google/wiki40b huggingface dataset:
אמוז-בוש

אמוּז-בּוּש (מצרפתית: amuse-bouche, מילולית: משעשע חך; או אמוז-גֶל, amuse-gueule) הוא מתאבן קטן בגודל נגיסה. אמוז-בוש שונה ממתאבן בכך שהוא אינו מוזמן כמתאבן מתוך תפריט אלא נבחר על פי בחירת השף בלבד. לעיתים קרובות הוא מלווה יחד עם יין משלים, ומוגש כטעימה וכהצצה ראשונה של בלוטות הטעם אל גישתו של השף לבישול.

שימושים במסעדות

אמוז-בוש הוא תוצר של הנובל קוויזין, גישת בישול שדגלה במנות קטנות עם טעמים וריחות מרוכזים. יש להבחין בין סוגים אחרים של מתאבנים על ידי שלושה מאפיינים: הגודל הקטן של האמוז-בוש - בדרך כלל בגודל של נגיסה אחת או שתיים, אותו אמוז-בוש מוגש לכל יושבי השולחן, ולבסוף - הוא אינו מגיע בהזמנה אלא מוצע ללא תשלום.
מטרתו של האמוז-בוש יכולה להיעשות גם על ידי מנה פשוטה כמו צלחת זיתים או ממרח זיתים. אך לעיתים קרובות הוא הופך למופע ראווה של כישורי האומנות של השף כמו גם תחרות בין המסעדות. ז'אן-ז'ורז' וונגריכטן, אחד מהשפים המפורסמים בעולם אמר כי, "האמוז-בוש היא הדרך הטובה ביותר עבור שף גדול לבטא את הרעיונות הגדולים שלו בדברים קטנים".
בשלב מסוים הפך האמוז-בוש מבונוס לא צפוי למנה רשמית במסעדות בעלות כוכבי מישלן. (עד 1999 נהג הניו יורק טיימס לספק הסבר בסוגריים על המנה הזו.) זה, בתורו, הפך לאתגר עבור המסעדות. האמוז-בוש דורש לא רק דמיון והשראה כי אם גם חייב להיות מוכן בכמויות מספיקות לכל האורחים, בדרך כלל מיד לאחר שהוזמנה המנה, מה שדורש עמדת בישול המוקדשת לייצור מהיר של המנה. זה דורש גם מבחר גדול של כלי חרסינה בהם מוגש האמוז-בוש. צלחות מעניינות, כוסות קפה וגם כפות מרק אסייתיות גדולות שהן בחירה פופולרית למדי. המטבח מוכרח להיות מסוגל להיות ערוך גם לסועדים שיש להם אלרגיות למרכיבים שונים של האמוז-בוש.
מערכת פאנו

מערכת פּאָנוֹ היא מערכת מתמטית, המהווה מודל פורמלי של המספרים הטבעיים. המערכת בנויה על שני מושגי יסוד: איבר האפס ופעולת ה"עוקב". משני מושגים אלה מאפשרת אקסיומה מיוחדת לבנות, באינדוקציה, את פעולות החיבור והכפל. מערכת פאנו היא מערכת המספרים הבסיסית ביותר, וממנה אפשר לבנות את המספרים השלמים, את המספרים הרציונליים, ואת שאר מערכות המספרים. את האקסיומות הציע המתמטיקאי האיטלקי ג'וזפה פאנו בשנת 1889.
מערכת פאנו מהווה ניסוח אקסיומטי ראשון למספרים הטבעיים, שעד סוף המאה ה-19 נחשבו יסודיים במידה שאין למעלה ממנה. האקסיומות, הכתובות בשפה מסדר שני, מתארות את המספרים הטבעיים בדיוק כזה, עד שקיימת רק מערכת אחת המקיימת אותן (עד כדי איזומורפיזם). לגרסאות חלשות יותר, הכוללות רק אקסיומות בשפה מסדר ראשון, יש גם מודלים לא סטנדרטיים.

מודלים

ריכארד דדקינד הוכיח שמערכת האקסיומות של פאנו (עם אקסיומת האינדוקציה מסדר שני) היא קטגורית, כלומר: כל שני מודלים של מערכת זו הם איזומורפיים. בניסוח פורמלי יותר: אם \ < \omega_A,0_A,S_A >  ו- \ < \omega_B,0_B,S_B >  הם שני מודלים של מערכת פאנו, אז הפונקציה \ f: \omega_A \to \omega_B , המוגדרת (על-פי אקסיומת האינדוקציה של המערכת הראשונה) על ידי \ f(0_A)=0_B,  f(S_A(x))=S_B(f(x)), היא איזומורפיזם בין המבנים.

מודלים לא סטנדרטיים

המספרים הטבעיים מהווים כמובן מודל של אקסיומות פאנו. כאשר מחליפים את אקסיומת האינדוקציה המלאה בגרסתה שמסדר ראשון, נכנס לפעולה משפט הקומפקטיות (החל על מערכות שהאקסיומות שלהן מסדר ראשון), שלפיו יש למערכת גם מודלים לא סטנדרטיים. לפי משפט לוונהיים-סקולם יש למערכת לא רק מודל בן-מניה, אלא גם מודלים מכל עוצמה אינסופית שהיא. כאשר מפרשים את תוצאת הקטגוריוּת של דדקינד במערכת מסדר ראשון, ההוכחה מראה שבתוך כל מודל של תורת הקבוצות, יש מודל יחיד לאריתמטיקת פאנו שהוא "הקטן ביותר" - הוא משוכן ברישא של כל מודל אחר של האריתמטיקה. במודל לא סטנדרטי של תורת הקבוצות מתקבל מודל לא סטנדרטי של האריתמטיקה, ומאלה אי-אפשר להימנע באמצעות הוספה של אקסיומות מסדר ראשון.
אבא'לה בוא ללונה פארק

אַבָּא'לֶה בּוֹא לַלּוּנָה פַּארְק הוא שיר ילדים ישראלי ידוע משנות ה-50 של המאה ה-20 שכתבו והלחינו יוסף כנען והזמר ישראל יצחקי.
מילות השיר מתארות הפצרת ילד באביו לקחתו ללונה פארק – לנדנדה, לגלגל הענק ולרכיבה על הסוס הלבן, כנראה על גבי קרוסלה.
יצחקי וכנען כתבו את השיר בשנת 1953 לרגל פתיחת לונה פארק במרכז הירידים (גני התערוכה) בתל אביב, ששכן אז בקרבת נמל תל אביב.
שלמה גרוניך ביסס על השיר קטע רוק מתקדם שכתב בשם "לונה פארק" ונכלל באלבומו "צמר גפן מתוק" משנת 1982. שירו של גרוניך החל בצלילים של תיבת נגינה (לכאורה) של השיר המקורי, שמאטה בזיוף ונעצרת ומתחלפת בגיטרה חשמלית שפותחת את השיר המקורי של גרוניך.
גשר קווינסבורו

כינוי הגשר

תושבי העיר מכנים את הגשר "גשר רחוב 59" - שם שהפך פופולרי עוד יותר בעקבות שירם של סיימון וגרפונקל "שיר גשר רחוב 59".

הקמת הגשר

ההצעות לחיבור האי מנהטן עם לונג איילנד סיטי בקווינס הוצעו לראשונה בשנת 1838. ניסיונות ראשונים להשגת מימון הקמת הגשר החלו בשנת 1867 עם הקמת חברה לצורך העניין, אולם זו פשטה רגל בשנות ה-90 של המאה ה-19. בשנת 1903 הוגשו תוכניות להקמת הגשר על ידי מחלקת הגשרים של העירייה. התוכניות תוכננו על ידי גוסטב לינדנתל יחד עם לפרט ל. באק והנרי הורנבוסלט, אשר תכננו גם את גשר ויליאמסבורג.
הקמת הגשר נמשכה בשנים 1903–1909. משך הבנייה התארך בשל התמוטטות חלק מהגשר הנבנה במהלך סופה, וכן שביתות עובדים רבות (אשר באחת מהן נעשה ניסיון לפוצץ את אחד מחלקי הגשר). עלות הבנייה הגיעה ל-18 מיליון דולר. במהלך הקמת הגשר נהרגו 50 עובדים.
הגשר נפתח לציבור ב-30 במרץ 1909. 
שמו המקורי של הגשר היה "גשר האי בלקוול" - שמו הקודם של האי רוזוולט.

שימושי הגשר

בחלקו העליון של הגשר מצויים ארבע נתיבי תנועת כלי רכב. בחלקו התחתון של הגשר שישה נתיבים - הארבעה האמצעיים לכלי רכב, והשניים החיצוניים לתנועת הולכי רגל ורוכבי אופניים.

הגשר באומנות

הגשר שימש רקע לסרט ספיידרמן משנת 2002. בסרט הגובלין הירוק זורק את מרי ג'יין ווטסון מהגשר וספיידרמן צריך להחליט האם להציל אותה או להציל את הנוסעים ברכבל האי רוזוולט.
רציף (פסל)

רציף (באנגלית: Embankment) היא יצירה פיסולית מעשה ידי הפסלת ריצ'ל וייטריד אשר הוצגה בשנת 2004 באולם הטורבינה של מוזיאון טייט מודרן בלונדון שבממלכה המאוחדת. היצירה הוצגה כחלק מ"סדרת יוניליוור" במימון חברת יוניליוור.
היצירה הוצגה מה-10 באוקטובר 2004 ועד ה-1 במאי 2005.

תיאור היצירה

היצירה כללה כ-14,000 קופסאות פוליאתילן לבן (שנוצרו על ידי יציקת פוליאתילן לתוך ארגזי קרטון). הארגזים נערמו לגובה האולם על מנת ליצור מעין הרים וגבעות אשר המבקרים עברו ביניהן.
היצירה נועדה להזכיר את סצנת הסיום של הסרט "שודדי התיבה האבודה" וכן סצנה מהסרט "האזרח קיין". היצירה נוצרה זמן מה לאחר מות אמהּ של הפסלת, ובעקבות העובדה שהפסלת נאלצה לארוז את חפציה של אמהּ בקופסאות קרטון, והסערה הנפשית שקופסאות אלה גרמו לה. מרכיב נוסף שהיווה השראה לפסלת היה מסעה לאזור ארקטיקה.
צורת הקופסה נועדה לעורר תחושה של מסתורין - הן בקרב הצופה ההולך במבוך הקופסאות והן בשל הסקרנות בדבר תוכן הקופסאות.
פרנק בלקר

חייו

בלקר נולד ב-8 במאי 1920 למשפחה בריטית בעיר קאסאולי, שבהודו הבריטית. ב-1941, במהלך מלחמת העולם השנייה, התגייס לצבא בריטניה והוצב ברגימנט רובאי גורקה ה-9 (כיום חלק מרגימנט רובאי גורקה המלכותי). הרגימנט היה חלק מהבריגדה ההודית ה-77 אשר הייתה חלק מהצ'ינדיטים. בלקר השתתף במערכה על בורמה, הוא קיבל דרגה זמנית של מייג'ור. הוא לחם עם הרגימנט במבצע בד ארוך ב-1944, ומונה למפקד פלוגה ג' שהייתה חלק מהגדוד השלישי של הרגימנט.
ב-9 ביולי 1944 נעה הפלוגה שלו במטרה לכבוש גבעה אשר כונתה "פוינט 2171" באזור קמאינג. לקח לבלקר שעה וחצי במטרה להגיע למרגלות הגבעה, ועוד למעלה מחמש שעות לטפס עליה. כאשר הגיעה לפסגה, מצא אותה מוקפת במרגמות ומקלעים של הצבא היפני הקיסרי. בלקר ואנשיו פתחו במנוסה חזרה אל תוך הג'ונגל, כשהם זוחלים על הקרקע במטרה להתחמק מכדורי הקליעים. בלקר עצר לפתע, ואז החל לרוץ אל הגבעה בקריאה "קדימה פלוגה ג'". הוא רץ קדימה לבדו, וקרס רק כאשר שבעה כדורי מקלע פגעו בקיבתו. בנשמתו האחרונה הוא צעק "אני הולך למות, לכבוש את העמדה!". הגורקה קמו על רגליהם כאיש אחד, וברובים מכודנים וסכיני קוקרי הניסו את היפנים מהגבעה. עוד באותו הלילה, דיווח מפקד הבריגדה ג'ון מאסטרס (אשר מכנה את בלקר בזכרונותיו "ג'ים") על מעשהו של בלקר, והוחלט להעניק לו את "צלב ויקטוריה" - העיטור הגבוה ביותר שניתן להעניק לחיילי הכוחות המזוינים של בריטניה וחבר העמים הבריטי. 
בשל הנסיבות, לא יכלו הגורקה לקבור את בלקר ושאר החיילים שמתו במהלך הקרב. גופותיהם נמצאו רק כעבור שלושה חודשים בידי יחידת רישום קברים, וקני במבוק צמחו דרכם וסביבם. הוא נקבר בבית הקברות בטאוקקיאן, 20 ק"מ מצפון ליאנגון, עיר הבירה של מינמאר. מצבתו נמצאת בחלקה VI, שורה E, קבר 2. שמו מופיע על אנדרטת הצ'ינדיטים מול מטה משרד ההגנה הבריטי בלונדון.
אלן יוסטון

דטרויט פיסטונס

יוסטון עמד לבחירה בדראפט ה-NBA לשנת 1993 ונבחר במקום ה-11 על ידי דטרויט פיסטונס. בעונת הרוקי עלה יוסטון מהספסל, כמחליפו של ג'ו דיומרס. הוא פתח בחמישייה ב-20 משחקים לאורך העונה ותרם 8.5 נקודות בממוצע, אולם דטרויט סיימה את העונה במאזן הגרוע ביותר במזרח, עם 20 ניצחונות בלבד מול 62 הפסדים.
בעונתו השנייה בליגה, 1994/1995, כבר תרם 14.5 נקודות למשחק ובעונתו השלישית כבר היה לשחקן חמישייה קבוע ועם 19.5 נקודות למשחק היה שני בקבוצתו רק לגרנט היל. הוא סייע לקבוצתו לסיים את העונה במאזן של 46 ניצחונות מול 36 הפסדים ולהעפיל למשחקי הפלייאוף לראשונה זה ארבע שנים.

ניו יורק ניקס

עם תום סיום חוזהו הראשון בליגה, חתם יוסטון כשחקן חופשי בניו יורק ניקס. מיד עם הגעתו לניקס היה יוסטון לשחקן חמישייה, על חשבון מקומו בחמישייה של ג'ון סטארקס והפך במהרה לקלעי מוביל בקבוצה. 
בסיבוב הראשון של משחקי הפלייאוף בשנת 1999 פגשה הניקס את מיאמי היט שסיימה את העונה עם המאזן הטוב במזרח והייתה בעלת יתרון הביתיות בסדרה. במשחק החמישי והמכריע בסדרה, קלע יוסטון סל ניצחון בג'אמפ שוט 0.8 שניות לסיום שהעניק לניקס יתרון 77-78, וניצחון בסדרה. סל שנבחר על ידי ליגת ה-NBA לאחד מרגעי הפלייאוף הגדולים בתולדות הליגה. בסיבוב השני ניצחה הקבוצה בסוויפ של 0-4 את אטלנטה הוקס ובגמר המזרח עברה בשישה משחקים את אינדיאנה פייסרס והעפילה לגמר ה-NBA. בגמר מול סן אנטוניו ספרס, בו שיחקה הניקס ללא הסנטר פטריק יואינג הפצוע, תרם יוסטון 21.6 נקודות והיה לקלעי השני בטיבו בקבוצתו אחרי לטרל ספריוול אולם ידה של הספרס הייתה על העליונה בחמישה משחקים.
בעונת 1999/2000 שותף יוסטון בכל 82 משחקי העונה הסדירה, שותף בשיא קריירה של 38.6 דקות, ותרם 19.7 נקודות בשיאי קריירה באחוזי קליעה עם 48.3% מהשדה ו-43.6% מעבר לקשת השלוש. הוא היה לקלעי המוביל של קבוצתו, וסייע לניקס לסיים את העונה במאזן של ניצחונות מול 32 הפסדים ובמקום השלישי במזרח. במשחקי הפלייאוף העפילה הקבוצה שוב ופגשה את הפייסרס בגמר המזרח, אולם הפעם הייתה ידה של אינדיאנה על העליונה בשישה משחקים. 
בסיום העונה זומן יוסטון לשחק במדיה של נבחר ארצות הברית בטורניר הכדורסל של אולימפיאדת סידני (2000). הוא תרם בטורניר 8 נקודות, 1.9 ריבאונדים ואסיסט למשחק, וסייע לנבחרתו לזכות במדליית הזהב.
בשנת 2001 חתם אלן על חוזה חדש בקבוצה תמורת 100 מיליון דולר לשש שנים, אולם פציעות חוזרות בברכיו מנעו ממנו לשוב לשחק בשנים הבאות בצורה סדירה, והובילו לפרישתו ממשחק בשנת 2005. בשנת 2007, לאחר שלא שיחק במשך שלוש שנים, ניסה יוסטון לשוב למגרשים וחתם בניו יורק ניקס על חוזה לעונה אחת תמורת 1.26 מיליון דולר, אולם הוא לא שב לשחק בפועל ופרש שנית.
ת'ורנס

ת'ורנס (Thorns) היא להקת בלאק מטאל נורווגית ותיקה.
הלהקה נחשבת לאחת ממייסדות הז'אנר, יחד עם להקות כמו מייהם ודארקת'רון. שמה של הלהקה בשנתיים הראשונות לקיומה היה סטיגמטה דיאבוליקום. ת'ורנס הוקמה ב-1989 והוציאה שני דמואים לפני פרסומה של פרשת הרצח שאירעה בקרב חברי להקת מייהם, שזיעזעה את עולם המטאל בשנות התשעים המוקדמות. מנהיג להקת ת'ורנס סנוֹרה רוּך (נודע בכינויו דארקת'ורן) היה מעורב בפרשה, כשליווה את הרוצח וארג ויקרנס בנסיעתו אל דירתו של יורונימוס, הנרצח, ונידון ל-8 שנות מאסר. מעורבות זו הייתה הגורם העיקרי להפסקת פעילותה של ת'ורנס למשך שנים רבות מאז.
בשנת 2001 יצא אלבום הבכורה של ת'ורנס, Thorns, שהוא למעשה מעין אלבום סולו של סנורה רוך, כשמספר מוזיקאים ידועים מקהילת הבלאק מטאל תורמים ליצירתו. האלבום הפתיע והרשים כאחת את המבקרים וכלל עבודת גיטרות חדה, אפלה וייחודית של סנורה רוך. האלבום שילב בלקא מטאל מחוספס עם אלמנטים פרוגרסיביים יותר, בדומה לנסיונותיה האחרונים של להקת סטיריקון.
הדוב פדינגטון

הדוב פדינגטון (באנגלית: Paddington Bear) הוא הדמות הראשית בסדרת ספרי ילדים מאת הסופר הבריטי מייקל בונד, המספרים על הרפתקאותיו של דוב קטן שנקרא על שמה של תחנת הרכבת פדינגטון הלונדונית. 
הספר הראשון בסדרה יצא לאור בשנת 1958, ואחריו יצאו עשרה ספרי המשך ובעקבותיהם גם ספרי תמונות, לילדים שטרם למדו קרוא וכתוב. דמות הדוב התפרסמה והפכה לסימן היכר של תחנת הרכבת ולסמל לונדוני מובהק. דובי צעצוע מעוצבים לעיתים בדמותו.
הספרים עובדו למספר סדרות טלוויזיה, שחלקן דובבו בין השאר לעברית. בתחילת 2015 יצא סרט קולנועי המבוסס על הספר. בתחילת 2018 יצא סרט המשך בשם "פדינגטון 2" שאף הוא דובב לעברית.

עלילה

בספר הראשון בסדרה, "הרפתקאות פדי", מגיע הדוב ללונדון על גבי ספינה, לאחר שהפליג כנוסע סמוי בסירת ההצלה שבה הוא שט מתוככי ארץ מוצאו פרו. 
פדינגטון נשלח ללונדון על ידי דודתו, הדובה הזקנה לוסי, שעברה להתגורר במושב זקנים. לוסי מלמדת אותו אנגלית ושולחת אותו ללונדון. רכושו היחיד עם הגיעו ללונדון היא מזוודה ובה צנצנת מרמלדה, פנקס, תמונה של דודתו וכמה מטבעות פרואנים הקרויים "סנטבו". על צווארו תלוי פתק שכתבה דודתו ובו כתוב באנגלית: "אנא טפלו בדוב הזה. תודה". לאחר שהגיע לחופי אנגליה מגיע פדיגטון ללונדון ברכבת. הוא מגיע לתחנת פדיגטון, שם הוא פוגש את מר וגברת בראון שמחליטים לקחת אותו לביתם לניסיון. מכיוון ששמו נהגה בשפה הפרואנית הם מחליטים לקרוא לו פדינגטון, או בקיצור פדי, על שם האתר שבו מצאו אותו לראשונה. משפחת בראון מתאהבת בדוב ומחליטה שישהה בביתם לצמיתות. הוא הופך חבר טוב של ילדיהם ג'ודי וג'ונתן, ולחלק מהמשפחה. 
הדוב מתגלה כחכם, שובה לב ובעל חוש צדק מפותח, כפי שהגדיר אותו אביו מולידו, הסופר מייקל בונד. לדוב נטייה שובבית להיקלע להרפתקאות שונות, 
במשך הספר הוא מתיידד עם דמויות שונות כמו מר גרובר, בעל חנות לעתיקות בשוק פורטובלו, ומצטרף אליו לשיחות על החיים על כוס קקאו ופרוסת לחם בחמאה.
בספר הראשון מסופר על התאקלמותו של פדינגטון בלונדון ועל חוויות ראשונות שלו בעיר הגדולה כגון קניות וביקור בתיאטרון. סימן ההיכר של פדינגטון הוא מעיל כחול וכובע אדום, שניהם מצמר, כדי שיחממו אותו בחורף הלונדוני הקר. 
ב-2008 יצא ספר מלא חדש בסדרה, לאחר הפסקה בת כ-30 שנה מ-1979 (שאר הספרים שיצאו היו ספרי תמונות). בספר החדש עוצרת משטרת ההגירה הבריטית את פדינגטון, הנדרש להסביר איך הגיע מפרו לאנגליה ללא המסמכים הנדרשים.  
ב-2014 יצא ספר מיוחד בסדרה אשר כלל מכתבים מאת פדינגטון ודודתו לוסי אשר תיאר מאורעות מהספרים הקודמים מנקודת המבט שלו.

ספרים שתורגמו לעברית

סדרת "הדוב פדינגטון" תורגמה לעברית על ידי אביבה אגמון בשנות השישים. הספר הראשון בסדרה נקרא בעברית "הרפתקאות פדי". בשנת 2008 יצאה לספר מהדורה עברית חדשה בהוצאת "אחוזת בית" בתרגומו של אברהם יבין, שנקראה "דוב ושמו פדינגטון". בין התרגום הישן והחדש קיים שוני הנעוץ בעיקר בניסיון להיצמד להקשרי התרבות הבריטית שממנה מגיע הסיפור. בתרגום החדש נקראות כל הדמויות בשמותיהם המקוריים, שעוברתו בתרגום הישן.
לתרגום החדש נוספה אחרית דבר של יהונתן גפן בה ניתנת פרשנות פוסט-מודרניסטית לסיפורו של פדינגטון כסיפור על הגירה, על קבלת השונה ועל הסתגלות. על מנת לחזק את הנחה זו קבע גפן כי פדינגטון הוא "דוב לא נחמד", בניגוד לפו ולדובים ספרותיים אחרים, וכי ניכר בסיפור שפדי אינו מנסה למצוא חן או להשתלב בתרבות החדשה שאליה הגיע מ"תוככי פרו" בדרכים מוכרות שכוללות היטמעות בדרך כלל אלא עושה זאת בדרכו הייחודית וממשיך לנסות ולתקשר עם עולם בדרכו "הדובית" הייחודית. קביעה זו מבוססת על הצהרתו של מייקל בונד כי לפדי "חוש צדק מפותח".
מלונות U

יו בוטיק כנרת

יו בוטיק כנרת הוא מלון בוטיק, ספא הממוקם על שפת הכנרת בעיר טבריה. במלון 59 חדרי בוטיק שעוצבו על ידי האדריכלים יהודיה ויואל פייגין. המלון מתפרס על פני 12 דונמים. הוא מחולק לשני מבנים, מבנה מרכזי רבוע ומבנה עגול. במבנה המרכזי קיימת מסעדה יוקרתית, ספא המלון וחדר הכושר. במבנה העגול קיימים חדרי המלון. מלון יו בוטיק הוא המלון הראשון שהוקם על שפת הכנרת ב30 השנים האחרונות. המלון נפתח לראשונה ב-8 במאי 2017.

יו סאנרייז קלאב אילת

יו סאנרייז קלאב אילת הוא מלון משפחתי הכל כלול הממוקם בגבול העיר אילת וקיבוץ אילות. במלון 279 חדרים וסוויטות. בעבר, המלון נקרא "מג'יק סאנרייז אילת". המלון מתבוסס על שיטת הכל כלול. המלון כולל מבנים קטנים רבים המשמשים חדרים. במרכז המבנים קיימים מגרשי ספורט.

יו קורל ביץ' קלאב אילת

יו קורל ביץ' קלאב אילת הוא מלון משפחתי אולטרה הכל כלול הממוקם בצד המערבי של העיר אילת. במלון 282 חדרים וסוויטות. בעבר המלון נקרא "מד קלאב אילת". המלון מתבוסס על שיטת הכל כלול אולטרה.

יו סוויטס אילת

יו סוויטס אילת היה מלון יוקרה משפחתי ושקט על שפת הים האדום בחלקה הצפוני של העיר אילת. במלון 245 סוויטות. בעבר המלון היה חלק מרשת המלונות "לה מרידיאן" אך לאחר פירוקו שונה שם המלון ליו סוויטס. המלון נמכר לרשת מלונות אסטרל בשנת 2018 ושם המלון השתנה למלון אריאה. המלון עתיד לעבור שיפוץ בשנת 2020.
סכיפרקה

הסְכִיפֶּרְקה הוא גזע כלבים קטן שמוצאו בבלגיה. הופיע לראשונה במאה ה-16. ישנה אי הסכמה בנוגע לסיווגו כטרייר,  שפיץ או כלב רועים. אורך חייו של זן זה הוא כ-14 שנים ואף מעבר לכך.

מראה

הסְכִיפֶּרְקה' הוא לרוב שחור לחלוטין. למרות שניתן למצוא כלבים מזן זה אף בצבעים שונים (החל בזהוב ועד בחום שוקולד), בתחרויות כלבים משתתפים לרוב רק כלבי סקיפרכה בצבע שחור. הסקיפרכה הם בעלי אוזניים מחודדות וקטנות דמויות משולש הממוקמות גבוה בראשם. לסכיפרקה פרווה כפולה, הפרווה התחתונה נעימה ורכה ואילו השכבה העליונה מעט קשיחה ועמידה בפני שינויים במזג האוויר. את ראשיהם מקיפה פרווה ארוכה וקשיחה. לעיתים נולדים בני הזן כשהם קצוצי-זנב לחלוטין ולעיתים בעלי זנב מעוגל מעט עם פרווה מזדקרת. הכלב קטן יחסית ולרוב לא יעלה משקלו על עשרה קילוגרמים.
גובהו הממוצע של הסקיפרכה 28 עד 33 סנטימטרים ומשקלו הממוצע 5.4 עד 7.3 קילוגרמים.

היסטוריה

הסקיפרקה ידוע גם כ-"בלגי הסיפון", "רב חובל מיניאטורי", וכ-"שד קטן שחור", ומקורו בחלק הפלמי של בלגיה. הסקיפרקה בלט ביצירות הכתיבה של הנזיר ונסלסאס.
מלבד מהיותו כלב לוויה, נחשב נחשב הסקיפרקה ככלב שמירה על הסיפון. הוא תופס מזיקים ושומר על חפצי האנשים והספינה.
כמו כן, ידוע הסקיפרקה גם בשמירה על סוסים שסחבו מסעות על גבם.

אופי הזן

הסקיפרכה הוא כלב פעלתן, חי ומתריע, כל אלו מעידים על כלב המסוגל לציית, חכם ונאמן. כלבי הסקיפרכה נאמנים עד מאוד לאדם אחד בסביבת המשפחה, אך חביבים וסובלניים עם ילדים; עם זאת, הם מתריעים ומתגוננים מזרים.

התאמה לחיות אחרות

הסקיפרכה מסוגל לחיים משותפים עם חיות קטנות נוספות. כלב זה מצריך אילוף מגיל קטן כדי שבשלב מאוחר יותר בחייו ניתן יהיה להכניס חיות חדשות אל מרחב המחיה שלו; הסקיפרכה הוא כלב "אגואיסט" ובשל כך כלבים גדולים מסוגלים לפגוע בכלב הקטן בעקבות התנהגות זו. הסכיפרקה נהנים מחברתם של אנשי משפחתם ומעוד כלבים מבני גזעם.

בריאות

לסקיפרכה אין בעיות בריאותיות מיוחדות, הוא  מגיע לעיתים לא רחוקות לגילאי ה-18. כל שנדרש לסקיפרכה הוא פעילות יומיומית במידה ותזונה מאוזנת, על מגדלי הזן להימנע במיוחד מבעיות של השמנת יתר אצל הסקיפרכה.
אגודת העיתונאים בתל אביב

אגודת העיתונאים בתל אביב הוא ארגון המאגד עיתונאים רבים בישראל, ומטרתו לגבש אג'נדות כלליות לציבור העיתונאים, לקדם השגת מטרות משותפות, ולספק פלטפורמה לשיח בין-תחומי בין עיתונאים ממגוון רחב של עיתונים ובעלי מומחיות שונים. האגודה הוקמה על ידי עיתונאים מרחבי ארץ ישראל בינואר 1935. כיום האגודה בתל אביב היא הגדולה מבין שלוש אגודות העיתונאים האזוריות (השתיים האחרות: אגודת העיתונאים ירושלים ואגודת העיתונאים חיפה והצפון), שמהן מורכב יחד איגוד עתונאי ארץ ישראל אשר הוקם בשנת 1946.

היסטוריה

ב-1935 הוקמה האגודה, אשר שמה הראשון היה "התאגדות העיתונאים בישראל-ירושלים". היא הוקמה על מנת לבסס את מעמד העיתונאים בארץ, ולהלחם על קבלת תנאים סוציאליים בסיסיים לכלל העיתונאים. בתחילת דרכה כללה האגודה 27 חברים בלבד.
בשנות ה-40 המשימה המרכזית של האגודה הייתה לסייע בקליטת עיתונאים חדשים אשר עלו לארץ מרחבי העולם, לדאוג להם למגורים, ולשלבם במעגל העבודה העיתונאי.
בשנות ה-50 וה-60 עברה האגודה תהפוכות. בזמן מלחמת ההתשה ומלחמת ששת-הימים התמקדה האגודה בשימור מעמד העיתונאים, בזמן שהמאורעות גרמו לתפוצת שיא של העיתונים הישראלים, ואיתה גיוס המוני של עיתונאים חדשים. בעזרת הסכמים קיבוציים עם ארגון המו"לים, הצליחה האגודה לשמור על תנאי העבודה של העיתונאים.

פעילות

פעילות הארגון מתמקדת באיגוד ציבור העיתונאים על מנת להשיג מטרות מקצועיות כלליות עבור חבריה, האיגוד מייצג את ציבור העיתונאים במשא-ומתן מול ארגון המו"לים וההסתדרות כדי לשמור על זכויות העיתונאים ולהבטיח תנאים סוציאליים ושכר הוגן לכלל העיתונאים. האגודה עובדת על מנת לגבש ולפקח על כללי אתיקה כלליים לציבור העיתונאים, כמו הבטחת אובייקטיביות פוליטית ומקצועיות. בנוסף, האגודה פועלת על מנת לקדם את ערכי הדמוקרטיה ולהגן על חופש הביטוי בישראל.
אגודת העיתונאים בתל אביב מעורבת במאמצים לשמר את קיומה ומעמדה של רשות השידור, ובפברואר 2016 עתרה לבג"ץ בדרישה לדחות את יישום חוק תאגיד השידור הציבורי.

ניהול

את האגודה מנהלים 14 חברי הנהלה אשר נבחרים על ידי כלל חברי האגודה. מנכ"ל האגודה הוא יוסי בר מוחא, ויושב ראש האגודה הוא רותם אברוצקי
פעילות האגודה מאורגנת דרך שבע ועדות ויותר משלושים תאים מקצועיים, ביניהן ועדת האתיקה, בית הדין לערעורים, ועד מערכת/אמצעי תקשורת וועדת חברים.
ניר חסון

ביוגרפיה

חסון יליד ירושלים, למד בגימנסיה העברית רחביה. למד לתואר בוגר ומוסמך באוניברסיטה העברית בחוג ליחסים בינלאומיים וחטיבה בלימודי אפריקה ותואר שני בגאוגרפיה.
בשנת 2001 החל לעבוד כעיתונאי במקומון הירושלמי "כל העיר" ככתב רווחה ובריאות. בשנת 2004 עבר לעיתון "הארץ" ככתב הדרום. בתפקידו זה סיקר את תוכנית ההתנתקות ופינוי היישובים מרצועת עזה. בהמשך היה כתב לענייני משפט בתל אביב וסגן ראש מערכת החדשות בעיתון.
החל משנת 2009 משמש ככתב ירושלים וארכאולוגיה בעיתון. בשנת 2019 הפך חסון לעורך מדור הסביבה בעיתון.
נשוי ואב לשלושה.

עבודתו העיתונאית

בין כתבותיו על תוכנית ההתנתקות הייתה הכתבה שעסקה בקשיים בהעברת החקלאות מגוש קטיף, וכן ראיון עם ד"ר מיכאל פייגה לקראת ההתנתקות.
בתפקיד ככתב ירושלים עסק ועוסק בין היתר במשפטו של ראש הממשלה לשעבר אהוד אולמרט שהתנהל בבית המשפט המחוזי בירושלים. סיקור הנעשה במזרח ירושלים והיחסים בין תושבי העיר הערבים והיהודים. יחסי חילונים חרדים בעיר. העדות הנוצריות בעיר. סיפורים מתחום הסביבה, התחבורה והמערכת העירונית ועוד.
חסון סיקר בשנים האחרונות כמה מהמאבקים הציבוריים הגדולים בירושלים, בהם המאבק נגד ההתנחלות בשייח ג'ראח, המאבק נגד הדרת נשים, המאבק נגד סגירת בריכת ירושלים, המאבק נגד דירות הרפאים, המאבק של המסעדות בירושלים נגד הרבנות הראשית בנושא תעודות הכשרות, המאבק למען פארק עמק הצבאים ועוד.
כתבותיו עוסקות גם בתחום שימור התרבות וסיפורים היסטוריים. סיקור גופים כמו רשות העתיקות, יד ושם, הספרייה הלאומית, האקדמיה ללשון העברית ועוד
בחודש מאי 2010 פרסם כתבת תחקיר ארוכה בשלושה חלקים, "מוזיאון של אי-סובלנות", שעסקה בחפירת השלדים במוזיאון הסובלנות. הכתבה פורסמה באינטרנט בשלושה חלקים והופעה בדפוס כמוסף נפרד. הכתבה עוסקת בסילוקם המהיר של עצמות נפטרים מוסלמים בבית הקברות המוסלמי הישן שהיה חלק מבית הקברות ממילא לצורך בניית מוזיאון הסבלנות.
באפריל 2011 פרסם כתבה בשם "ירושלים של מטה: סיפורה של העיר התת-קרקעית" על מערכת המנהרות התת-קרעית בעיר העתיקה בירושלים שנחפרה במשך עשרות שנים. כתבת תחקיר גדולה על הארכאולוג רוני רייך.
החל מחודש נובמבר 2012, חסון כותב בלוג באתר עיתון "הארץ", בשם "בלוג ירושלמי", העוסק בסיפורים על ירושלים.
ב-2017 יצא ספרו "אורשלים - ישראלים ופלסטינים בירושלים 1967–2017" בהוצאת ידיעות אחרונות/ספרי עליית הגג.
באוגוסט 2019 חשף שלצורך צילומי הסדרה "מחוז ירושלים" שתלו שוטרים רובה בביתו של תושב מזרח ירושלים. החשיפה הובילה להסרת כל פרקי הסדרה מכלל פלטפורמות השידור.
כריסטיאן בארנרד

ביוגרפיה

ברנרד גדל בעיר "Beaufort West" , בפרובינציית כף התקווה הטובה, באיחוד דרום אפריקה . אביו, אדם ברנרד, היה שר בכנסייה ההולנדית הרפורמית. אמו הייתה קרויה "Maria Elisabeth de Swart". אחד מארבעת אחיו, אברהם, שמת מבעיית לב בגיל שלוש (ברנרד סבר מאוחר יותר שסיבת המוות הייתה מום לב מולד טטרלוגיה על שם פאלוט). בת נוספת נפטרה. אחיו הבכור יוהאן היה מבוגר מברנרד ב-12 שנים. לבארנרד אח צעיר בשם מריוס. בשנת 1940 סיים את בית סר התיכון "Beaufort West High School".
בשנת 1945 סיים את בית הספר לרפואה באוניברסיטת קייפטאון.
בארנרד התחיל את דרכו ככירורג כללי, בשנת 1956 יצא לארצות הברית ל-אוניברסיטת מינסוטה להשתלמות בכירורגיה של הוושט ושם התחיל להתעניין בכירורגית חזה. בארנרד הועבר על פי בקשתו להשתלמות בחירורגית חזה אצל "C. Walton Lillehei"  מחלוצי מנתחי הלב בארצות הברית. בשנת 1958 חזר לדרום אפריקה.
בשנת 1961 בארנארד מונה לראש החטיבה של כירורגיה לב וכלי דם בבית החולים להוראה באוניברסיטת קייפטאון. בארנרד מונה לפרופסור חבר במחלקה לכירורגיה באוניברסיטת קייפטאון ב -1962. אחיו הצעיר של ברנרד מריוס, שגם הוא למד רפואה, הפך בסופו של דבר ליד ימינו של בארנרד במחלקה לכירורגיה לב.
באוקטובר 1967 ביצע השתלת כליה בדרום אפריקה.
ברנארד ערך את השתלת הלב הראשונה בעולם, ב-3 בדצמבר 1967. הניתוח ערך 6 שעות. ברנארד השתיל את לבה של צעירה שנהרגה בתאונת דרכים בחזהו של חולה מבוגר בן 55, לואי וושנסקי  שנפטר לאחר 18 ימים כתוצאה מדלקת ריאות
בביצוע השתלת הלב הראשון בעולם, סלל את הדרך למנתחים ברחבי העולם. בהמשך במקום בו התבצעה השתלת הלב הראשונה הוקם מוזיאון כשחדר הניתוח עצמו הפך לאגף בתוך המוזיאון.
בשנת 1972 התמנה לפרופסור מן המניין בכירורגיה.
בשנת 1983 פרש מעבודתו ככירורג לאחר שלקה ב-דלקת מפרקים שיגרונית בידיו.
אישיותו הכריזמטית ואורח-חייו ההולל הפכו אותו לסלבריטי בינלאומי. בהמשך חייו הפך למרצה ולאיש עסקים.
בשנותיו האחרונות, בארנרד שהה זמן לא מבוטל אוסטריה, שם הקים את קרן כריסטיאן ברנארד, שהוקדשה לסיוע לילדים מעוטי יכולת ברחבי העולם.
נפטר ב-2 בספטמבר 2001 בעת חופשה בעיר פאפוס בקפריסין מהתקף אסתמה

משפחה

בארנרד היה נשוי לאחות אלטה גרטרואידה לואו (Aletta Gertruida Louw) בין השנים 1948–1969. לזוג נולדו 2 ילדים: דרדרה (Deirdre) (ילידת 1950) ואנדרה (יליד 1951). אנדראה היה רופא ילדים מתחיל ובשנת 1984 שם קץ לחייו. הזוג התגרש.
אשתו השנייה הייתה ברברה זואלנר שהייתה בת 19 כשנישאה לבארנרד בשנת 1970. לזוג היו 2 ילדים: פרידריך (נולד ב-1972) וכריסטיאן ג'וניור (נולד ב-1974). בשנת 1982 הזוג התגרש.
בין השנים 1988–2000 היה נשוי לקארין סטסקורן (Karin Setzkorn) שהייתה דוגמנית. בשנת 1982 נולדה ביתם ארמין, ולארה נולדה בשנת 1997. הזוג התגרש.