google/wiki40b huggingface dataset:
קואטליקו

קואטליקו ("חצאית הנחשים"), הידועה גם בכינוי "טיטיאו אינאן" ("אם כל האלים"), היא אלה במיתולוגיה האצטקית אשר ילדה את הירח, הכוכבים ואת אל המלחמה הויצילופוצ'טלי. האלות טוקי וצ'יוקואטל נתפסו כהיבטים נוספים שלה.

דמותה

היא מיוצגת כאישה לבושה חצאית עשויה מנחשים מתפתלים ומחרוזת עשויה לבבות, ידיים וגולגולות. כפות רגליה וידיה מעוטרות בטפרים. במקום ראש, בוקעים מצווארה שני נחשים. חרף העובדה שהיא מכונה "אם כל האלים", היא מסמלת יצירה מחד, והרס מאידך. רוב הייצוגים האמנותיים האצטקיים של קואטליקו מדגישים את הצד האכזרי והטורף שלה.

סיפורה

קואטליקו נכנסה להריון מכדור נוצות שאותו מצאה כשניקתה מקדש. מהריון זה היא ילדה את קויולחאוקוי ועוד ארבע מאות ילדים אחרים. לאחר מכן היא נכנסה להריון שוב, אולם בתה קויולחאוקוי החליטה שהדבר אינו ראוי, והסיתה את אחיה נגד אמם. האחים כרתו את ראשה של קואטליקו, ושני זרמי הדם שיצאו מצווארה הפכו לראשי נחשים. מרחמה של הנרצחת, יצא לפתע האל הויצילופוצ'טלי, כשהוא חמוש ומוכן לקרב. כנקמה על מותה של אמו, הוא הרג רבים מאחיו ואחיותיו, כולל קויולחאוקוי. הוא ערף את ראשה והעיף אותו לשמים, שם הוא נהפך לירח.
בתקופת האימפריה האצטקית, זכתה קואטליקו לכבוד רב. פסל בדמותה הוצב בכיכר המרכזית של טנוצ'טיטלאן - הבירה האצטקית. במהלך כיבוש מקסיקו, קברו הספרדים את הפסל באדמה. במהלך שיפוץ העיר מקסיקו סיטי ב-1792, התגלה הפסל מחדש וכיום הוא מוצג במוזיאון הלאומי לאנתרופולוגיה בעיר. היא מופיעה בספר "הידעוני" שהוא הרביעי בסדרת הספרים "הסודות של ניקולס פלמל בן האלמוות" מאת מייקל סקוט.
תלמסאן

יהודי תלמסאן

בעיר הייתה קהילה יהודית גדולה ומן העתיקות בצפון אפריקה. כבר מתקופת הגאונים ישנן התכתבויות של חכמי תלמסאן עם גאוני בבל.
בין החכמים הידועים שלה: רבי אפרים אנקווה, 'הרב של תלמסאן', שעבר מספרד לתלמסאן אחרי מאורעות קנ"א, והיה גאון בכל תחומי התורה וחכם במדעים רבים. רבי יוסף ששפורטש. רבי סעדיה שוראקי מגדולי משוררי אלג'ריה.  רבי נתן ג'יאן. רבי חיים קצבי. רבי חיים בלייח, רבי יוסף משאש. ועוד שורה של חכמים שהיו מהגדולים שבאלג'ריה בדורותיהם.
חברת אחוות ציון

חברת אחוות ציון (ברומנית: Societatea Înfrăţirea Zion) הייתה הגרסה של יהדות רומניה למסדר בני ברית.
ב-1870 עזב אברהם כהן-בוקורשטאנו את לשכת הבונים החופשיים של בוקרשט בגלל האווירה האנטי-יהודית. הוא יצר סביבו קבוצה של נכבדים בני הקהילה היהודית (ביניהם היו נפתלי פופר והבנקאי א. בלומנפלד) ויחד הם הקימו ב-1872 את החברה אחוות ציון.
בעידודו של בנימין פרנקלין פיישוטו, הקונסול האמריקאי, שהיה שר גדול בלשכה האמריקאית של בני ברית, המיסדים ניסחו את החוקה של החברה ואת הריטואל והצביעו עליהם.
ביום 17 בפברואר 1873, פתחו בוקורשטאנו וחבריו את הלשכה Înfrăţirea Zion (אחוות ציון) וכעבור זמן לא רב גם את לשכת Lumina (האור). בסיוע שתי הלשכות נפתחו והופעלו בתי ספר ומוסדות סעד יהודים. הפעולה הורחבה גם מחוץ לעיר הבירה, אל הקהילות היהודיות של פוקשאן, קראיובה, פלוישט, ברלאד, בקאו, רומן, בראילה, גאלאץ ועוד.
עם פתיחת מלחמת העצמאות הרומנית עודדו הלשכות את היהודים להירתם למאמץ המלחמתי ואף תרמו והפעילו אמבולנס, שקיבל את השם "אמבולנס ציון".
במהלך השנים היו חברים באחוות ציון כמעט כל מנהיגי יהדות רומניה, כולל אדולף שטרן ואלי ברקוביץ' והרבנים הראשיים יעקב יצחק נימירובר ואלכסנדר שפרן ואישים דוגמת וילהלם פילדרמן.
החל מ-1879 יצא לאור בבוקרשט בטאון האחווה, שנשא את שמה, Înfrăţirea Zion. מ-1930 יצא לאור בטאון יוקרתי יותר, Noua Fraternitate (האחווה החדשה).
השלטונות הקומוניסטיים של רומניה הפסיקו את פעילות האחוות ב-1949, אך לאחר נפילת המשטר הקומוניסטי, כעבור 50 שנים, האחווה קמה מחדש.
דמיטרי קונסטנטינוביץ' קיסליוב

ביוגרפיה

קיסליוב נולד במוסקבה ב-26 באפריל 1954. בבית הספר למד מוזיקה אצל המלחין יורי שאפורין ולמד לנגן בגיטרה קלאסית. לאחר מכן למד במכללה לרפואה מספר 6 במוסקבה. בשנת 1978 השלים לימודיו בפילולוגיה מהמחלקה ללימודים סקנדינביים בפקולטה לפילולוגיה של אוניברסיטת לנינגרד והוא דובר אנגלית, צרפתית, נורווגית ושוודית.
קיסליוב ידוע כמנחה מהדורת החדשות השבועית "ידיעות השבוע" (תוכנית חדשות בערוץ רוסיה-1). תוכניתו הואשמה בקידום מדיניות הקרמלין, בחוסר סובלנות כלפי הומוסקסואליות, בהשמצת מדינות המערב ובמתקפה נגד האופוזיציה לשלטונו של ולדימיר פוטין. קודם לעבודתו בערוץ רוסיה-1 קיסליוב עבד בערוץ ICTV האוקראיני (בשנים 2000–2003). קודם לכן עבד בטלוויזיה המרכזית של ברית המועצות.
גבריאל תורג'מן

גבריאל תורג'מן (נולד ב-1957) הוא אנס ישראלי אשר זכה לכינוי "הפדופיל החמקן".
תורג'מן, תושב אשדוד, נשוי ואב לארבעה ילדים ריצה תקופות מאסר ארוכות בכלא הישראלי בגין עברות סמים ורכוש שביצע לפני הרשעתו בעברות מין. ב-6 באפריל 2009 נגזרו על תורג'מן 45 שנות מאסר בפועל, העונש הגבוה ביותר שהוטל אי פעם על עבריין מין בישראל. תורג'מן הואשם באונס של חמש ילדות.
במהלך המצוד שערכה משטרת ישראל אחריו, הצליח תורג'מן לחמוק מידיה ועל כן זכה לכינויו. דגימות ה-DNA שנלקחו מתורג'מן תאמו ממצאים מזירת תקיפה שאירעה תשע שנים קודם לכן, בה הותקפה ילדה בת תשע תושבת אשדוד. תורג'מן הואשם בעבר באותה תקיפה, אך בית המשפט מצא אותו זכאי.
במהלך ההליכים המשפטיים הכחיש שביצע את העבירות שמיוחסות לו. בגזר הדין כתבה השופטת רויטל יפה כץ כי "הנאשם הותיר אחריו חמישה קורבנות, חמש משפחות הרוסות, חמש נפשות פצועות ומיוסרות. הכאב והסבל של הילדות הפכו גם למנת חלקם של ההורים". נוכח העונש הכבד שגזרו השופטים, הדגישה כי "אסור לנו לשכוח שמעשי האונס האכזריים הציתו אימה ופניקה בקרב הציבור הרחב. למרות שהארץ רעשה וגעשה לנוכח מעשיו, הדבר לא הרתיע אותו מלשוב ולבצע מעשים נוספים".
הערכת המשטרה היא שתורג'מן אנס עשר ילדות.
חוסיין אבן אחמד

אלחוסיין אבן אחמד בן עבדאללה בן מוחמד בן אסמאעיל (בערבית: ﺍلحسين بن أحمد بن عبد اللّه بن محمد بن إسماعيل), המוכר גם כעבדאללה א-ראדי, וכעבדאללה א-זאכּי. נולד בשנת 832 לספירה ונפטר בשנת 881 לספירה (השנים 219 - 268 על פי לוח השנה ההיג'רי). היה האימאם המוסלמי השיעי האסמאעילי ה-10. הוא ירש את ההנהגה בזרם האסמאעילי ממוחמד א-תקי (אחמד אבן עבדאללה), והיה אביו של עבדאללה אלמהדי באללה, האימאם אשר הקים את הח'ליפות הפאטמית.
לואי פישר

לוּאִי פִישֶר (באנגלית: Louis Fischer;‏ 29 בפברואר 1896 – 15 בינואר 1970) היה עיתונאי יהודי אמריקאי. אוהד הקומוניזם וברית המועצות שהתאכזב מהפעולות של ברית המועצות.

ביוגרפיה

פישר נולד בפילדלפיה, בנו של סוחר דגים. לאחר שסיים את לימודיו במכללה למורים בפילדלפיה ב-1916 היה למורה.
פישר היה פעיל ציוני בפילדלפיה וב-1917 התנדב לגדוד העברי. עם שובו לארצות הברית עבד פישר כעיתונאי עבור סט"א, סוכנות ידיעות יהודית בניו יורק. ב-1921 נסע פישר לגרמניה והחל לכתוב ידיעות מן הנעשה שם עבור העיתון "ניו יורק איבנינג פוסט". הוא היה לכתב האירופי של העיתון, ובשנת 1922 עבר למוסקבה, ממנה כתב כתבות אוהדות על ברית המועצות והקומוניזם, מתוך הזדהות עמוקה. בשנת 1923 התחיל לכתוב עבור השבועון הליברלי "The Nation" ("האומה"), עבורו כתב במשך שנים רבות. פישר פרסם ספרים רבים וכתבות עיתונאיות התואמות את הקו של המפלגה הקומוניסטית, הידוע שבהם היה "מדיניות החוץ של הסובייטים". פישר ביקר בארץ ישראל בשנת 1932, ובספרד ב-1934. בזמן מלחמת האזרחים בספרד הצטרף פישר לבריגדות הבינלאומיות ושירת בתחילת 1937 כאפסנאי באלבסטה, במקביל לכתיבתו עבור העיתונים בארצות הברית.
בשנת 1938 שב פישר לארצות הברית, כפי הנראה בשל חששו מן המשטר הסטליניסטי, והתיישב בניו יורק. הוא המשיך לעבוד עבור השבועון "The Nation", ובשנת 1941 פרסם אוטוביוגרפיה בשם "אנשים ופוליטיקה" (Men and Politics) שכללה ביקורת קטלנית על השלטון הסטליניסטי, מדיניות הטיהורים והברית עם גרמניה הנאצית בהסכם ריבנטרופ-מולוטוב. בתחילת מלחמת העולם השנייה הוא צוטט כאומר ש"המלחמה של ארצות ההסכמה מתנהלת בכשרון גאוני. צרפת לא תקפה את חזית המערב בבת אחת, אלא נוקטת מתינות, איטיות ושיטתיות.
ברוסיה נישא לאישה בשם מרושקה פישר, בתו של יעקב מארק, מומחה להנהלת חשבונות, סופרת בזכות עצמה, שכיהנה במשך שנים כמזכירתו של גאורגי צ'יצ'רין, שר החוץ של רוסיה. בצאתו מברית המועצות לא הירשו השלטונות לאשתו ולילדיו, שהיו אזרחים סובייטיים לצאת, ולא עזרו פניותיו לניקולאי יז'וב ולסטלין. לבסוף, לאחר שהגיע לארצות הברית קיבל מאלינור רוזוולט הזמנה להגיע עם משפחתו לבית הלבן, והם הורשו לצאת מברית המועצות.
פישר עזב את "The Nation" בשנת 1945 לאחר סכסוך עם העורכת פרדה קירצ'ווי בדבר הקו האוהד שנקט העיתון בדיווחים על משטרו של סטלין. על אף שפישר לא היה מעולם חבר במפלגה הקומוניסטית של ארצות הברית, התפכחותו מן הקומוניזם הכתה גלים. בשנת 1949 התבקש לתרום לאנתולוגיה "האל שהכזיב", שתיעדה את התפכחותם של אינטלקטואלים וסופרים בולטים בני הזמן מן הקומוניזם. לאחר פרסום הספר המשיך פישר לכתוב עבור ירחונים ושבועונים ליברליים בעלי קו אנטי-קומוניסטי כ-"The Progressive". בשנת 1952 פרסם ספר בשם "סטלין", ובשנת 1964 פרסם ספר בשם "לנין". פישר ביקר בישראל בשנת 1952, בה הביע אהדה למשטר הסוציליסטי ביוגוסלביה.
פישר היה ממעריציו של מהטמה גאנדי, ואף נפגש עמו, ובשנת 1950 פרסם ביוגרפיה בשם "חיי מהאטמה גנדי", שיצאה לאור במהדורות רבות, והייתה הבסיס לסרטו זוכה פרס האוסקר של ריצ'רד אטנבורו "גנדי" (1982).
במשך שנים רבות היה פישר לפרופסור ליחסים בינלאומיים באוניברסיטת פרינסטון, ולימד על ברית המועצות עד למותו בשנת 1970.
בנם של לואי ומרושקה פישר, ויק פישר, היה פוליטיקאי, חבר בית המחוקקים של אלסקה; בנם ג'ורג' פישר היה פרופסור למדע המדינה באוניברסיטת קורנל.
ישעיהו גביש

ילדותו

גביש נולד וגדל בתל אביב בשנת 1925 בשם ישעיהו שקלאר. למד בבית חינוך לילדי עובדים בצפון תל אביב ובית הספר המחוזי ע"ש רוזה כהן בקיבוץ גבעת השלושה (הישן).

בפלמ"ח

גביש התגייס לפלמ"ח בגיל 18, ועבר אימונים שאורגנו על ידי ההגנה והצבא הבריטי שמטרתם הייתה עצירת טנקי האויב הנאצי, במסגרת הכנת היישוב למלחמה אם יגיע לארץ ישראל. תוכנית זו לא בוצעה בשל עצירת הנאצים בקרב אל עלמיין, אך האימונים שצבר הוא ואנשי הפלמ"ח האחרים סייעו מאוד בהתארגנות הפלמ"ח בהמשך.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה והפסקת האימונים של הבריטים, בהתאם לנהוג אז, עבד חצי חודש במשק והתאמן בחציו השני. בליל הגשרים השתתף בפיצוץ הגשר של כביש עזה-רפיח מעל נחל הבשור. לחם בפלמ"ח במלחמת העצמאות, היה מפקד פלוגה בגדוד הראשון של הפלמ"ח והשתתף בקרבות משמר העמק, שם בלם את כוחותיו המשוריינים והעדיפים בהרבה של פאוזי קאוקג'י, באמצעות מארב שטמן לו מחוץ לקיבוץ, במורד גבעה. הוא אף פיקד על הגדוד הראשון של הפלמ"ח בהתקפה על טירת צבי. בהמשך שימש כמפקד פלוגה בחטיבת יפתח ולחם בקרב מלכיה הראשון בו נפצע מפגז שנחת בתוך העמדה שלו. בעודו מחלים מפציעתו השתתף כקצין מבצעים בכיבוש לוד. במבצע יואב לחם כסגן מפקד גדוד. בתום המלחמה מונה למפקד הגדוד הראשון בחטיבת יפתח.

בצה"ל

בהמשך שירת כסגן מפקד חטיבה 7 וסגן מפקד גייסות השריון, קצין אג"ם פיקודי. ב-1952 מונה לראש ענף מבצעים במטכ"ל והיה חבר בצוות ההקמה של המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה. פיקד על בה"ד 3. ב-1956 מונה לראש מחלקת מבצעים והיה ממתכנני מבצע קדש. השתלם ב-L'Ecole de Guerre בפריז. בשנים 1960 עד 1961 פיקד על פו"ם וב-1962 מונה לעוזר ראש אג"ם ואחר כך לראש מחלקת ההדרכה. ב-15 בדצמבר 1965 החליף את האלוף צבי זמיר בתפקיד אלוף פיקוד הדרום. לפני מלחמת ששת הימים, עקב בעיות קואליציוניות, משה דיין ביקש להתמנות לאלוף פיקוד הדרום ונענה, וגביש התבקש להתמנות לסגנו. הוא זעם וביקש להתפטר אך בסוף דיין מונה לשר ביטחון וגביש המשיך בתפקידו. במלחמה עצמה פיקד, כאלוף הפיקוד, על שלוש אוגדות שכבשו את חצי האי סיני. לאחר המלחמה פיקד על הקמת הביצורים בסיני.
ב-1970 שר הביטחון דיין תמך במינוי גביש לסגן רמטכ"ל וראש אג"ם, אך הממשלה החליטה למנות את דוד אלעזר לתפקיד והוא סיים את שירותו הסדיר בצה"ל.
במלחמת יום הכיפורים גויס למילואים. ב-9 באוקטובר 1973 הופרד אזור מרחב שלמה מפיקוד הדרום והפך לפיקוד עצמאי, בפיקודו של האלוף ישעיהו גביש. הפיקוד עסק בבלימת ניסיונו של הצבא המצרי להתקדם לכיוון ראס סודר, ובמרדף אחר שלושה גדודי קומנדו מצריים שהונחתו בתחומו.
לאחר שחרורו מצה"ל ב-1970 עבר לתפקידי ניהול אזרחיים.

קריירה אזרחית

ב-1970 מונה למנכ"ל "כור מתכת", חטיבת המתכת והפלדה בקונצרן כור וסמנכ"ל כור. באוגוסט 1982 מונה למנכ"ל כור וכיהן בתפקיד עד פרישתו לגמלאות ב-1988.
היה ממקימי מוזיאון הפלמ"ח בתל אביב וכיום משמש כיושב ראש עמותת דור הפלמ"ח.
ב-2016 יצאה לאור אוטוביוגרפיה שלו בשם "סדין אדום".
נשוי לגיטה ואב לשני בנים.
בשנת 2018 הדליק משואה בטקס הדלקת המשואות ביום העצמאות ה-70 של מדינת ישראל.
הפיגוע במרכז המסחרי בדימונה

הפיגוע

ב-4 בפברואר 2008 הגיעו שני מחבלים פלסטינים מרצועת עזה חגורים בחגורות נפץ למרכז המסחרי בדימונה. מחבל אחד פוצץ את חגורת נפץ שלו ובפיצוץ נהרגה אישה ו-9 נפצעו. כתוצאה מהפיצוץ נפצע גם המחבל השני. אזרחים הבחינו שהמחבל הפצוע נושא חגורת נפץ. למקום הגיעו חבלנים ושוטרים. לבסוף נורה המחבל הפצוע על ידי חבלן המשטרה גלעד בסטיקר ולאחר מכן על ידי פקד קובי מור מיחידת "מגן", לפני שהצליח להפעיל את המטען שנשא על גופו.

לאחר הפיגוע

רפאל סויסה, אזרח ששהה מדי יום במרכז המסחרי, קם עם חבריו שניות לפני הפיצוץ. הוא הספיק לראות את המחבל מתפוצץ ואת הזוועה שלאחר מכן. משפחתו הפצירה בו לקבל טיפול, אך הוא סירב. באותו לילה הוא נפטר בשנתו.
ארצות הברית פרסמה הודעת גינוי לפיגוע.
פקד קובי מור זכה לשבחים על תפקודו מראש הממשלה והשר הביטחון, ומפכ"ל המשטרה דודי כהן, הודיע כי דרגתו תועלה לדרגת רב פקד, ויוענק לו ציון לשבח. גלעד בסטיקר גם הועלה בדרגה יחד עם קובי מור.
ב-26 ביולי 2008 כוח ימ"מ, בשיתוף פעולה עם השב"כ וצה"ל, הרגו את שיהאב נתשה, מחבל חמאס בן 25 מחברון שהכין את מטען החבלה ששימש בפיגוע. נתשה נהרג בנוהל סיר לחץ: הכוח ירה מספר רקטות אל העבר הבית בו התבצר ואחרי מספר פיצוצים הרס דחפור D9 משוריין את הבית.
צ'ארלס ג'וזף בונפרט

ראשית חייו וחינוכו

בונפרט נולד בבולטימור שבמרילנד ב-9 ביוני 1851, בנם של ז'רום נפוליאון ("בו") בונפרטה (1805–1870) ושל סוזן ויליאמס (1812–1881), מהענף האמריקאי של בית בונפרטה. הוא נכדו של ז'רום בונפרטה, אחיו הצעיר של הקיסר נפוליאון בונפרטה ומלך וסטפליה בשנים 1807–1813. עם זאת, אנשי הענף האמריקאי של בית בונפרטה לא נחשבו לחלק מהשושלת ולא נשאו כל תארים.
הוא סיים את לימודיו במכללת הרווארד ובית הספר הרווארד למשפטים בקיימברידג' שבמסצ'וסטס, שם הוא שירת בתור משגיח אוניברסיטאי (Harvard Board of Overseers). הוא עבד כעורך דין בבולטימור והפך לבולט בתנועות רפורמה מקומיות ולאומיות.

קריירה פוליטית

בונפרט ייסד את ליגת הרפורמה של בולטימור בשנת 1885. הליגה הובילה בסופו של דבר ליעילות מסוימת של הממשל המקומי עם ניצחון סוחף בבחירות 1895, שבו מיעוט של רפובליקנים פרוגרסיביים וליברליים הדיחו את הפוליטיקאים הדמוקרטים ששלטו זמן רב. הוא היה חבר מועצת הנציבים האינדאניים (Board of Indian Commissioners) מ-1902 עד 1904, יושב ראש הליגה הלאומית לרפורמה בשירות האזרחי (National Civil Service Reform League) בשנת 1904 ונאמן האוניברסיטה הקתולית של אמריקה בצפון-מזרח העיר וושינגטון. מצביעי מרילנד בחרו בו להיות אחד האלקטורים שלהם ב-1904.
ב-1905 מינה הנשיא תאודור רוזוולט את בונפרט למזכיר הצי של ארצות הברית. ב-1906 עבר בונפרטה ללשכת התובע הכללי של ארצות הברית, משרה שאותה החזיק עד תום כהונתו של רוזוולט. הוא היה פעיל בתיקים שהוגשו נגד הנאמנויות והיה אחראי במידה רבה לפירוק מונופול הטבק. הוא נודע בשם "צ'רלי, רודף הנוכלים" (Charlie, the Crook Chaser). ב-1908 הקים בונאפרט את לשכת החקירות (BOI) בתוך מחלקת המשפטים של ארצות הברית, שהוקמה קודם לכן בשנת 1870 בהנהלת התובע הכללי עצמו. בשנות העשרים של המאה העשרים, תחת מנהלה לאורך שנים, ג'ון אדגר הובר, נערך סדר בארגון הלשכה וב-1935 שונה שמה ל"לשכת החקירות הפדרלית" (FBI).

מותו

בונאפרט מת בביתו, "בלה ויסטה", ממחול ויטוס הקדוש, ונקבר בבית העלמין לאודון פארק שבדרום-מערב בלטימור. רחוב בקרבת ביתו במחוז בולטימור נקרא "שדרת בונפרט" (Bonaparte Avenue).

חייו האישיים

ב-1 בספטמבר 1875 נישא בונאפרט לאלן צ'אנינג דיי (1852–1924). לא היו להם ילדים.
בונפרט התגורר בבית מגורים בצפון בולטימור, והייתה לו אחוזה כפרית במחוז בולטימור. ביתו, "בלה ויסטה", תוכנן על ידי האדריכלים ג'יימס בוסלי נואל ויאט (1847-1926) וויליאם ג' נולטינג (1866-1940) בשנת 1896. היא שוכנת ממזרח לדרך הרפורד (כיום כביש 147 של מדינת מרילנד) באזור שנקרא גלן ארם (Glen Arm). הבית לא חובר לזרם החשמל משום שבונפרט סירב להתקין חשמל או קווי טלגרף מתוך סלידה לטכנולוגיה. מסיבה דומה עשה שימוש בכרכרה רכובה בסוסים עד מותו בשנות העשרים המוקדמות. לאחר מותו של בונפרט, היה הבית שבו התגורר בבעלותם של מבריחי האלכוהול פיטר ומייקל קלי. אחרי שהם עזבו, הוא נהרס באש שנבעה מחיווט פגום ב-20 בינואר 1933. האתר הוחלף באחוזה מבטון, אבל בית קרונות גדול, משנת 1896, נמצא עדיין בשטח האחוזה.
ולדימיר השני, נסיך קייב

חייו

ולדימיר נולד בשנת 1053 בקייב. לפי המסורת, אימו הייתה בתו של קונסטנטינוס התשיעי מונומכוס, קיסר האימפריה הביזנטית. אמיתות הדבר מוטלת בספק, אך עם זאת ידוע שאימו הייתה ממוצא ביזנטי. בצעירותו היה נסיך רוסטוב (1066–1073) ונסיך סמולנסק (1073–1078). לאחר שאביו התמנה לנסיך קייב בשנת 1078 הוא קיבל את נסיכות צ'רניגוב. עם מות אביו ב-1093 ניתנה לו הזדמנות להיות נסיך קייב, אולם הוא סירב כיוון שהעדיף שהתואר יועבר לבן דודו - סוויאטופולרק השני. הסיבה לכך היא שסוויאטופולק היה מבוגר יותר וולדימיר רצה להימנע ממלחמת ירושה.
בסביבות שנת 1100 הוא יסד את העיר ולדימיר שבהמשך הפכה למרכז המדינה הרוסית.
ולדימיר היה בין יוזמי ברית הנסיכויות הרוסיות נגד הקומנים. לצורך כך הוא יזם שלוש אספות נסיכים, החשובות שבהן נערכו בשנת 1097 בלובץ' ובשנת 1103 בדולובסק. הוא השתתף באופן פעיל בכל המערכות נגד הקומנים, שבסופו של דבר הפסיקו את התקפותיהם על רוס של קייב. בספר "הנחיות" שהוא השאיר לבניו, הוא מציין שהשתתף ב-83 מערכות צבאיות וחתם על חוזה שלום עם הקומנים 19 פעמים.
עם מותו של בן דודו סוויאטופולק בשנת 1113, החל מרד בקייב, ואצולת העיר הזמינה את ולדימיר על מנת שישליט שם סדר. הוא הצליח בדיכוי המרד אך ראה שיש צורך בשינוי חוקתי עמוק יותר. על כן, הוא פרסם סדרת חוקים חדשים שמסדירים את נושא הריבית על ההלוואות וגביית חובות.
תקופת שלטונו הייתה תקופה של פריחה מדינית. הוא עצמו וקרובי משפחה שלטו בכ-75% מהשטח המאוכלס על ידי הרוסים. היציבות התבססה על המוניטין שלו כמנהיג ובשל סכנות מפלישות הקומנים.
דימתיל סולפוקסיד רדוקטז

דימתיל סולפוקסיד רדוקטז הוא אנזים המכיל מוליבדניום המזרז חיזור של דימתיל סולפוקסיד לדימתיל סולפיד. הוא מהווה רדוקטאז תחת תנאי סביבה ללא חמצן במספר בקטריות כשדימתיל סולפוקסיד מהווה מקבל האלקטרון בתגובה. במהלכה אטום החמצן נקשר למוליבדן ואז מחוזר למים.
הרדוקטז לחומר הזה מיוחד לבקטריות וארכאונים. הם משמשים לזרחון חמצוני ללא חמצן ונשימה אנאורגנית של ליתותרופים על מנת לפרק אוקסיאניונים. הזירוז מתבצע על ידי העבר שני אלקטרונים ואטום חמצן אחד במהלך התגובה בה הוא נכח. האתר הפעיל כולל מוליבדן שנדיר בפעילות ביולוגית.

מיקום בתא ובקרתו

ב-Rhodobacter sphaeroides האנזים מהווה תת-יחידה אחת ללא צורך בקופקטורים נוספים פרט לפטרין. ב-Escherichia coli הוא ממוקם בתוך הממברנה ומורכב משלוש תת-יחידות.
הוא מבוקר בעיקר בשלב השעתוק.

ההשפעה הסביבתית

התוצר של התגובה אותה מזרז האנזים: דימתיל סולפיד הוא מרכיב במחזור הגופרית. הוא מתחמצן למלחי החומצה המתאנסולפונית ומהווה גרעין היווצרות העננים מעל האוקיינוסים איפה שחסר מקור התגרענות נוסף חשוב - אבק. היווצרות העננים הוא כלי מרכזי בהגברת אלבדו ושמירה על טמפרטורת האוויר. כך שהאנזים יכול לגרום לבקרת החזית האקלימית.
הגדרה משדלת

הגדרה משדלת (Persuasive definition) היא הגדרה נוספת של מונח בעל משמעות נלווית ערכית או רגשית בגלל הגדרה אחרת של אותו מונח, אשר מעבירה את המשמעות הנלווית אל מושאי ההגדרה הנוספת. המונח נטבע בשנות ה-30 של המאה ה-20 על ידי צ'ארלס סטיבנסון שהיה פילוסוף אנליטי.

היחס להגדרה משדלת

על פי גישתו של סטיבנסון, השימוש בהגדרה משדלת נלווית למידה מסוימת של הטעיה. לשיטתו, במקרים רבים הגדרות משדלות משמשות לגבי מונחים בעלי הגדרה בלתי ברורה. במקרים רבים אנשים המשתמשים בהגדרה משדלת עושים זאת תוך הצגת ההגדרה שלהם כ"ההגדרה האמיתית" או "ההגדרה הנכונה". היו אף שהתייחסו אל הגדרה משדלת כאל כשל לוגי. לעומת זאת, היו שטענו למקרים של שימוש לגיטימי בהגדרה משדלת. למשל, בורגס ג'קסון טען שהרחבת התחולה של המונח אונס על ידי תנועות פמיניסטיות כדי שיכלול גם מקרים של כפייה מילולית, היא הגדרה משדלת לגיטימית.
מגלן (גשושית)

כניסה למסלול

ב־1 באוגוסט 1990 הגיעה מגלן לקרבת נוגה והחלה בתמרון הכניסה למסלול סביבו, שמיקם אותה במסלול קוטבי אליפטי שהפריאפסיד היה בגובה של 295 ק"מ ובנטייה של כ־10° צפונה, והאפואפסיד היה בגובה של 7,762 ק"מ. במסלול זה השלימה מגלן הקפה מלאה של נוגה כל 3 שעות ו־9 דקות.
בכל הקפה הייתה הגשושית אוספת מידע עם המכ"ם בעודה מתקרבת אל הפריאפסיד, והייתה משדרת אותו לכדור הארץ עם התרחקותה מהכוכב לקראת הגעתה לאפואפסיד. צורת פעילות זו דרשה פעילות אינטנסיבית ממערכת גלגלי התגובה של החללית שסובבו את הגשושית בכל פעם שעברה ממצב איסוף מידע (שנמשך 37 דקות) למצב שידור מידע (שנמשך שעתיים). משימתה המרכזית של הגשושית הייתה למפות לפחות 70% מפני נוגה באמצעות המכ"ם במהלך "יום נוגה" אחד, השווה ל־243 ימי ארץ. כדי למנוע איסוף יתר של מידע בקווי הרוחב הצפוניים והדרומיים, מיפתה מגלן לסירוגין "רצועה צפונית" (מ־90° צפון ל־54° דרום) ו"רצועה דרומית" (מ־76° צפון ל־68° דרום). כמו כן, מכיוון שבפריאפסיד הייתה הגשושית בנטייה של כ־10° צפונה, מיפוי הקוטב הדרומי של נוגה היה בלתי אפשרי.

סיום המשימה

ב־9 בספטמבר 1994 פורסם כי משימתה של מגלן עתידה להסתיים באמצע אוקטובר, זאת בעקבות ירידה בכמות האנרגיה שהפיקו הלוחות הסולאריים ומכיוון שהמשימה השלימה את כל מטרותיה בהצלחה. בסוף אוגוסט 1994 החל תהליך סיום המשימה עם ביצוע מספר תמרונים שהנמיכו את מסלולה של מגלן אל תוך שכבותיה העליונות של אטמוספירת נוגה, על מנת להתחיל את "ניסוי טחנת הרוח" ב־6 בספטמבר 1994. הניסוי נמשך שבועיים ועם סיומו בוצעו מספר תמרונים נוספים שהנמיכו את מסלולה של מגלן עוד יותר לקראת סיום המשימה.
ב־11 באוקטובר 1994, בעת שמגלן נעה במהירות של כ־7 ק"מ לשנייה בוצע התמרון האחרון, שמיקם את החללית בגובה 139.7 ק"מ בפריאפסיד, עמוק בתוך האטמוספירה. בגובה זה נתקלה הגשושית בחיכוך עצום שחימם אותה לטמפרטורה של 126 מעלות צלזיוס.
ב־13 באוקטובר 1994, בשעה 10:05:00 UTC אבד הקשר עם הגשושית כשנעלמה מאחורי נוגה. צוות המשימה המשיך לחכות לקבלת שדרים נוספים עד לשעה 18:00 UTC, אז הוכרז על סיום המשימה. אף על פי שבתחילה הוערך כי מגלן תישרף באטמוספירת נוגה לחלוטין, לאחר סיום המשימה הוערך כי מספר חלקים ממנה פגעו בנוגה בסביבות השעה 20:00 UTC.
פרנץ דה פאולה, נסיך ליכטנשטיין

ביוגרפיה

פרנץ דה פאולה נולד ב-25 בפברואר 1802 בווינה, ליוהאן הראשון יוזף, נסיך ליכטנשטיין וליוזפה, רוזנת פירסטנברג-וייטרה, בתם של יואכים אגון, רוזן פירסטנברג-וייטרה וסופיה מריה, רוזנת אטינגן-ואלרשטיין. אלויס קיבל חינוך מעולה, ולאחר מכן ערך את הטיול הגדול באיטליה, שווייץ, אנגליה וסקוטלנד.
בשנת 1821 התגייס פרנץ דה פאולה בדרגת לוטננט לצבא האוסטרי, והצטרף לרגימנט הפרשים הקלים ה-1. בשנת 1824 הועלה פרנץ דה פאולה לדרגת אובר לוטננט ברגימנט האולאנים ה-3, ובשנת 1825 הועלה לדרגת ריטמייסטר ברגימנט האולאנים ה-2. בין השנים 1828-1830 שירת פרנץ דה פאולה כמפקד גדוד ברגימנט האולאנים ה-3, ובשנת 1832 מונה למפקד רגימנט ההוסארים של המשמר, ובבשנת 1836 הועלה לדרגת אוברסט. בבמהלך מהפכות אביב העמים בשנת 1848, הועלה פרנץ לדרגת גנרל מיור, ומונה למפקד כוחות העתודה באיטליה. באוקטובר 1848 הוא הצטרף לצבא של אלפרד הראשון, נסיך וינדיש-גרץ בדרגת לוטננט פילדמרשל, והשתתף בדיכוי המרד ההונגרי של 1848. ביולי 1849 מונה פרנץ דה פאולה למפקד הקורפוס ה-4, וב-16 באוקטובר אותה שנה מונה למפקד הקורפוס ה-3 בהונגריה, ולאחר מכן מונה לקולונל הכבוד של רגימנט ההוסארים ה-9. בשנת 1859 הועלה פרנץ דה פאולה לדרגת גנרל חיל הפרשים, ובין השנים 1860–1866 כיהן כמפקח הכללי של חיל הפרשים. בנוסף בשנים 1860–1861 הוא היה מפקד הכוחות האוסטרים בהונגריה. בשנת 1868 פרש פרנץ דה פאולה מהצבא, וב-31 במרץ 1887 הוא מת בביתו בווינה.
אלכס ג'ונס (מנחה וולשית)

ביוגרפיה

ג'ונס נולדה בעיירה אמנפורד שבויילס ויש לה אחות אחות צעירה, היא התחנכה בבית ספר בשפה הוולשית, כילדה למדה בלט, תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת אבריסטווית' וביצעה את מבחן הסיום שלה בספרד כשהשתתפה בתוכנית המציאות "Prickly Heat", לאחר סיום לימודיה החלה לעבוד ב-BBC.
משנת 2010 היא מנחה את מגזין הטלוויזיה "The One Show".
היא הייתה חברה בצוות עיתונאי ה-BBC שסיקר את חתונת הנסיך ויליאם וקתרין מידלטון והיא שימשה ככתבת שטח בעיירת הולדתה של קייט, היא הגישה את הניקוד של בריטניה באירוויזיון 2011.
בשנת 2011 השתתפה בעונה התשיעית של  "Strictly Come Dancing" (רוקדים עם כוכבים) והגיעה למקום החמישי.

חיים אישיים

ב-6 בפברואר 2015, במהלך פרק של "The One Show", הוכרז כי ג'ונס התארסה לצ'ארלי תומסון, סוכן ביטוח ניו זילנדי. ב-31 בדצמבר 2015, נישאו הזוג בטירת קרדיף .
ב-22 בינואר 2017 נולד בנם הבכור, טדי.