זיכרון מודחק

המחלוקת סביב קיומם של זיכרונות מודחקים-משוחזרים

האפשרות שאירועים טראומטיים ממושכים יודחקו עד כדי שכחה ויצופו מחדש, שנויה במחלוקת בקרב אנשי מדעי ההתנהגות וחוקרי זיכרון ומוח. את ראשית המחלוקת מקובל לייחס לזיגמונד פרויד, שסבר בתחילה כי זיכרונות טראומטיים העולים בטיפול מבוססים על התת-מודע, אולם בהמשך שינה עמדתו וגרס כי זיכרונות אלו הם פרי הדמיון. מחד, מרבית העוסקים בטיפול פסיכולוגי סבורים שהתופעה קיימת ואף נפוצה למדי. מנגד, מרבית החוקרים המדעיים סבורים שאין לתאוריה אישוש, וכי תחושות זיכרון אלו מבוססות על זיכרון שגוי או כוזב. המחלוקת הממושכת זכתה לכינוי "מלחמות הזיכרון" (memory wars)‏. ארגונים שונים משני צדי המתרס מתחזקים אתרי אינטרנט המבקשים להוכיח את התזות השונות. חוקרים משני צדי המתרס מנסים להציג בעיות מתודולוגיות ופרשנות לקויה של ממצאים במחקרים של הצד השני. 
בין החוקרות הבולטות הגורסות שזיכרונות טראומטיים משוחזרים הם למעשה זיכרונות כוזבים, נמנות פרופ' אליזבת לופטוס, חברת האקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית וחברת הוועדה המייעצת, המדעית והמקצועית של "קרן תסמונת הזיכרון הכוזב" , וד"ר סוזן קלנסי מאוניברסיטת הרווארד, שערכו שורה של מחקרים המראים כיצד זיכרונות כוזבים, כגון חטיפה על ידי חייזרים, מתפתחים או מושתלים בקרב אנשים. 
מנגד, עמדה הפוכה נתמכת על ידי ארגונים מדעיים, כמו האגודה האמריקנית לפסיכולוגיה, האגודה הקנדית לפסיכיאטריה והחברה הבינלאומית למחקרים על דחק טראומטי. בעקבות דיונים בפורום "סימפוזיון נברסקה על מוטיבציה", פורסמו ב-2012 תוצאות מחקר, סקרי ספרות מדעית ודיון משותף לחוקרי זיכרון, חוקרי מוח ומומחים בטיפול; הנתונים שהוצגו נועדו לשפוך אור על האינטראקציה המורכבת בין גורמים קוגניטיביים, רגשיים ומוטיבציוניים המשפיעים על זכירה ושיכחה של טראומות ילדות קשות. המסקנה המשותפת הייתה שאירועים טראומטיים ממושכים יכולים להיות מודחקים עד כדי שיכחה, ולצוף כעבור זמן אל ההכרה המודעת. ממצאי המחקר המדעי באו לידי ביטוי גם בערך "זיכרונות משוחזרים" המופיע ב"אנציקלופדיה של מוח האדם". ועדה שמונתה על ידי האגודה האמריקנית לפסיכולוגיה (APA), והורכבה על ידי שלושה חוקרי זיכרון ושלושה מומחים בתחום הטראומה, ניסחה ב-1994 נייר עמדה שקבע על סמך סקר הספרות המדעית כי "אפשר להיזכר בזיכרונות התעללות שנשכחו במשך זמן רב". החברה הבריטית לפסיכולוגיה (BPS) קבעה ב-1994 כי אובדן זיכרון של התעללות בילדות הוא תופעה שכיחה, כמו גם שחזור הזיכרונות הללו, וכי כל זיכרונות הילדות (הן הרציפים והן המשוחזרים) יכולים לכלול טעויות.
גם בישראל התעוררה מחלוקת זו, בעקבות פסק דין של בית המשפט העליון משנת 2014, שבו הורשע אדם באונס בתו על פי עדותה המבוססת על זיכרון משוחזר, על אודות אירועים שהתרחשו 12 שנים קודם לכן, כשהייתה בת 10. בעקבות המקרה פרסמו 47 פרופסורים ישראלים, חברי סגל אקדמי בתחום הפסיכולוגיה וחקר הזיכרון, גילוי דעת, בו נטען כי אין כיום כלים מדעיים או קליניים המאפשרים זיהוי של זיכרון מודחק ספציפי כאמיתי. בין החותמים על גילוי הדעת היו חתן פרס נובל לכלכלה פרופ' דניאל כהנמן, ושלושה חתני פרס ישראל לחקר הפסיכולוגיה. לטענתם, עדות המבוססת על זיכרון מודחק לא עומדת עדיין בסטנדרטים הנדרשים בחוק כדי להיחשב מהימנה בהליך משפטי. הקדימה את גילוי הדעת הודעה של האגודה למדעיות של פסיכולוגיה קלינית, שתקפה את ההכרה המשפטית בישראל בזיכרונות מודחקים. בתגובה, 105 חוקרי טראומה ומומחים מובילים מכל רחבי העולם, ביניהם גם ארבעה פרופסורים ישראלים ועוד 26 מטפלים ישראלים, פרסמו גילוי דעת נגדי ובו טענו כי לא נמצאה כל ראיה המניחה את התשתית לקביעה כי זיכרונות טראומה המופיעים לאחר אמנזיה הם סוג מיוחד של זיכרון שאינו ראוי לבדיקה הוגנת בבית משפט.

התוקף המשפטי של הזיכרון המודחק

משפטים פליליים רבים התנהלו במדינות שונות על סמך עדות של זיכרון מודחק. הגם שנקבעו סייגים לקבלת זיכרון מודחק, מערכות המשפט במדינות רבות, כולל ישראל, מכירות בעדויות המבוססות על זיכרון מודחק; ובעוד שחלק מההליכים שהתבססו על זיכרונות מודחקים הסתיימו בזיכוי, בשלושה מקרים ביסס בית המשפט העליון הרשעה בתקיפה מינית על סמך זיכרונות אלו. במקרים אחרים נומק זיכוי, לפחות באופן חלקי, בכך שמדובר בזיכרון מודחק שייתכן שהושתל במתלונן.
דיון ארוך בשאלת הזיכרון המודחק התקיים על ידי השופט יצחק עמית במקרהו של פלוני שהואשם באונס בתו וזוכה מחמת הספק. השופט עמית קבע שהרשעה על סמך זיכרון מודחק דורשת דיון בשאלות לגבי תהליך ההזכרות, וכדבריו:
א. מטרת התהליך – האם המתלונן החל בטיפול על מנת לשחזר זיכרון לגבי עבירה מסוימת, שאז הוא עלול לחוש לחץ לזכור פרטים על מנת לסייע לחקירה הפלילית או להעמדה לדין של מבצע העבירה, או שהמתלונן פנה לטיפול נפשי על מנת לאתר את המקור לבעיות הנפשיות או כדי לטפל בהן, שאז החשש מפני "השלמת פרטים" פוחת.
ב. סוגסטיה – האם המתלונן היה נתון לסוגסטיה של המטפל או של אחרים ומה מידת הנטייה של המתלונן להיכנס למצבים של סוגסטיה או "היפנוזה" עצמית שאז גובר החשש מפני השפעה של סוגסטיה או "השלמת פרטים" על ידי המתלונן.
ג. תיעוד או העדר תיעוד – האם קיים תיעוד ורישום של המטפל במתלונן, מה שיכול לסייע לבית המשפט לקבוע אם היה נתון לסוגסטיה של המטפל או של אחרים.
ד. הכשרתו ומקצועיותו של המטפל – האם המטפל במתלונן עומד בסטנדרטים הנדרשים מבחינה מקצועית לבצע את ההליך.
ה. עדויות מומחים מטעם הצדדים – על בית המשפט לאפשר לצדדים להגיש חוות דעת מומחים בהתייחס לתהליך הטיפולי ולשחזור הזיכרון של המתלונן.
ו. קיומן של ראיות תומכות – האם קיימות ראיות חיצוניות התומכות באמינותם של הזיכרונות המודחקים כגון הודאה של המתעלל או מעשים דומים שלו; רשומות או תיעוד של היסטוריה רפואית המעידים על אינדיקציות להתעללות מינית בילדות; תיעוד או הצהרות כתובות בזמן אמת על ידי נפגע העבירה כמו יומן או מכתב; עדות אובייקטיבית של עד ראייה; שרשרת של עובדות ונסיבות אחרות בעלות משקל ראייתי וכיוצא בזה.