמבר 1994) הוא רוכב אופניים ישראלי, אלוף ישראל במרוץ אופני כביש (2015 ו-2016), ואלוף ישראל במרוץ נגד השעון (2017). הוא חלק מקבוצת Israel Cycling Academy, במסגרתה השתתף בג'ירו ד'איטליה 2018. הוא וגיא ניב, חברו לקבוצה, הם הישראלים הראשונים אי פעם שהשתתפו באחד ממירוצי הגרנד טורס. שגיב הפך לישראלי הראשון שמסיים מרוץ גראנד טור כאשר סיים במקום ה-141 מתוך 149 רוכבים שהשלימו את מסלול המירוץ
תחנת הכוח הגרעינית איגנלינה

תחנת הכוח הגרעינית איגנלינה (בליטאית: Ignalinos atominė elektrinė) היא תחנת כוח גרעינית שנבנתה בשטח ליטא הסובייטית ופעלה בשנים 1984-2009. לצורכי הקמה ותפעול המתקן הוקמה עיר חדשה, ויסגינס. תחנת הכוח הייתה מורכבת מ-2 כורים גרעיניים בהספק של 1000 מגוו"ט כ"א.

היסטוריה

תחנת הכוח ממוקמת על שפת אגם דריסביאטי. תחילה תוכנן להקים את המתקן בצד הבלארוסי של האגם, אך לאחר בדיקת הקרקע הוחלט להזיז את מיקום תחנת הכוח לצד המערבי של האגם. עבודות מוקדמות החלו בשנת 1974. התכנון המקורי כלל תחנת הכוח בעלת 4 כורים גרעינים זהים לאלו שהותקנו בתחנות כוח אחרות שנבנו בברית המועצות באותה תקופה, לרבות כורים שגרמו לאסון צ'רנוביל.
בשנת 1984 הכור הראשון החל לעבוד בצורה מסחרית. היה מתוכנן שהכור השני יתחיל לעבוד זמן קצר אחריו. אומנם, בעקבות אסון צ'רנוביל עבודות הכנסה לניצול הוקפאו והוא נכנס לניצול מסחרי רק במהלך שנת 1987. בסוף שנת 1987 לאור החששות בציבור מתחנת הכוח הוחלט על עצירת בניית הכור השלישי וביטול תוכניות להקמת הכור הגרעיני הרביעי. כמו כן, סוכם שהכורים הקיימים יעבדו בהספק של כ-85% מיכולתם.
לאחר שליטא קיבלה את עצמאותה, תחנת כוח איגנלינה הייתה הספקית העיקרית של החשמל למדינה. היא סיפקה 70-80% מסך האנרגיה הנצרכת במדינה ואיפשרה למדינה להסתמך על מקורות חשמל עצמאיות.

סגירת תחנה הכוח

לאור בעיות בטיחות הקיימות בתכנון התחנה, הקהילה האירופית דרשה סגירת המתקן וזה היה אחד מהתנאים לקבלת ליטא בארגון. ב-19 בפברואר 2001 הממשלה הליטאית אישרה תוכנית לסגירת התחנה. בסוף דצמבר 2004 הופסקה פעילות של הכור הראשון ובסוף 2009 הופסקה הפעלה של הכור השני.
בהתאם לתוכנית שאושרה מתוכנן לפרק את כול המתקנים במתחם. התוכנית צפויה להתבצע במהלך עשור 2010-2020 וחולקה ל-2 שלבים. מימון העבודות באתר מבוצע בעיקר על ידי גופים בינלאומיים. נכון לינואר 2014 באתר מועסקים כ-2100 עובדים. באתר נמצא בשלבי בנייה מתקן לאחסון פסולת גרעינית. מתקן זה מתוכנן ונבנה על ידי חברה גרמנית המתמחה בתחום ובונה מתקנים דומים גם בתחנות כוח סובייטיות אחרות בעלות תכנון דומה. קיימת מחלוקת כספית בין הצדדים המעורבים בבנייה וזה מעקב את המשכה.
קיימות תוכנית להקמת תחנת כוח חדשה בקרבת מקום. התחנה החדשה עשויה לספק את החשמל לצורכי ליטא, לטביה ואסטוניה. כמה מסמכי יסוד כבר נחתמו,אך עבודות הקמה טרם החלו.
פראנץ אנטון הופמייסטר

ביוגרפיה

הופמייסטר נולד ברוטנבורג על נהר הנקר. בגיל 14 יצא לווינה ללמוד משפטים, אך לאחר סיום לימודיו בחר במוזיקה כקריירה ובשנות ה-80' של המאה ה-18 היה לאחד המלחינים הפופולריים ביותר בעיר, עם רשימת יצירות גדולה ומגוונת לשמו. כיום, לעומת זאת, מוכר הופמייסטר כמעט אך ורק כמו"ל של יצירות מוזיקליות. בשנת 1785 ייסד את אחד מבתי ההוצאה לאור הראשונים למוזיקה בווינה, שני רק לארטאריה ושותק, שהופיע בתחום המול"ות רק חמש שנים קודם לכן. הופמייסטר פרסם את יצירותיו הוא ואלו של רבים מחשובי המלחינים בתקופתו, בהם היידן, מוצרט, בטהובן, קלמנטי, אלברכטסברגר ואחרים. המלחינים המפורסמים גם נמנו עם ידידיו האישיים של הופמייסטר: מוצרט הקדיש לו את רביעיית המיתרים שלו ברה מז'ור (ק. 499) ובטהובן פנה אליו במכתב כ"אח אהוב ויקר".
פעילותו של הופמייסטר בשדה ההוצאה לאור הגיעה לשיאה בשנת 1791, אך משם ואילך פינתה את המקום להלחנה. רוב האופרות שלו חוברו והוצגו על הבימה בראשית שנות ה-90' של המאה ה-18, ועובדה זו, יחד עם העדר בולט של חוש עסקי, הובילו לירידה מוחשית בייצור.
בשנת 1799 יצאו הופמייסטר והחלילן פרנץ תורנר לסיור קונצרטים, שתוכנן להביאם למרחקים, עד לונדון, אך לא נמשך מעבר ללייפציג, שם התיידד הופמייסטר עם נגן העוגב אמברוזיוס קיהנל. נראה שהשניים גמרו אומר לייסד הוצאה לאור בשותפות, שכן "תוך שנה" הקימו את "לשכת המוזיקה" (Bureau de Musique), שתעבור עם הזמן לידי הוצאת פיטרס ידועת השם, שעודנה פעילה גם כיום. בין פרסומיהם הייתה המהדורה הראשונה של יצירות המקלדת של יוהאן סבסטיאן באך ב-14 כרכים, בשנת 1802. עד 1805 המשיך הופמייסטר לנהל הן את בית ההוצאה הווינאי והן את זה החדש יותר בלייפציג, אבל במרץ 1805 העביר את הבעלות על "לשכת המוזיקה" לידי קיהנל. גם עניינו בעסק הווינאי דעך, ובשנת 1806 מכר את העסק בן ה-20, כנראה כדי לפנות את זמנו להלחנה, לבית דפוס Chemische Druckerey.
כמלחין נהנה הופמייסטר מיחס של כבוד והוקרה מצד בני זמנו, כפי שאפשר ללמוד מן הדברים שהתפרסמו בשנת מותו ב"לקסיקון החדש לאמנות הצליל" של גרבר: 
אם תעיפו מבט ביצירותיו הרבות והמגוונות, יהיה עליכם להתפעל מן החריצות והכישרון של מלחין זה... הוא זכה ביושר במוניטין ראויים ורחבי-תפוצה באמצעות התוכן המקורי של יצירותיו, שנוסף להיותן עתירות מבע רגשי, הן מצטיינות גם בשימוש מעניין ונאות בכלים ובנגישות לביצוע. על תכונה אחרונה זו עלינו להכיר תודה לידע שלו בכלי נגינה, הבולט כל כך, שאפשר לחשוב, כי האיש היה וירטואוז בכל הכלים שלהם כתב.
במכלול יצירתו רחב היריעה של הופמייסטר בולטות היצירות לחליל, לא רק קונצ'רטי אלא גם יצירות קאמריות, שהחליל תופס בהן את התפקיד הראשי. רבות מן היצירות הללו חוברו כנראה מתוך מחשבה על המספר הגדל והולך של נגנים חובבים בעיר וינה, שהחליל היה אחד מכלי הנגינה החביבים עליהם ביותר. מלבד מוזיקה לחליל, חיבר הופמייסטר לפחות שמונה אופרות, מעל 50 סימפוניות, מספר רב של קונצ'רטי (לפחות 25 מהם לחליל, וכן קונצ'רטו לוויולה שמרבים לבצעו), כמות גדולה של מוזיקה קאמרית לכלי מיתר, מוזיקה לפסנתר וכמה קובצי שירים.
יום אלסקה

יום אלסקה (באנגלית: Alaska Day) הוא חג לאומי במדינת אלסקה שבארצות הברית. החג מצוין מדי שנה ב-18 באוקטובר על מנת לציין את יום השנה לרכישת אלסקה מאת רוסיה והעברתה לארצות הברית. 
יום השנה נקבע ליום בו נערך טקס הנפת דגל ארצות הברית במצודה סיטקה. הטקס נערך ביום שישי, 18 באוקטובר 1867 בשעה 3:30 אחרה"צ (הרכישה עצמה הושלמה חצי שעה קודם לכן, בחצות לפי שעון סנקט פטרבורג, בירת רוסיה באותה עת, אולם לפי הלוח היוליאני אשר רוסיה פעלה לפיו, תאריך הרכישה היה ה-7 באוקטובר).
החג הוא יום חג לאומי, וכל עובדי מדינת אלסקה מקבלים בגינו יום חופש בשכר מלא. במצודה סיטקה נערך טקס רשמי.
עסקים רבים במדינה אינם פועלים, ובתי הספר פועלים במתכונת מקוצרת. נהוג לקיים ביום זה תהלוכות ופסטיבלים.
יום נוסף לציון הרכישה הוא יום החתימה על הסכם הרכישה הנחוג ב- 30 במרץ ומכונה יום סיווארד.
נילי אברמסקי

ביוגרפיה

אברמסקי נולדה וגדלה ברחובות. היא התאמנה במועדון הפועל חולון בהדרכת המאמן איליה בר-זאב.
באוניברסיאדה שנערכה בסיציליה שבאיטליה באוגוסט 1997 סיימה אברמסקי במקום השמיני בריצת חצי מרתון בתוצאה של 1:20:51 שעות. באליפות העולם בחצי מרתון, שנערכה בקושיצה שבסלובקיה באוקטובר אותה שנה, היא סיימה במקום ה-70, בתוצאה של 1:18:15 שעות.
באליפות העולם בחצי מרתון שנערכה בפלרמו שבאיטליה בשנת 1999 סיימה אברמסקי במקום ה-54 בתוצאה של 1:20:20 שעות.
במרתון שיקגו שנערך ב-24 באוקטובר 1999 סיימה אברמסקי במקום 25 בשיא ישראלי חדש של 2:39:24 שעות
באליפות העולם בחצי מרתון שנערכה בווראקרוס שבמקסיקו בשנת 2000 סיימה אברמסקי במקום ה-44, בתוצאה של 1:22:58 שעות.
באליפות העולם בחצי מרתון שנערכה בבריסטול שבאנגליה בשנת 2001 סיימה אברמסקי במקום ה-48, בתוצאה של 1:15:30 שעות.
בתחרויות האתלטיקה של המכביה ה-16 שנערכו בווינגייט ב-18 ביולי 2001, זכתה אברמסקי במדליית זהב בריצת 3000 מטר, כשסיימה את המקצה בתוצאה של 9:59:41 דקות.
במרתון טבריה שנערך ב-3 בינואר 2002 קבעה אברמסקי את התוצאה הטובה ביותר שלה בתחרות זו, 2:36:40 שעות. באליפות העולם בחצי מרתון שנערכה בבריסל שבבלגיה ב-5 במאי אותה שנה, היא  סיימה במקום ה-39, וקבעה שיא ישראלי חדש של 1:13:59 שעות ובאליפות אירופה שנערכה במינכן שבגרמניה באוגוסט אותה שנה היא סיימה במקום ה-27 בריצת 10000 מטר בתוצאה של 34:51:15 דקות. 
במרתון פריז שנערך ב-4 באפריל 2004 סיימה אברמסקי במקום התשיעי בשיא ישראלי חדש של 2:36:36 שעות. באולימפיאדת אתונה (2004) היא סיימה במקום ה-42 בריצת מרתון בתוצאה של 2:48:08 שעות.
באליפות העולם שנערכה בהלסינקי שבפינלנד באוגוסט 2005 סיימה אברמסקי במקום ה-49 בריצת מרתון בתוצאה של 2:54:08 שעות. באליפות העולם בחצי מרתון שנערכה באדמונטון שבקנדה באוקטובר אותה שנה היא סיימה במקום ה-55 בתוצאה של 1:22:34 שעות.
באליפות אירופה שנערכה בגטבורג שבשוודיה באוגוסט 2006 סיימה אברמסקי במקום ה-22 בריצת מרתון בתוצאה של 2:41:23 שעות.
באליפות העולם שנערכה באוסקה שביפן בשנת 2007 סיימה אברמסקי במקום ה-41 בריצת מרתון בתוצאה של 2:46:27 שעות.

חייה האישיים

נילי אברמסקי היא אם חד הורית לשני ילדים, ומתגוררת ברחובות.
שותפות קוד

שותפות קוד (באנגלית: Code Sharing) הוא מושג שמקורו בתחום התעופה האזרחית, ואשר במסגרתו חוברות שתי חברות תעופה או יותר בהענקת שירות משולב בטיסה המבוצעת על ידי אחת מהן, אך הנושא גם את קוד השירות של יתר החברות בשותפות.  
כל אחת מהחברות בשותפות הקוד מעניקה לטיסה ערך מזהה משלה, הכולל את קוד החברה ב-יאט"א (ארגון חברות התעופה הבינלאומי) ואת מספר הטיסה. בדרך כלל כל חברה מעניקה לטיסה מספר המיועד לטיסות שותפות קוד המבוצעות על ידי חברות תעופה אחרות (לדוגמה, באמצעות מספר בן ארבע ספרות בניגוד לשלוש ספרות, או באמצעות מספר המתחיל בספרה שנועדה לכך).    
שותפות קוד נחתמה לראשונה בין חברת התעופה האוסטרלית קוואנטס לאמריקן איירליינס האמריקאית, בהצעת שירותי טיסה משותפים בין מספר ערים באוסטרליה לערים בארצות הברית. עם היווסדן של בריתות חברות התעופה הגדולות בעולם, החל בשנת 1993, הפכה שותפות קוד לעקרון יסוד של בריתות אלה, אך הנוהג רווח בגרסתו המקורית גם כיום. 
מאחר שאין טעם לפצל את הטיפול בנוסעים, כבודה ומטען העושים את דרכם לאותו מטוס בדיוק בין מספר טרמינלים, קיימת מגמה לאחד את פעילותן של חברות הפועלות בשותפות קוד בשדות תעופה מרובי טרמינלים בטרמינל אחד.

יתרונות וחסרונות לציבור הנוסעים

עיקר הטענות כנגד שותפות קוד התמקד בחששות מפני תחרות בלתי הוגנת ומפני הפרת כללי ההגבלים העסקיים, וכן בפגיעה בציבור בדרך של הצגת מידע בלתי מדויק או מטעה והיעדר שקיפות. עם זאת יש להבהיר כי גם בשותפות קוד משתמר יסוד תחרותי, שכן לכל אחד מהחברות השותפות בה עומד אינטרס ברור למכור מושבים בטיסה בקוד שלה. 
מאידך, שותפות קוד הביאה גם לתופעות חיוביות מבחינת ציבור הנוסעים שכן החברות השותפות בקוד מנסות לתאם ביניהן את לוחות הזמנים של טיסות ההמשך ולפעול במשותף בתחום ניהול הכבודה. יתרונות אלה באים לידי ביטוי מרבי בבריתות חברות התעופה הגדולות, במסגרתן חלק ניכר מרשת הטיסות משותף למספר חברות (מצב שניתן לתארו ביתר דיוק כריבוי קודים).
הינדיק הפקות

החברה ופעילותה

מייסד החברה, חיים חזין (נולד ב-21 בדצמבר 1976) ארגן בשנת 2004 הופעה של הזמר עדי רן במועדון בתל אביב. הכמות הגדולה של אנשים שהגיעו להופעה, 250 איש, גרמה לחזין לארגן הופעה נוספת של רן, יחד עם שולי רנד ויצחק פוקס, בה השתתפו כ-1000 איש. הכמות הגדולה של האנשים שהגיעו להופעה השנייה שכנעה את חזין שלמוזיקה היהודית המקורית יש ביקוש בציבור, והוא הקים את "הינדיק הפקות". האלבום הראשון שהופק באמצעות החברה, "מה יש לכם לדאוג" של עדי רן, יצא בשנת 2004.
שמה של החברה נלקח מהסיפור "מעשה מבן מלך שנפל לשגעון" של רבי נחמן מברסלב, העוסק באדם שחשב שהוא "הינדיק" (תרנגול הודו ביידיש), וחכם מרפא אותו כאשר הוא יורד אליו, אל מתחת לשולחן. לדברי חזין, הוא בחר בשם זה מכיוון ש"אנחנו מקווים להיות הנמשל לסיפור הזה – המוזיקה יש לה כוח לעשות את זה, וזו המטרה שלנו – להיכנס, דרך המוזיקה לעם. כל תהליך התשובה וההתחזקות בציבור הוא תהליך שקורה דרך ספרים ומוזיקה. זה סימנים של גאולה".
חזון החברה תואר על ידי חזין במילים "הציפייה שלנו זה ביאת משיח. לבנות רמקולים שכל רמקול יהיה בגודל של בניין מגורים, כי רבינו אמר: כשיבוא משיח אני אשיר לכם את התיקון הכללי בכזה ניגון שאתם תראו את הקולות. יש פה איזשהו סוף מושלם שאנחנו ממש מחכים לו".
חזין מוכר לעיתים בחנויות החברה, על מנת לדעת את רצונם של הלקוחות.

ניגוני ברסלב

החברה מפעילה פרויקט להקלטה מחדש של ניגוני ברסלב שנקרא "דעם רעבינ'ס טיש" (בתרגום מיידיש לעברית: "הטיש של הרבה'").

האלבום הראשון

בשנת 2009 התגלו בקייב שבאוקראינה, על ידי חסיד ברסלב בשם נחום קרלינסקי, תשעה ניגונים אבודים של חסידות ברסלב. בין הניגונים התגלה גם הניגון שאיתו מובילים את הצדיקים לגן עדן, על פי מסורת מרבי נחמן. זמן קצר לאחר הגילוי, ולכבוד 200 שנים לפטירתו של רבי נחמן, החברה החלה להפיק אלבום של ניגוני ברסלב ובו תשעת הניגונים שהתגלו ושבעה ניגונים נוספים של חסידות ברסלב. באלבום הושקעה עבודה רבה: במהלך הפקת האלבום הקפידו שהשירה תדמה ככל האפשר לשירה המקורית שהושרה על שולחנו של רבי נחמן, חלק מהשירים הוקלטו עם ליווי של עשרות כלי נגינה ומקהלה מורחבת השתתפה בהקלטת האלבום. החזן דודי קאליש היה המנצח המוזיקלי של האלבום וחזין עצמו הפיק אותו. ב-16 באוגוסט 2010 יצא האלבום, תחת השם "דעם רעבינ'ס טיש". לאלבום צורפה חוברת שהכילה את הסיפור של כל אחד מהניגונים באלבום, כיצד הוא נוצר ואת התגלגלות הנסיבות עד שהוא התגלה לציבור. האלבום זכה לשבחים.

האלבום השני

ב-26 באוקטובר 2011 יצא האלבום השני בסדרה, תחת השם "דעם רעבינ'ס טיש 2 - רבי נתן ותלמידיו". ובו 24 ניגונים של רבי נתן מנמירוב ותלמידיו. על המשתתפים באלבום נמנו חיליק פרנק והזמר אברימי מושקוביץ.

האלבום השלישי

ב-2 בספטמבר 2012 יצא האלבום השלישי בסדרה, תחת השם "דעם רעבינ'ס טיש 3 - חסידי ברסלב". בשונה מהאלבומים הקודמים בסדרה, האלבום הופץ באמצעות דברי שיר.

האלבום הרביעי

ב-18 אוקטובר 2013 יצא האלבום הרביעי בסדרה, תחת השם "דעם רעבינ'ס טיש 4 - חסידי ברסלב". ובו 21 ניגוני ברסלב מתקופת רבי אברהם בן רבי נחמן.

סניפים

לחברה שלוש חנויות, בצפת, בני ברק וירושלים. הסניף בבני ברק, ברחוב רבי עקיבא 10, נפתח ב-31 ביולי 2007 והסניף בירושלים, ברחוב אגריפס 89, נפתח ב-22 בינואר 2009. מלבד חנויות החברה, מוצריה נמכרים גם בכ-400 נקודות מכירה בישראל ובכ-150 נקודות בארצות הברית.
עד לשנת 2009 הפיקה החברה למעלה מ-300 אלבומים.
לדברי חזין, על קהל הלקוחות של החברה נמנים גם נוצרים מהולנד וגרמניה שהם "צרכנים שרופים" של המוזיקה היהודית.
מנחם שלמה ראב

הרב מנחם שלמה ראב (מנחם אב תרל"ז - י"ב אייר תרע"ו) היה אחד מראשי ישיבת מאה שערים.

ילדותו

נולד בירושלים, ליהודה ראב ולאשתו הראשונה הודס. בילדותו התגרשו הוריו ואביו הצטרף למקימי פתח תקווה. בגיל צעיר ראתה אמו שהוא אינו נשמע למלמדיו ועל כן שלחה אותו אל אביו בפתח תקווה. מששמעה אימו שבנה מסתובב יחף ללא כיסוי ראש ולא לומד תורה יצאה לפתח תקווה וחטפה אותו חזרה ללא ידיעת אביו]. 
כשנפטר המהרי"ל דיסקין בשנת 1898 עמד הרב ראב בראש המתנגדים] לרפורמות שתוכננו בבית היתומים דיסקין, ובהן לימודים בעברית ולימוד מקצועות חול. הוא שלח בעניין מכתב לרב חיים סולובייצ'יק מבריסק וביקש את תמיכתו. בעקבות זאת עלה לארץ ישראל בנו של המהרי"ל, יצחק ירוחם דיסקין, כדי לעמוד בראש בית היתומים ולנהלו בדרך שבה נהג אביו. 
הרב ראב היה אחראי לחשיפת פרשת שחיתות של אחד מראשי הישיבה שהובילה לרפורמות בהנהלתה].

פטירתו

הרב ראב נפטר בצעירותו בהיותו בן 38 בלבד, ככל הנראה ממחלת הסרטן. עד יומו האחרון חי בעוני רב. הותיר אחריו חמישה בנים ובת, ששינו בהמשך את שם משפחתם (כמו נוספים מבני משפחת ראב) ל"בן עזר".
סעיד בן עאמר

ביוגרפיה

למרות ששמו של סעיד בן עאמר כמעט שאינו מוזכר בהקשר של הצחאבה, הוא נחשב לצדיק, וליווה את הנביא מוחמד בכל מלחמותיו.
סעיד התאסלם מעט לפני קרב ח'ייבר. מאז שהוא קיבל את האסלאם ונשבע אמונים לנביא, הוא הקדיש את חייו לשירות האסלאם. על פי המסורת, היו לו כל המידות הטובות: צייתנות, מתינות, כבוד עצמי, צניעות, ענווה, רוחניות, ויראת אללה. אולם, על פי המסורת, מראהו החיצוני של סעיד לא העיד על תכונותיו. הוא נראה אדם פשוט, עני ואף מוזנח בלבושו.
כאשר עומר בן אל-ח'טאב שחרר את מועאויה הראשון מתפקידו כמושל חומס שבסוריה, הוא חיפש אדם מתאים להחליפו. הסטנדרטים של עומר למינוי מושל היו גבוהים מאוד. הוא האמין שאם מושל ביצע חטא, טעות, או הפרת אמונים כלשהי, שני אנשים יאלצו לתת את הדין אצל אללה: הוא (עומר) והמושל. חומס נחשבה לעיר שבה היו פיתויים רבים למוסלמי מאמין. לכן, עומר היה סבור שרק צדיק ומאמין יוכל להתגבר על הפיתויים של חומס. עומר הציע לסעיד את המשרה, אך סעיד סירב באומרו "אל תחשוף אותי לפיתויי הזה!". עומר השיב: "אני נשבע באללה, לא אתן לך לאכזב אותי. אתה מניח את האחריות והעול שבשלטון על הכתפיים שלי, ואז מסרב לעזור לי?". מילים אלה שכנעו את סעיד, שנסע עם אשתו הטרייה לחומס.
עומר צייד את סעיד בכסף רב, אך סעיד השתמש בכסף רק לצרכיו הבסיסיים ביותר, ואת השאר נתן לזכאה (צדקה), תוך שהוא מסתיר את הדבר מאשתו בתירוצים שונים. כשנודע לה הדבר, ולאחר שכל תירוציו לא הועילו, הצליח לשכנעה שהצדקה היא המעשה הראוי.
חומס שבתקופה ההיא הייתה מכונה "כופה השנייה". שם שביטא את נטייתם של אנשי העיר למרוד בשליט. למרות זאת, מסופר שהם אהבו את שליטם החדש סעיד, וצייתו לו.
המסורת מספרת, שעומר שמע תלונות מאנשי העיר על סעיד, וכשביקש ממנו את להסביר את מעשיו - תירץ את כל התלונות באופן שהניח את דעתו של עומר, שנוכח לדעת שסעיד הוא מאמין אמיתי.
סעיד נפטר ב-642, בשנה ה-20 להג'רה.