google/wiki40b huggingface dataset:
בלון מים

בלון מים או פצצת מים הוא בלון עשוי גומי המכיל מים. בלוני מים משמשים בדרך כלל בקרבות מים, או כאמצעי למתיחות ותעלולים.

היסטוריה

בלוני המים שווקו לראשונה בצורה מסחרית על ידי אדגר אלינגטון בשנת 1950. הוא ניסה להמציא גרב עמידה במים, שהייתה גרב רגילה מצופה גומי. הוא גילה שהגומי נקרע בקלות כאשר לובשים את הגרב. לאחר כמה ניסיונות זרק את הגרב לרצפה. בעקבות המקרה עלה בו הרעין לשווק את המוצר לילדים. בתחילה שווק המוצר כרימון מים, אך מאוחר יותר שינה את שמו על מנת להפוך את הפעילות לידידותית יותר.

בתרבות

בלוני מים הפכו פופולרים בקרב ילדים, הן למתיחות והן למשחקים. הם משמשים בדומה לרימונים בשדה קרב בקרבות בין משתתפים או קבוצות, בדרך כלל ילדים ונערים. ניתן להטיל את בלון המים הן ממקומות גבוהים, כגון גבעות, מרפסות וחלונות, והן פנים אל פנים.
פסטיבלים הכוללים אירועי מים גדולים צברו תאוצה במיוחד בחודשי הקיץ במדינות שונות. בלוני המים מאוד פופולרים בחגיגות ההולי בהודו, נפאל, ומדינות נוספות. באיטליה, בלוני מים יחד עם אמצעים אחרים משמשים באופן מסורתי כדי לחגוג את סופו של בית הספר במהלך היום האחרון לשנת הלימודים. בישראל נהוג לערוך קרבות מים ולעשות שימוש בבלוני מים במהלך חג השבועות.

מאפיינים

בלונים רגילים, המשמשים בדרך כלל לאוויר או להליום, יכולים לשמש גם כבלוני מים. בדרך כלל, עדיפות זו נחשבת כפחות טובה בגלל עובי דפנות הבלון. בלון המים קטן יותר ומעוצב בצורה אגס, המאפשר לו להזרק בקלות רבה יותר ביד אחת. דפנות בלון המים נועדו להיות עבות מספיק על מנת שיהיה יציב, ודקות מספיק על מנת ליצור פיצוץ בעת הפגיעה. לרוב בלוני מים נמכרים בכמויות גדולות באיכות נמוכה ובעלות קטנה יחסית.
ניתן לייצר בלוני מים גם מקיפול דף נייר, אוריגמי. פצצת המים המסורתית העשויה נייר היא מכל כדורי למחצה המסוגל להחזיק מים.
עורק הגומד

עוֹרֵק הַגֹּמֶד (TA: arteria ulnaris) הוא עורק באמה המספק דם לחלקה התיכון. ראשיתו של העורק בפיצול עורק הזרוע בגומץ המרפק, והוא מסתיים בקשת כף היד השטחית, אשר מתחברת לענף השטחי של עורק החישור. העורק נמוש בהיבט הקדמי התיכון של שורש כף היד.

מהלך

עורק הגומד, הגדול מבין שני עורקי האמה העיקריים, מתפצל מעורק הזרוע בגומץ המרפק, ובעוברו באלכסון מטה, הוא מגיע לצדה הגומדי של האמה בנקודת האמצע בין המרפק לשורש כף היד. הוא אז מתקדם לאורך גבול עצם הגומד לעבר שורש כף היד, חוצה את רצועת שורש היד הרוחבית בצדה החישורי של עצם העדשה, ומיד מתחת לעצם זו הוא מתפצל לשני ענפים היוצרים את קשת כף היד השטחית וקשת כף היד העמוקה.

מבנים סמוכים

בחציו העליון העורק ממוקם בעומק באמה ומכוסה על ידי השריר הכפן העגול, השריר כופף שורש היד החישורי, שריר הכף הארוך והשריר כופף האצבעות השטחי. באזור זה הוא נמצא על פני שריר הזרוע והשריר כופף האצבעות העמוק.
עצב התווך נמצא במרחק של 2.5 סנטימטרים תיכונית לעורק, ולאחר מכן הוא חוצה את העורק, כאשר הוא מופרד ממנו על ידי ראשו הגומדי של השריר הכפן העגול.
בחצי התחתון של האמה העורק נמצא על פני השריר כופף האצבעות העמוק, בין השריר כופף שורש היד הגומדי לשריר כופף האצבעות השטחי.
עורק הגומד מלווה בשני ורידי הגומד, ובשלישו האמצעי חופף לו השריר כופף שורש היד הגומדי. עצב הגומד נמצא בהיבט הצדי של שני השלישים התחתונים של העורק, והענף הכפי השטחי של העצב יורד על פני חלקו התחתון של העורק לעבר כף היד.
בשורש כף היד מכוסה עורק הגומד על ידי רצועת שורש היד הכפית, והוא עובר על פני חבק השרירים הכופפים של היד. בצדו התיכון נמצאת עצם העדשה, ומאחוריו עצב הגומד.

סעיפים

עורק הגומד החוזר, על שני ענפיו, הקדמי והאחורי, יוצר השקה עם העורק העקיף הגומדי התחתון והעורק העקיף הגומדי העליון (בהתאמה), והם כולם יחדיו מספקים דם למפרק המרפק. לעיתים העורק יוצא מראשיתו כשני עורקים נפרדים ולא מתפצל לסעיפים.
העורק הבין-גרמי המשותף הוא ענף קצר היוצא מעורק הגומד, בחלקו המרוחק של גומץ המרפק, ועד מהרה מתפצל לעורק הבין-גרמי הקדמי ולעורק הבין-גרמי האחורי. בעוד שהעורק הקדמי נע לאורך ההיבט הקדמי של קרום האמה הבין-גרמי, מלווה בעצב הבין-גרמי הקדמי, העורק האחורי נע בין שכבות השרירים הפושטים בלוויית העצב הבין-גרמי האחורי.
סעיפים נוספים חסרי שם נותנים דם לשרירים בצדה התיכון של האמה, במיוחד לשרירים הכופפים והכפנים.
Heaven and Hell (אלבום)

הקלטות

למעשה, הסשנים הראשונים לאלבום נערכו בהשתתפותו של אוסבורן, מיד לאחר סיום סיבוב ההופעות של אלבומם הקודם Never Say Die!, שלאחריה נסעו חברי הלהקה ללוס אנג'לס על מנת להתחיל בתהליכים להקלטת אלבום חדש, תהליכים אותם כינה טוני איומי "מתסכלים ביותר, ובלתי נגמרים". באותה תקופה, סבלו חברי הלהקה מהתמכרות קשה לסמים ואלכוהול, אך קשה יותר מכולם הייתה ההתמכרות של אוסבורן, ויחד עם בעיות האישיות שלו והמתח הרב ששרר בינו ובין איומי, הביאו אותו לעזוב את הלהקה. מאוחר יותר העידו חבריו על בעיות התנהגות קשות, חוסר אכפתיות, אדישות וזלזול בחומרים שנכתבו שהפגין אוסבורן. אוסבורן צוטט באותה התקופה כאומר "דיו יאלץ לעטות שכפ"ץ אם יופיע עם בלאק סבאת'". מאוחר יותר כתב: "אין לי דבר אחד רע לומר על הזמר שהם שכרו רוני ג'יימס דיו... הוא זמר נהדר. אבל שוב, הוא אינו אני ואני אינני הוא. אז פשוט קיוויתי שהם יכנו את עצמם 'Black Sabbath II'".
בזיכרונותיו גילה איומי, שברשותו גרסה של השיר "Children of the Sea" שהושר על ידי אוסבורן, עם שינוי קל בליריקה ועם שינוי ניכר במלודיה. בנוסף להתפטרותו של אוסבורן, נאלצה הלהקה להתמודד עם בעיותיו האישיות של מתופף הלהקה ביל וורד, בעיות שבסופו של דבר גרמו גם לו לנטוש את הלהקה. הבסיסט גיזר באטלר היה בעיצומו של תהליך גירושין, ועתידו בלהקה היה לוט בערפל. אי לכך, ג'ף ניקולס ניגן במקומו בחזרות. ההקלטות נערכו באולפני "Criteria Studios", ודיו הציע לשכור את המפיק מרטין בירץ'.

סיקור השירים המרכזיים

Neon Knights
הסינגל הראשון מהאלבום זכה להצלחה גדולה והגיע למקום ה-22 במצעד הסינגלים הבריטי. השיר הוא האחרון שנכתב עבור האלבום. 
Children of the Sea
השיר הוא אחד המפורסמים מהאלבום. הוא מתחיל בנגינה אקוסטית, עד להגעת הריף המרכזי בו השיר הופך לכבד. 
Heaven and Hell
לדברי דיו, השיר עוסק בבחירה חופשית וביכולתו של כל אדם לבחור בין טוב לרע, כאשר לכל אדם יש בתוכו "Heaven and Hell" ("גן עדן וגיהנום"). השיר בוצע על ידי כל ההרכבים המאוחרים של הלהקה. השיר הוא אחד המפורסמים ביותר של הלהקה, ונחשב לאחד הטובים של בלאק סבאת' אי פעם, ואף זכה לגרסאות כיסוי רבות, ביניהם על ידי טניישס די, אוברקיל, Dream Theater, ‏Manowar, ‏אנתרקס, ועוד רבות. השיר גם ידוע כאחד מהשירים האהובים ביותר על דיו. ברשימתו של מבקר המוזיקה הנודע מרטין פופוף דורג השיר במקום ה-11 בספר "The Top 500 Heavy Metal Songs of All Time", שמדורג על ידי אלפי חובבי מטאל, מבקרי מוזיקה ועיתונאים. בנוסף, דורג השיר במקום ה-81 ברשימת "שירי הרוק הכבד הטובים בכל הזמנים" של ערוץ הטלוויזיה VH1.
Die Young
הסינגל השני מהאלבום. השיר למקום ה-41 ב"מצעד הסינגלים הבריטי".

עטיפת האלבום

עטיפת האלבום נלקחה מציור בשם "Smoking Angels" מאת לין קרלי.
דראגסטור קאובוי

עלילה

הסרט מתאר את קורותיו של בוב היוז ו"משפחתו", חבורה של מכורים לסמים, בעת שהם עורכים טיול בצפון מערב הפסיפיק בארצות הברית בתחילת שנות ה-70. על מנת לממן את הסמים עוסקת החבורה בשוד של בתי מרקחת ובתי חולים.
היוז מתגורר עם בת זוגו ובחורה נוספת שהשניים הכירו, ולאחר שזו מתה ממנת יתר הוא מחליט לעבור גמילה מסמים בפורטלנד ולעזוב את החבורה אך מגלה שהדבר קשה מכפי שחשב.
השדרה התשיעית

השדרה התשיעית (באנגלית: Ninth Avenue), המכונה גם שדרת קולומבוס (באנגלית: Columbus Avenue) היא שדרה בצידו המערבי (ה"וסט סייד") של רובע מנהטן בעיר ניו יורק במדינת ניו יורק שבארצות הברית.
השדרה חד סטרית, והתנועה בה נעה לכיוון דרום.

מהלך השדרה

מוצאה של השדרה ברחוב 14 במערב שכונת גריניץ' וילג' שבדרום רובע מנהטן. השדרה משתרעת צפונה על פני 45 גושי בניינים עד מפגשה עם רחוב 59, שם משתנה שמה ל"שדרת קולומבוס" על שם כריסטופר קולומבוס. מרחוב 59 ממשיכה השדרה צפונה דרך שכונת האפר וסט סייד (הצד המערבי העליון של רובע מנהטן), עד רחוב 110, שם משתנה שם השדרה ל"דרך מורנינגסייד" (Morningside Drive), והשדרה ממשיכה את מהלך צפונה דרך שכונת מורנינגסייד הייטס עד רחוב 122, שם נפסק מהלכה של השדרה. השדרה מופיעה שוב בין הרחובות 201 ו-208, נפסקת שוב ומופיעה בשלישית בין הרחובות 215 ועד 225.

אתרים בעלי חשיבות

בשדרה נמצאת תחנת האוטובוסים המרכזית של רשות הנמלים (במפגש השדרה עם רחוב 41), ומרכז לינקולן לאמנויות הבמה (במפגש השדרה עם ברודוויי ורחוב 65).

היסטוריה

השדרה נבנתה בהתאם לתוכנית המפקח של 1811. בשנת 1891 נבנתה לאורך השדרה קו הרכבת העילית של השדרה התשיעית (Ninth Avenue Elevated), אשר השתרעה לכל אורכה של השדרה מראשיתה ועד רחוב 116. רכבת זו הייתה הרכבת העילית הראשונה ובה שלוש מסילות (אף שהשימוש במסילה האמצעית החל רק בשנת 1916. המסילה נבנתה בגובה של כ-30 מטרים מעל הרחוב, והעיקול החד בפנייה מהשדרה לרחוב 110 זכה לכינוי "עיקול ההתאבדות" ("Suicide Curve"). קו הרכבת פעל עד שנת 1940, עת נהיה מיותר לאור הארכת קו הרכבת התחתית של השדרה השמינית; לאחר הפסקת פעולתו פורקה המסילה.

השדרה בתרבות

השדרה מופיעה במרכז יצירתו של סול סטיינבר "מבט על העולם מהשדרה התשיעית" המתארת את השקפת המבט של תושב ניו יורק על יתר ארצות הברית.
ברחוב נערכים במהלך השנה מספר ירידי רחוב, ובהם יריד אוכל בינלאומי שנערך מדי שנה בשכונת מטבח הגיהנום.
האדם הפוזיטרוני

עלילה

במאה העשרים ואחת רובוטים פוזיטרונים נפוצים ברחבי כדור הארץ. משפחת מרטין רוכשת את הרובוט NDR-113 שהופך ליותר ממשרת בלבד, ונעשה חברן של בנות המשפחה.
הסיפור מסופר מנקודת מבטו של אנדרו. בתחילת הסיפור מודגשת הרובוטיות שלו; הוא אינו מסתדר היטב במצבים חברתיים ומתנהג כמו כל רובוט אחר. עם הזמן מתגלת באנדרו יצירתיות יוצאת דופן, והוא מתחיל לגלף יצירות אומנות, ולהרוויח כסף ממכירתן.
אנדרו מנסה להשיג הכרה משפטית כבן אדם, וממיר את גופו לעשוי מחלקים אורגניים. דור אחר דור במשפחת מרטין מנסים לסייע לו להתקבל לעולם שחושד ופוחד ממנו, אך גם הם לא מכירים באנדרו כאדם.
במהלך הספר, ההיסטוריה של הרובוטיקה כפי שהיא משתקפת בסיפורי רובוטים אחרים של אסימוב מוזכרת ברקע, ומושפעת מאנדרו, כאשר מתוך חשש ממנו מפסיקים לייצר רובוטים בודדים ומתחילים לייצר רובטים הנשלטים מרחוק בידי יחידות מחשב ענקיות.
אנדרו מגיע לבסוף למסקנה שמה שלא יעשה, בני האדם לא יכירו בו כאחד מהם בשל חיי האלמוות שלו. לכן, הוא מחבל במכוון במוחו, מה שגורם למותו ביום השנה המאתיים שלו. ביום זה הוא מוכר רשמית כבן אנוש.
הסיפור של אנדרו מוזכר בקצרה בספר רובוטים של שחר.

סרט

בשנת 1999 יצא הסרט "איש המאתיים", שבוסס על הספר. הוא בוים על ידי כריס קולומבוס, ומככבים בו רובין ויליאמס, סם ניל, אמבת' דייוויץ ואוליבר פלאט. המוזיקה לסרט נכתבה על ידי ג'יימס הורנר.
אוגוסטוס פיצרוי

ראשית חייו

אוגוסטוס פיצרוי היה בנם של לורד אוגוסטוס פיצרוי שהיה קפטן בצי המלכותי ושל אליזבת' קוסבי, בתו של קולונל ויליאם קוסבי שהיה המושל של המושבה ניו יורק. אביו של פיצרוי היה בנו השלישי של צ'ארלס פיצרוי, הדוכס השני מגרפטון ושל ליידי הנרייטה סומרסט, מה שהפך את פיצרוי לנין הן של הנרי פיצרוי, הדוכס הראשון מגרפוטון ושל צ'ארלס סומרסט, המרקיז מווסטר. הוא היה צאצא מדור רביעי של צ'ארלס השני, מלך אנגליה ושל פילגשו ברברה פלמר. הוא התחנך בבית ספר האקני (Hackney School), ביצע את מה שנקרא "הטיול הגדול" (Grand Tour) באירופה וקיבל תואר מאוניברסיטת קיימברידג'.

קריירה פוליטית

ב-1756 נברח פיצרוי לבית הנבחרים כנציג של מחוז הבחירה של בוראוברידג' (Boroughbridge) שהיה מחוז כיס. כמה חודשים לאחר מכן הוא עבר לייצג את מחוז ברי סט' אדמונדס (Bury St Edmunds) שהיה בשליטתה של משפחתו. שנה לאחר מכן מת סבו והוא ירש ממנו את תואר האצולה ונכנס כדוכס השלישי מגרפטון לבית הלורדים.
פיצרוי החל להתבלט בשדה הפוליטיקה לראשונה כמתנגד של הלורד ביוט שהיה מועדף של המלך ג'ורג' השלישי. גרפטון הצטרף לדוכס מניוקאסל בחזית שעמדה מול הלורד ביוט שתקופת כהונתו כראש ממשלה הייתה קצרה בעיקר עקב התחושות שתנאי השלום כפי שסוכמו בחוזה פריז ב-1763 לא תאמו את היכולות שהפגינה בריטניה במלחמת שבע השנים.
ב-1765 התמנה גרפטון למועצה המלכותית ואז, לאחר דיונים עם ויליאם פיט האב הוא מונה כשר המדינה הצפוני בממשלתו הראשונה של הלורד רוקינגהם. אף על פי כן הוא פרש בשנה שלאחר מכן ופיט דאג ליצור עבורו את משרת הלורד הראשון של האוצר מבלי שיהיה ראש ממשלה.
בעקבות מחלתו של פיט ב-1767 הפך גרפטון המנהיג בפועל של הממשלה ושנה לאחר מכן מונה באופן רשמי כראש הממשלה. חילוקי דעות פוליטיים, ההשפעה של משבר קורסיקה וביקורת קשה בעיתונות גרמו להתפטרותו בינואר 1770. ב-1771 הוא מונה לתפקיד הלורד שומר החותם בממשלתו של נורת', אך התפטר ב-1775 עקב היותו בעד נקיטתו של קו פייסני כלפי המושבות בצפון אמריקה. בממשלתו השנייה של הלורד רוקינגהם ב-1782 הוא מונה שוב כלורד שומר החותם. בשנותיו האחרונות הוא היה יוניטריסיאניסט בולט.
ג'אקומו לאורי-וולפי

לימודים וראשית קריירה

לאורי-וולפי נולד בלאנוביו שבאיטליה. אחרי שסיים את השכלתו התיכונית בסמינר באלבאנו וקיבל תואר מאוניברסיטת לה סאפיינצה ברומא, החל בלימודי שירה אצל אנטוניו קוטוני, בריטון נודע במאה ה-19, באקדמיה הלאומית למוזיקה סנטה צ'צ'יליה ברומא.
קריירת השירה המלבלבת שלו נעצרה עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, שבה שירת בצבא האיטלקי. לאחר המלחמה הופיע לראשונה על בימת האופרה בביצוע מוצלח של ארטורו ב"פוריטאנים" של בליני בוויטרבו, איטליה, ב-2 בספטמבר 1919. להופעה זו אימץ לו את שם הבמה ג'אקומו רוביני, על שם הטנור החביב על בליני, ג'ובאני באטיסטה רוביני. כעבור ארבעה חודשים, ב-3 בינואר 1920, נחל עוד הצלחה, הפעם בתיאטרון קוסטאנצי ברומא, הפעם בשמו האמיתי, מול רוזינה סטורקיו ואציו פינצה ב"מאנון" של מאסנה.
לאורי-וולפי זכה לשבחים רבים על הופעתו כארנולדו בהפקה של וילהלם טל מאת רוסיני ליובל המאה של לה סקאלה בשנת 1929.
לאורי-וולפי היה טנור ראשון במעלה במטרופוליטן אופרה בניו יורק מ-1923 עד 1934 והופיע שם ב-232 הצגות. הוא שר מול מריה יריצה בבכורה האמריקאית של טורנדוט מאת פוצ'יני ומול רוזה פונסל בבכורה המטרופוליטנית של לואיזה מילר מאת ורדי. הוא הופיע גם בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן ב-1925 וב-1936. עד אז הספיק להרחיב את הרפרטואר שלו ולהתקדם מתפקידים ליריים דרמטיים יותר. בשנות ה-40' החל קולו לגלות סימני שחיקה ולאבד מן ההומוגניות שלו. עם זאת, איכות הצלילים הגבוהים שלו עמדה בעינה במידה ראויה לציון
בתקופת מלחמת העולם השנייה קבע את משכנו באיטליה. הופעתו האחרונה באופרה מלאה הייתה בתפקיד מנריקו בטרובדור של ורדי, ברומא בשנת 1959.
הוא הקליט מספר לא קטן של אריות ודואטים מתוך אופרות. רבות מן ההקלטות האלה קיימות על גבי תקליטורים. הטובות בהן נעשו בארצות הברית ובאיטליה בשנות ה-20', ה-30' וראשית ה-40'. בשנת 1974, בן 81, הוציא תקליט אחרון של רסיטל אופראי.
בשיאו, היה קולו של לאורי-וולפי מכשיר מזהיר: מבריק, גמיש ומצלצל. הוא ניחן בצלילים גבוהים קלים וחודרים להפליא והוויבראטו המרצד שלו תרם לזיהוי מיידי של קולו. במהלך הקריירה שלו שר, על במה, קשת רחבה של תפקידים שונים זה מזה, כארטורו (ב"פוריטאנים" של בליני) ואותלו (באותלו של ורדי), והודות לכך היה לאחד מזמרי האופרה המהוללים ביותר במאה ה-20, על אף התחרות הקשה, שיבול ראוי להתכבד בו של טנורים יריבים מאזור הים התיכון העמידו בפניה כשהיה במיטב שנותיו. (באלה היו בנימינו ג'ילי, ג'ובאני מארטינלי, אורליאנו פרטילה, פרנצ'סקו מרלי, גליאנו מאסיני, טיטו סקיפה, אנטוניו קורטיס, רנאטו זאנלי ואלסנדרו זיליאני הצעיר.)
לאורי-וולפי היה אדם תרבותי ואינטליגנטי, בעל מזג לוהט. עם פרישתו עבר לספרד ומת בבורחאסוט, סמוך לוולנסיה, בגיל 86.
קבר אלעזר בן אהרן הכהן

קבר אלעזר

לפי מסורות יהודיות, שומרוניות וערביות, נמצא קבר אלעזר בגבעת פינחס שבעוורתא, מדרום-מזרח לשכם. 
אלפים פוקדים את הקבר ביום ההילולה שחל בא' באב. ביום זה מאבטחים כוחות צבא רבים את המקום. ארגון "אגודת יסוד עולם" שעומד מאחורי העליות, דואג למחוק את כתובות הנאצה שנכתבות על המצבה.
העדות הראשונה על מיקום הקבר נמסרה על ידי רבי יעקב (תלמיד רבי יחיאל מפריז) שביקר בארץ בסביבות שנת אלף לספירת הנוצרים:
וכפר עוורתא לשמאל העולה לירושלים... הוא קבר אלעזר בן אהרן הכהן והוא בנין מפואר מאוד.."
— הילולת אלעזר ואיתמר בני אהרן, באתר יש"ע
ב-31 באוגוסט 2011 חולל הקבר בגרפיטי בערבית ובציור של משגר רקטות.
בפברואר 2012 חולל שוב הקבר ורוססו בו כתובות המשבחות את רוצחי משפחת פוגל.
מילאן זק"ש

קורות חייו

מילאן זק"ש נולד בעיירה ליישוב אשר בדרום מוראביה (בשטחי צ'כיה המודרנית) במשפחה יהודית. למד נגינת כינור בקונסרבטוריון של פראג וב-1905 הצטרף לתזמורת הפילהרמונית הצ'כית. בין 1907 ל-1910 ניגן ככנר ראשי בתזמורת תיאטרון בלגרד. בהמשך, לימד מוזיקה בנובי סאד וב-1911 החל לנצח על האופרה של זאגרב. ב-1920 ניצח לראשונה על האופרה "יָאנוּפָה" מאת לאוש יאנאצ'ק. ב-1932 מונה למנהל המוזיקלי של האופרה בברנו. ב-1936 ניצח בהצגת הבכורה של הסימפוניה מספר 1 של אנטונין דבוז'אק שנחשבה לאבודה, והתגלתה באקראי ב-1923. ב-1938 סיים את תפקידו בברנו ושב לזאגרב.
הוא נחשב לבכיר המוזיקאים היהודים בזאגרב. ב-1930 ניצח לראשונה בזאגרב על האופרה פרסיפל מאת ריכרד וגנר. במהלך מלחמת העולם השנייה לאחר כיבוש ממלכת יוגוסלביה על ידי גרמניה הנאצית וכינון ממשלת הבובות של האוסטאשה הוחל ברדיפות יהודים. מילאן זק"ש המיר את דתו לנצרות קתולית כדי להיחלץ מאימת הרדיפות וזכה לחסות של השלטונות.
לאחר תום המלחמה, ב-1945 מונה לנשיא החברה הקרואטית למוזיקאים. כמו כן מונה למנהל בית האופרה של זאגרב ועסק בשיקום ובהרחבת בית האופרה. במקביל שימש ככנר ראשי בתזמורת הסימפונית של העיר. הוא ניהל את האופרה של זאגרב עד 1955. ב-1968 הלך מילאן זק"ש לעולמו והוא בן 83. רחוב וגן ילדים בזאגרב נושאים את שמו.
קרטל

קרטלים בישראל

תפקידו של הממונה על ההגבלים העסקיים לפקח ולמנוע התאגדות של קרטלים. עם זאת, לחברות מסוימות ניתנת הרשות לתאם מחירים בתנאים מיוחדים וזאת על מנת לעודד השקעות ופיתוח המשק.
בשנות התשעים הועמדו לדין חברות ביטוח גדולות בישראל, באשמת הקמה של קרטל לתיאום מחירי פרמיות, צמצום כיסויים והגבלת הנחות. החברות כלל, סהר ציון, מגדל, המגן ומנורה הגיעו לעסקת טיעון עם פרקליטות המדינה, ואילו החברות איילון והפניקס המשיכו בהליך המשפטי והורשעו. על החברות שהורשעו נגזרו קנסות כבדים (12 מיליון שקל על חברת הפניקס ו-6.6 מיליון שקל על חברת איילון), ועל מנהליהן הוטלו עונשים של קנסות ועבודות שירות. מנהלי כל החברות שהשתתפו בקרטל נאלצו להתפטר מתפקידם.
ב-26 באפריל 2009 פירסמה רונית קן, הממונה על התחרות, כי חמשת הבנקים הגדולים תיאמו ביניהם את העמלות ויצרו הסדר כובל, אולם נמסר שלא היה בכך יצירת קרטל.
בשנת 2010 הובילה רונית קן את חשיפת קרטל הלחם, חקירה שבעקבותיה הוגשו כתבי אישום כנגד מנהלי המאפיות הגדולות. בינואר 2016 הורשעו המנהלים בעריכת הסדר כובל בנסיבות מחמירות בפרשת קרטל הלחם.
ילגבה

שם העיר

לפני הפיכתה של לטביה למדינה עצמאית בשנת 1919, העיר נקראה בשמה הגרמני מיטאו (גרמנית: Mitau). בשפות הרוסית והפולנית היה שמה של העיר מיטבה (רוסית: Митава, פולנית: Mitawa).

היסטוריה

בשנת 1265 בנה המסדר הליבוני מבצר במקום. היישוב קיבל זכויות עיר בשנת 1573, הייתה בירה של דוכסות קורלנד וסמיגליה ועד מהרה הפכה למרכז מסחרי של הדוכסות.
דוכס קורלנד ארנסט בירון הקים את ארמון הדוכס ועשה רבות לפיתוח התרבות בעיר: פתיחת הספרייה הציבורית הראשונה, הקמת האוניברסיטה "אקדמיה פטרינה" ב-1775 והעלאת הצגות תיאטרון בחצר ארמונו.
בעקבות חלוקת פולין השלישית בשנת 1795 סופחה הדוכסות לאימפריה הרוסית.
לואי השמונה עשר, מלך צרפת, לפני הכתרתו כמלך, התגורר בארמון הדוכס בעת שהייתו בגלות בשנים 1801-1798 וכן 1804-1807. בתקופה זו הוא זכה לחסותו של הצאר.
במהלך המלחמות הנפוליוניות, למרות שהעיר נכבשה בידי הצבא הפרוסי, היא לא ניזוקה.
בשנת 1914 התגוררו בעיר 45,000 תושבים.
בשנת 1939 הוקמה בעיר האוניברסיטה החקלאית של לטביה.
באותה שנה, בעקבות הנספח הסודי של הסכם מולוטוב-ריבנטרופ עזבו רוב הגרמנים הבלטים את העיר.
בעקבות פלישת הנאצים לברית המועצות כבש הוורמאכט את העיר ב-29 ביוני 1941 והיא הפכה לחלק ממחוז אוסטלנד. לפני כניסת הנאצים לעיר התגוררו בה למעלה מאלפיים יהודים.
תוך כשבועיים נערכו לפחות חמש אקציות בהם רצחו חברי האיינזצגרופה א' בעזרת שוטרים מקומיים כמה מאות יהודים. הרציחות נעשו במגרש המטווחים או ביער, כ-25 קילומטרים מחוץ לעיר. כמו כן, הועלה בית הכנסת הגדול באש ונהרס. בתחילת ספטמבר נרצחו עוד כמה מאות יהודים. עד סתיו אותה שנה הסתיימו הרציחות. בתחילת שנת 1942 דיווח האחראי על מחנות הריכוז של לטביה, אוטו-היינריך דרכסלר (Otto-Heinrich Drechsler), שאזור ילגבה נקי מיהודים.
מן ה-28 ביולי ועד 10 באוקטובר 1944 עבר קו החזית בין הוורמאכט לצבא האדום בתוך העיר. במהלך הקרבות נהרסו כ-90% מבנייני העיר כולל המרכז ההיסטורי.
ההצגה הצמודה

באלגברה מופשטת, ההצגה הצמודה (באנגלית: Adjoint Representation) מתייחסת לשני מושגים הקשורים זה לזה: ההצגה הצמודה של חבורת לי וההצגה הצמודה של אלגברת לי.

ההצגה צמודה של אלגברת לי

ההצגה הצמודה של אלגברת לי  היא הפונקציה המתאימה לכל איבר  באלגברה את האנדומורפיזם של  המתקבל על ידי כפל משמאל באיבר. זוהי הצגה ליניארית של האלגברה, שיש לה תפקיד מרכזי בתורה של אלגברות לי.

הגדרה

תהי  אלגברת לי. לכל , ההצגה הצמודה של  הוא העתקה  המוגדרת על ידי .
העתקת הצמוד היא העתקה  מהאלגברה אל אלגברת האנדומורפיזמים, הנתונה על ידי .
אליהו סויסה

ביוגרפיה

סויסה נולד ליוסף ורחל בקזבלנקה שבמרוקו ובשנת לידתו עלה לישראל. הוא למד בישיבת בני עקיבא פרחי אהרון בקריית שמואל. היה רב צבאי ושירת בצה"ל בדרגת רב-סרן.
את דרכו הפוליטית התחיל כיועצו של שר הפנים הרב יצחק חיים פרץ. ב-4 בינואר 1987 מינה אותו פרץ לאחראי מחוז ירושלים במשרד הפנים. כיהן כחבר הכנסת בכנסת ה-15 מטעם מפלגת ש"ס, כיהן כשר הפנים בממשלה ה-27 (אף על פי שלא היה חבר כנסת בממשלה זו), ובחלק מתקופת כהונתה גם כשר הדתות, בממשלה ה-28 כיהן כשר התשתיות הלאומיות ובממשלה ה-29 כשר לענייני ירושלים.
היה מראשי תומכי אריה דרעי והיה אחד מבכירי "מחנה דרעי", כאשר ישב דרעי במאסר. עקב כך לא שובץ ברשימת ש"ס לכנסת ה-16.
אחותו סופיה נשואה לרב דוד יוסף, בנו של הרב עובדיה יוסף.
מתגורר בשכונת הר נוף בירושלים ונשוי לאהובה לבית ענזי. כיום מקדיש את זמנו ללימוד תורה בכולל "יחוה דעת" שבראשות גיסו, הרב דוד יוסף.
סימקה מהטרה בגירה

סימקה מהטרה בגירה (בצרפתית: Matra-Simca Bagheera) מכונית ספורט בסגנון קופה, המאופיינת בשלושה מושבים קדמיים סמוכים, נוצרה על ידי קבוצת ההנדסה מהטרה (Matra) בשיתוף עם סימקה, וקרייזלר אירופה.
משנת 1973-1980 יוצרו 47,402 יחידות, (30,242 יחידות בדגם ה-1,442 סמ"ק ו- 17,160 יחידות בדגם ה-1,294 סמ"ק).

היסטוריה

הסימקה מהטרה בגירה (על שם בגירה, הטיגריס בספר הג'ונגל של רודיארד קיפלינג) הוצגה ב-14 באפריל 1973. המכונית הייתה מבוססת על הסימקה 1100 TI, כולל רכיבי המנוע, המתלה הקדמי, ההגה, ומערכת הבלמים.
הגוף היה עשוי מ- פוליאסטר רכוב על מבנה פלדה. שלושת מושבי הקונספט הקדמיים הושארו, והיו סימן היכר בולט לסימקה מהטרה בגירה.
בשנת 1980, שהייתה שנת הייצור האחרונה של הסימקה מהטרה בגירה, בעקבות מכירת קרייזלר באירופה על ידי ה- PSA (פיג'ו - סיטרואן), המותג שונה ל- טלבוט-Matra, (טלבוט מהטרה).
כורסת טלוויזיה

כורסת טלוויזיה היא רהיט שמשמש לישיבה, בדומה לספה או כיסא, אך יש בו פונקציות נוספות של נוחות, המותאמות לצפייה בטלוויזיה. משענת כורסת הטלוויזיה גמישה, כך שאפשר להטות אותה כלפי מעלה ומטה בהתאם לרצונו של היושב. לרוב כוללת הכורסה גם משענת רגל שניתן להגביה באמצעות ידית מובנית בכורסה.

היסטוריה

בסביבות שנת 1850 הציגו הצרפתים מיטת שכיבה, שיכולה לשמש הן ככיסא והן כספת שכיבה. הכורסה הייתה בנויה ממוטות ניידות מרופדות עם מסגרת פלדה. בסוף המאה ה-18 כבר נוצרו עיצובים רבים עבור כיסאות שנעשו מעץ עם מושב מרופד, שהמשענת שלו יכולה לנוע קדימה ואחורה. כיסא מסוג זה השכיח ביותר היה בבעלות נפוליאון השלישי.
בשנת 1928 שני בני דודים, אדוארד קנבוש ואדווין שומק, בנו את הכורסא הראשונה בעיר מונרו במישיגן. הם רשמו את פטנט מסחרי על הכורסא, והקימו חברה בשם "פלורל סיטי פורניטור קומפני". בשנת 1931 הם קיבלו תעודה שמאשר להם לייצר את הכורסה. אחר כך הם שינו את שם החברה ל"זד-בוי".
בשנת 1959, דניאל קלדמייר רשם פטנט על כורסא כבעלים על ריהוט לאומי. ממוקם באוונסוויל, אינדיאנה. שמו היה מבוסס על העובדה שהוא פיתח את הכיסא שלו אשר התמקד והשתמש במדע של קינטיקה בעת שירותו בחיל האוויר האמריקני. העיצוב שלו שימש את נאס"א עבור המושבים בפרויקטים  מרקורי,  ג'מיני ואפולו. הכיסאות שלו שימשו בחדר מוכן למשימות אלה כפי שניתן לראות בסרט אפולו 13.
השירות החשאי קנה 50 מהם לנשיא לינדון ביינס ג'ונסון כמתנה לחג המולד. לאחר ניתוח בכיס המרה של הנשיא ג'ונסון, הועלה תצלום במגזין "LIFE" עם הנשיא, מרים את חולצתו ומראה את צלקת הניתוח בזמן ישיבתו על אחד הכיסאות.

חווית הכורסא

החוויות הייחודית של הכורסא היא הישיבה הנעימה והנוחה מול הטלוויזיה, כאשר המבנה המיוחד של הכורסא מאפשרת לפרוס את הרגליים קדימה, ולצפות במצב של מנוחה. במהלך השנים, התפתחו הכורסאות וחלקם נבנו כך שיהיה אפשר לשבת עליהם במשך שעות רבות מבלי תופעות הלוואי המלוות לישיבה ממושכת על כיסא רגיל.
אחת ההמצאות בתחום זה הן כורסאות קימה לקשישים. מדובר בכורסאות קימה חשמליות שמונעות מאנשים מבוגרים את הצורך להפעיל כוח בשביל לקום מהכורסא. על הקשיש היושב בכורסא, נדרש רק ללחוץ על כפתור שמשנה את הכורסא למצב קימה נוח. שכלול זה חוסך לבצע את התנועות החדות והכוח הנדרש כדי לעבור באופן רגיל ממצב של ישיבה לקימה וההפך.
גור (קולנוע)

גור (באנגלית: Gore, מילולית דם שנשפך, ובהשאלה שפיכות דמים במובן אלימות ורצח) היא סוגה קולנועית העוסקת בגופות מדממות, בעריפות ובריטושים למיניהם. סוגת הגור הומצאה על ידי הרשל גורדון לואיס בתחילת שנות ה-60 בסרט "Bloodfeast".

היסטוריה

מתחילתו היה קולנוע הגור ידוע לשימצה כסוגה אקספלויטטיבית המעמתת את הצופה עם המוות בצורתו הישירה והגרפית ביותר. בשנות ה-70 היו אלו סרטים כסדרת "המנסרים מטקסס", או סרטיו השנויים במחלוקת של הבמאי האיטלקי לוצ'יו פולצ'י. בין הבמאים הנודעים שעסקו בגור והגיעו מאוחר יותר לקולנוע הזרם המרכזי ניתן למנות את הבמאי הניו זילנדי פיטר ג'קסון שהחל בסרטי גור כגון Braindead, Bad Taste ואף גרסת גור לחבובות "Meet the Feebles", ולעומת זאת ביים בתחילת שנות האלפיים את סדרת סרטי שר הטבעות. עוד במאי שהתחיל כבמאי גור ועבר למיינסטרים הוא הבמאי סם ריימי שביים את סרטי הגור הקלאסים Evil Dead 1,2 וביים בתחילת שנות האלפיים את שוברי הקופות "ספיידרמן" ו-"ספיידרמן 2".

"פורנו עינויים"

החל מאמצע העשור הראשון של המאה ה-21 חלה תחיה בסוגת הגור עם יציאתם של סרטים רבים שהושפעו מסוגת הגור הכוללים עירום, עינויים, הטלות מום וסאדיזם, שמבקרים נהגו לעיתים לכנות בזלזול "פורנו עינויים". בין הסרטים שזכו לכינוי הם "הוסטל", סרטי "המסור" ו"איצ'י דה קילר". יש אף שהאשימו את "אנטיכריסט", של הבמאי לארס פון טרייר, בהיותו "פורנו עינויים". בנוסף גם סדרות טלוויזיה כמו "משחקי הכס" ו"המתים המהלכים" הואשמו לא פעם בסגנון מסוג זה. גם סרטים שכלל לא נוצרו כסרטי אימה כגון "הפסיון של ישו" זכו לכינוי זה בשל הסצנות האלימות שהם מציגים. ההבדל המרכזי בין סרטים אלה לסרטי הגור המוקדמים יותר הוא היותם בדרך כלל סרטי מיינסטרים הוליוודים המיועדים לתפוצה רחבה והפקתם עשירה ומוקפדת יותר. סרטים אלה זוכים בדרך כלל להצלחה מסחרית גדולה אך גם לביקורות שליליות רבות.