אמיל בנבניסט

נעוריו ולימודיו

נולד ב-27 במאי 1902 בעיר חלב שבסוריה תחת השם עזרא בנבניסטה כבן האמצעי משלושה ילדים. אביו, מתתיה בנבניסט, היה בן למשפחה יהודית ספרדית. אמו, מריה מלכנזון, הייתה אשכנזיה ילידת וילנה (ליטא). ההורים הכירו בחיפה, בארץ ישראל, שהייתה אז כמו סוריה חלק מן האימפריה העות'מאנית.
אביו ייעד את בנו ללימודי רבנות, ולשם כך השיג עבורו מלגה מטעם כל ישראל חברים ("אליאנס"), ושלח אותו בשנת 1913, בגיל 11, למרסיי שבצרפת. עזרא נרשם בפריז ל"מדרשה הקטנה" לתלמוד תורה (Le Petit Séminaire) במסגרת בית הספר לרבנות של צרפת (École rabbinique de France).
במקביל ללימודים התורניים למד בנבניסט לבחינות הבגרות. הוא עורר את מורת רוחם של מנהלי המדרשה כאשר החליט כעבור 3 שנים לנטוש את לימודי הרבנות, ונרשם לבית הספר ללימודים גבוהים "Ecole pratique des hautes etudes" כדי ללמוד בלשנות. הוא נתמך ביוזמה זאת על ידי נשיא "כל ישראל חברים" דאז, הבלשן המומחה בשפות הודיות, סילבן לוי, שהבחין בכישוריו של  הצעיר והציג אותו בפני הבלשן הנודע אנטואן מייה.
עזרא בנבניסט, ששינה את שמו הפרטי לשם צרפתי – אמיל – היה לאחד מתלמידיו האהובים והמוכשרים ביותר של מייה. 
בשנת 1919 התייתם אמיל מאמו, שנפטרה בעיירה סמוקוב שבבולגריה.

חייו הבוגרים ופעילותו בצרפת

לאחר שבשנת 1921 קיבל זכויות שהות ועבודה בצרפת, בשנת 1922 ניתנה לו האפשרות לעבור בחינות ולקבל את התואר agrégé בתחום הדקדוק.
כדי לפרנס את עצמו, בשנים 1922–1924 לימד בנבניסט במכללת "סבינייה" בפריז. דרך קשריו של סילבן לוי, שבנו היה קונסול בבומביי, נסע לאחר מכן לפונה שבהודו, כדי לשרת שם בשנים 1924–1925 כמורה פרטי לילדיו של התעשיין ההודי המפורסם ר' ד' טאטא, שהיה נשוי לצרפתייה. על הקשיים הביורוקרטיים עם השלטונות הצרפתיים בקשר למעמדו האזרחי הצליח להתגבר הודות להתערבותם הנמרצת של סילבן לוי ואנוטאן מייה. 
ב-9 באוקטובר 1924 קיבל אזרחות צרפתית. בחזרתו מהודו התגייס לצבא הצרפתי. שירת בחייל רגלי במרוקו בשנה האחרונה ל"מלחמת ריף" לדיכוי המרד של עבד אל-כרים (1921–1927), פעילות צבאית שכלל לא הייתה לרוחו. באותה שנה הוא נמנה עם חותמי המניפסט הסוריאליסטי של אנדרה ברטון וחוג חבריו, שגינה, בין היתר, את המלחמה הקולוניאלית.
החל משנת 1927, כשהוא רק בן 25, התקבל כחוקר דוצנט (directeur d'études) בבית הספר ללימודים גבוהים "École pratique des hautes études", שם עבד תחת הדרכתן של ז'וזף ונדריאס.
שנתיים לאחר שסיים בשנת 1935 והציג את עבודתו לתואר דוקטור בספרות, פינה בשנת 1937 מורו אנטואן מייה לטובתו את המשרה בקולז' דה פראנס כפרופסור לדקדוק השוואתי.

חייו בימי מלחמת העולם השנייה

מלחמת העולם השנייה קטעה את עיסוקיו. הוא גויס לצבא, ובשנת 1940 השתתף בקרבות נגד הגרמנים. לאחר שב-20 ביוני 1940 נפל בשבי הגרמנים בחזית הארדנים, הצליח בנבניסט להימלט ב-21 בנובמבר 1941 ולברוח חזרה לצרפת. על אף שבשנת 1942 חתם יחד עם ההיסטוריון מרק בלוך ועוד עשרים ושבעה אקדמאים יהודים על מכתב שבו הצהירו על נאמנות בלתי מעורערת למולדתם צרפת, הרי תחת הכיבוש של הנאצים ושלטון משתפי הפעולה בווישי כשייך ל"גזע היהודי", סולק בינתיים בנבניסט מכל משרותיו האקדמיות; דירתו בפריז נשדדה, וכתבי ידו שנמצאו שם הושמדו. בעזרת הכומר והמדען ז'אן דה מנשה (מנסה), יהודי מומר, בנו של הברון פליקס דה מנשה מאלכסנדריה, הצליח לברוח לשווייץ מפני הסכנה שארבה לו כיהודי.
אחיו הבכור נעצר בצרפת, נשלח למחנות ריכוז בבון-לה-רולאנד ודראנסי, ומאוחר יותר בשנת 1942 הובל לאושוויץ, שם נספה. מכריו של בנבניסט אומרים שמות אחיו בשואה השפיע עליו קשות למשך שארית חייו.
עם השחרור בשנת 1944 השיג אמיל בנבניסט את משרותיו כפרופסור בחזרה, והחזיק בהן עד שחלה בשנת 1969.

מסעות מחקר בעולם מאפגניסטן ועד אלסקה

לאחר שמוּנה באביב 1947 לשליח בשגרירות הצרפתית בטהראן מטעם המינהל הכללי ליחסי תרבות, החל בנבניסט בעבודות מחקר על אודות שפות איראניות מוכרות פחות. במטרה זו יצא בנבניסט בליווי ידידו, המזרחן והבלשן הנורווגי גאורג מורגנסטירנה (1892–1978), למסע ברחבי פרס, שם חקר בין השאר את הניבים של השפה סמנאני, כולל ניב העיר סמנאן והניב הקרוי סורחיי, ולאחר מכן בארץ השכנה, אפגניסטן, שבה חקר בין היתר את השפה פאראצ'י השגורה בפי כמה אלפי תושבים מהעמקים שמצפון לקאבול, ועוד חמש שפות המדוברות עדיין בהרי פמיר. בהמשך נסע גם להודו.  
בשנת 1950 נקרא ללמד כפרופסור אורח באוניברסיטת אן ארבור שבמדינת מישיגן בארצות הברית. הוא ניצל את שהותו באמריקה כדי לצאת בשנת 1952 למסע מחקר למקומות פחות ידועים לחוקרי השפות: הוא יצא לארכיפלג איי המלכה שרלוטה (היידה גוואי) שבפרובינציית קולומביה הבריטית בקנדה, קרוב לוונקובר, שם אסף מידע על שפת הדייגים האינדיאנים היידה המקומיים, שכבר אינה ידועה לדור הצעיר; וב-1952 וב-1953 ביקר בסיוע קרן רוקפלר באלסקה. שם, באתר המסורתי קלוקוואן, הצליח בנבניסט בעל הטקט והעיקשות ליצור קשר אמון עם אינדיאנים טלינגיט, שנרתעו בעבר לחשוף מנהגיהם וחפצי פולחנם בפני חוקרים זרים. את רוב עמלו השקיע בהכרת שפת הטלינגיט.
בנבניסט הגיע גם מעבר לחוג הקוטב הצפוני ביישוב פורט יוקון, המאוכלס בכמה מאות אינדיאנים, שתרבותם המקורית הולכת ונעלמת

בחזרה לצרפת

על אף שב-9 בדצמבר 1956 עבר בנבניסט התקף לב חמור, הוא הצליח להשתקם וחידש את עבודתו המחקרית, שהחלה להתמקד בנושאים של בלשנות כללית, ויותר מתמיד עם נגיעה למקצועות אחרים כמו אנתרופולוגיה חברתית, פילוסופיה, פסיכולוגיה, פסיכואנליזה, אמנות, תורת הספרות ועוד.
בשנת 1961 ייסד יחד עם קלוד לוי-שטראוס ופייר גוּרּו את כתב העת הצרפתי לאנתרופולוגיה "ל'וֹם" (L'Homme, "האדם"). בין השנים 1959–1970 היה מזכיר החברה לבלשנות של פריז (שהחל משנת 1945 כיהן כסגן המזכיר שלה).
בשנת 1960 נבחר כחבר באקדמיה לכתבים וספרות יפה, ובשנת 1965 לאקדמיה דיי לינצ'יי האיטלקית.
את המאמרים התאורטיים שכתב בשנות החמישים והשישים קיבץ בשני הכרכים של עבודתו המרשימה סוגיות של בלשנות כללית (Problèmes de linguistique generale; בקיצור PLG), שדנו, כפי שמעיד שמה, בתאוריה הכללית של הבלשנות, ושהיו יחסית יותר נגישים לקהל הרחב מאשר עבודותיו המוקדמות, הטכניות יותר.
כפרופסור לדקדוק השוואתי בקולז' דה פראנס, מוסד אקדמי מבודד יחסית, בנבניסט לא זכה במשך שנים רבות להרצות אלא בפני קומץ סטודנטים בלבד, למרות שלפי העדויות היה מרצה בחסד עליון. לאחר פרסום "הסוגיות בבלשנות הכללית" הוא נעשה מפורסם יותר, ומספר הבאים להרצאותיו הוכפל. עם אלו נמנו בלשנים חשובים כמו אוסוולד דוקרו, קלוד חז'ז', ז'אן קלוד קוקה ומרינה יגיילו.
בשנת 1969 לקה בנבניסט באירוע מוחי קשה, שהפך אותו לאפאזי והמיפלגי, והביא להפסקת כל פעילות מקצועית. למרות נכותו הקשה, שפגעה למר גורלו דווקא ביכולתו לתקשר, כמחוות כבוד למפעלו נבחר בנבניסט ליושב-ראש הראשון של האיגוד הבינלאומי למחקרים סמיוטים בין השנים 1969–1972.
בנבניסט נפטר כעבור שבע שנים, בשנת 1976, בוורסאי שליד פריז. הוא נקבר בטקס לוויה יהודי בבית הקברות דה גונאר (Des Gonards) בורסאי.
בחייו הפרטיים היה בנבניסט אדם די מופנם, עם קשרי חברה מועטים יחסית, והוא לא נישא מעולם. עד שחלה בלבו ב-1956 היה בעל חוסן פיזי ויכולת עבודה ומרץ גדולים. הוא ידע לדבר טוב באנגלית ובגרמנית, ושלט בעל חמש-עשרה שפות. במותו ציווה את כתביו לספרייה הלאומית של צרפת. את מכתביו השמיד.

תרומותיו המוקדמות בתחום חקר השפות, בעיקר הדקדוק ההשוואתי של השפות ההודו-אירופיות

בדומה לירז'י קורילוביץ' הפולני, תלמיד מבריק אחר של אנטואן מייה, בנבניסט חיבר עבודות שנחשבו מהפכניות בתחום חקר השפות ההודו-אירופיות – עדיין במסגרת המסורת הבלשנות ההיסטורית (פילולוגיה ודקדוק השוואתי). הוא ביקש, בדומה לקורילוביץ, לבחון מחדש את התאוריות של היווצרות השפות ההודו-אירופיות.

מקורות היווצרות שמות העצם בהודו-אירופית

בעבודת הדוקטורט שלו, Origines de la formation des noms en indo-européen ("מקורות היווצרות שמות העצם בהודו-אירופית"), שהציג בשנת 1935 ושפורסמה בספר בשנת 1948, על בסיס חקר השפה החתית, תרם בנבניסט לפתרון סוגיות קשורות להיווצרות הנטיות. הגה תאוריה על שורשי המילים ההודו-אירופיות, המורכבים תמיד, לפי השקפתו, לפי המבנה: עיצור – תנועהׁ(התנועה e) – עיצור, כשהעיצור השלישי הוא סיומת נגזרת (סופיקס דריבטיבי) או "הרחבה".‏

עבודות אחרות בתחום השפות האיראניות (איראניסטיקה)

בנבניסט המשיך את מפעלו של רוברט גוטיו (Gauthiot): השלים את "דקדוק השפה הסוגדיאנית" שלו, שנשאר בכתב יד, ופרסם את התוצאה בשנת 1929. כן כמו, הכין לדפוס גם את המהדורה השנייה של אנטואן מייה, "דקדוק הפרסית העתיקה", עם שיפורים רבים.
אחד ממחקריו החשובים התייחס לשפה הטוחרית ולמיקומה בין השפות ההודו-אירופיות. במאמר משנת 1936, "הטוחרית וההודו-אירופית", בפרסום חגיגי המוקדש לזכרו של הבלשן הגרמני הרמן הירט, הראה בנבניסט שהשפה הטוחרית (שפה מאסיה המרכזית והטורקסטן הסיני דהיום, שנעלמה) לא נמצאה בקצה השטח ההודו-אירופי הקדמון, כפי שחשבו בלשנים רבים, בהם גם מייה, אלא היה חלק מאזור הניבים מסוג קנטום, בקרבה המידית של אזור השפות סאטם. לבנבניסט נודעו תרומות חשובות בחקר היבטים שונים של האטימולוגיה הארמנית ושל המורשת ההודו-אירופית של שפה זו.

השתתפותו ב"אסכולת פראג"

בשנות ה-30 השתתף בנבניסט בחוג הבלשנות של פראג או "אסכולת פראג" – חוג בינלאומי שנציגיו הבולטים ביותר היו רומן יאקובסון וניקולאי טרובצקוי. הם פיתחו את הרעיונות הסטרוקטורליסטים מתורתו של סוסיר, ותוך כדי כך חקרו את מערכת הצלילים של הלשונות, וייסדו, בין השאר, את הפונולוגיה; ומצד שני התייחסו להקשר השימוש בלשון והדגישו את פונקציות הלשון כמערכת תקשורת (יאקובסון) בחברה וכיוצא בזאת. בנבניסט הושפע מגישתם, חקר את הקשר בין השפה ובין המוסדות החברתיים ומאוחר יותר פיתח את תורת השיח (discours) והמבע (énonciation) שלו.

בתחום חקר השפות ההודו-אירופיות, בעיקר החתית והשפות האיראניות; תרומות בלקסיקולוגיה

ה"עיונים על השפה האוסטית" (1959) מוקדשים להיסטוריה ולמחקר ההשוואתי של שפה זו, שפת האלאנים הקדומים שהתיישבו בקווקז. בשנת 1962 פרסם את ספרו "החתית וההודו-אירופית: עיונים השוואתיים", אחד המחקרים החשובים על שפת החתים, שבה קבע מקרי דמיון שלא זוהו לפניו בין החתית ויתר השפות ההודו-אירופיות.
בשנת 1948 פרסם את הכרך השני של ספרו מ-1935, תחת הכותרת Noms d'agents et noms d'action en indo-européen ("שמות של גורמי פעולה ושמות פעולה בהודו-אירופית").

הלשון ככלי בחקר השיטתי של החברה

מחקריו על השתקפות בשפות ההודו-אירופיות של המעמדות ומוסדות החברה נקבצו בספר, שנחשב חלוצי בתחום, "Le vocabulaire des institutions indo-européennes" ("אוצר המלים של המוסדות ההודו-אירופיים"), שפורסם בשנת 1969.
תוך יישום הגישה שירש מאנטואן מייה, המדגישה את הקשר בין שפה ובין חברה, עבודה זו של בנבניסט נחשבה על ידי הבלשן קלוורט ווטקינס "התיאור האתנו-סמנטי השלם שנכתב אי פעם על תרבות כלשהי". הכרך הראשון של הספר נקרא "Économie, parenté, société" ("כלכלה, קרבה משפחתית, חברה"); הכרך השני נקרא "Pouvoir, droit, religion" ("שלטון, משפט, דת").

סוגיות בבלשנות כללית - גישתו לפרגמטיקה

גולת הכותרת של תרומותיו של בנבניסט לבלשנות ולמדעי החברה בכלל הוא הספר "סוגיות של בלשנות כללית", שיצא בשני כרכים.  
הכרך הראשון (1968), המקבץ מאמרים מהשנים 1939–1964, דן ביחסים בין ביולוגי ובין תרבותי, בין סובייקטיביות ובין חברתיות, בין סימן ובין אובייקט, בין סמל ובין חשיבה, ובסוגיות של אנליזה תוך-שפתית. בכרך זה עוסק בנבניסט בנושאים הקשורים לאתנולוגיה, ללוגיקה ולפילוסופיה – למשל בתחום פרגמטיקה. 
הכרך השני, שהופיע בשנת 1973, כולל כעשרים מאמרים שפורסמו בשנים 1965–1972.
הוא מתחיל בשני ראיונות שבהם דן המדען בהתפתחות הבלשנות ובשינויים שחלו באותן השנים בתאוריות של הלשון.
הפרק השני עוסק בתקשורת, בבעיית היסוד של הקשר בין התקשורת ובין הסימן ובהתפתחות הסמיוטיקה של הלשון.
בעבודות בפרק השלישי דן במושגים של מבנה ופונקציה ובמבנה הלשון ומבנה החברה. 
הפרק הרביעי מוקדש לתפקידים של תחביר, להיווצרות השמות המורכבים וליחסי "אוקסיליאריות", בעיקר מקרי פועלי העזר.
הפרק  החמישי, הקרוי "האדם בתוך הלשון", מורכב משני מחקרים: אחד על האנטונימים וכינויי הגוף בשפה הצרפתית, והשני דן בנושא "צורה ומשמעות בשפה", בסמנטיקה ובסמיוטיקה. בפרק האחרון, "אוצר מלים ותרבות", חוקר בנבניסט את היווצרותם של מושגים תרבותיים, כמו למשל את תולדות המושג "מדעי", את ה"בלספמיה והאופמיה", ודן ב"שני מודלים בלשניים של העיר", היווני והרומי.