Send in the Clowns

Send in the Clowns (בעברית: הכניסו את הליצנים) הוא שיר של סטיבן סונדהיים מתוך המחזמר "מוזיקת לילה זעירה" (1973), עיבוד של "חיוכי ליל קיץ", סרטו של אינגמר ברגמן. השיר הוא בלדה מן המערכה השנייה, שבה מהרהרת הדמות דזירה בחייה, על גילויי האירוניה והאכזבות שהיו בהם. בין השאר, היא נזכרת בקשר שהיה לה שנים קודם לכן עם עורך הדין פרדריק. בפגישה מחודשת אחרי זמן רב נודע לה, שהוא נמצא עכשיו בקשר נישואים שלא מומש עם אישה צעירה ממנו בהרבה. דזירה מציעה לו נישואים, שיחלצו אותו ממצב זה, אבל הוא מסרב בטענה, שבנישואיו הקדיש את חייו לאשתו. בתגובה לדחייה, דזירה שרה את הבלדה. השיר מושמע שוב כקודה אחרי שאשתו הצעירה של פרדריק מסתלקת עם בנו, ופרדריק חופשי לבסוף להיענות להצעתה של דזירה.
סונדהיים כתב את השיר במיוחד לשחקנית גליניס ג'ונס (Glynis Johns), ששיחקה לראשונה בתפקיד דזירה בברודוויי. השיר בנוי בארבעה בתים וגשר, ומשתמש במשקל משולש מורכב. הוא היה לשיר הפופולרי ביותר של סונדהיים אחרי שג'ודי קולינס ופרנק סינטרה הקליטו אותו ב-1975. גרייס ג'ונס (Grace Jones), ברברה סטרייסנד, שירלי בייסי, זרה ליאנדר (Zarah Leander), טייגר ליליס (Tiger Lillies) ועוד זמרים רבים הקליטו מאז את השיר, שהיה לסטנדרט ג'אז.

משמעות השם

ה"ליצנים" בשם השיר אינם מתייחסים לליצני קרקס, אלא מסמלים שוטים, כפי שסונדהיים הסביר בראיון משנת 1990:
אני מקבל מכתבים רבים לאורך שנים, השואלים למה הכוונה ומהו נושא השיר; לא תיארתי לעצמי, שהשם יהיה תמוה באיזו שהיא מידה. רציתי להשתמש בדימוי תיאטרלי בשיר, משום שהדמות היא שחקנית, אבל זה איננו אמור להיות קרקס... זה ביטוי מחיי התיאטרון, שפירושו, אם ההצגה איננה מתנהלת כשורה, בואו נכניס את הליצנים; במילים אחרות, "בואו נעשה קטעים". אני תמיד רוצה לדעת, כשאני כותב שיר, מה יהיה סופו, כך ש"הכניסו את הליצנים" לא ישב טוב עד שחשבתי להוסיף "אל תטרחו, הם כבר כאן"."Don't bother; they're here" במובן של "אנו השוטים".
בראיון משנת 2008 הרחיב סונדהיים והבהיר:
כפי שאני רואה זאת עכשיו, השיר יכול היה להיקרא "הכניסו את השוטים." ידעתי שאני כותב שיר, שבו דזירה אומרת "איזה טיפשים היינו" או "האין אנו שוטים?" טוב, מילה נרדפת לשוטים היא ליצנים, אבל "הכניסו את השוטים" איננו מצלצל אותו דבר.

ההקשר

בראיון עם אלאן טיצ'מרש דיברה דיים ג'ודי דנץ', שביצעה את תפקיד דזירה בלונדון, על ההקשר של השיר. המחזה הוא "מחזה קודר על אנשים שנמצאים, בהתחלה, עם בני-זוג שאינם מתאימים ואז, לקראת הסוף, נראה שהדברים עתידים להסתדר. היא (דזירה) שוגה במידה מסוימת בתזמון חייה וכאשר היא פוגשת שוב את הגבר, שעמו קיימה פרשיית אהבים וילדה לו בת (אם כי הוא איננו יודע זאת), היא נוכחת לדעת שהיא אוהבת אותו והוא הגבר שהיא רוצה."
שנים אחדות לפני תחילת המחזה, הייתה דזירה שחקנית צעירה ומושכת, נלהבת לתיאטרון ולגברים. חייה היו עשירים בדרמה והיא רפרפה מגבר לגבר. פרדריק היה אחד ממאהביה הרבים והתאהב בה אהבה עמוקה, אבל היא סירבה להינשא לו. מהמחזה משתמעת האפשרות, שדזירה הייתה בהריון מפרדריק בעת פרידתם.
חודשים ספורים לפני פתיחת המחזה נשא פרדריק אישה יפהפייה, צעירה ממנו בשנים רבות. במערכה הראשונה פוגש פרדריק שוב את דזירה ומתוודע אל בתה, בת-נעורים בוגרת מכפי גילה, ששמה עתיר המשמעות הוא פרדריקה. פרדריק מסביר לדזירה, כי הוא נשוי עכשיו לצעירה שהוא מאוהב בה, אבל היא עדיין בתולה ומסרבת לשכב עמו. דזירה ופרדריק מתעלסים.
המערכה השנייה מתחילה כעבור ימים אחדים. דזירה מבינה, שהיא רוחשת אהבת אמת לפרדריק. היא אומרת לפרדריק, שיש להציל אותו מנישואיו, ומציעה להינשא לו. פרדריק מסביר לדזירה, שהוא נגרף מעל הקרקע ו"מרחף באוויר" באהבתו אל אשתו הצעירה והיפה. הוא מתנצל לפני דזירה על שהטעה אותה. פרדריק מתהלך בחדר בעוד דזירה נשארת ישובה על המיטה. נתונה במערבולת רגשות של עצב וכעס, על עצמה, על חייה ועל הבחירות שעשתה, היא שרה, "Send in the Clowns." זמן לא רב אחר כך, אשתו הצעירה של פרדריק נושאת רגליים ומסתלקת עם בנו, והוא חופשי לקבל את הצעת הנישואים של דזירה; השיר חוזר כקודה.

כתיבת השיר

סונדהיים כתב את המילים והמוזיקה תוך יומיים, במהלך חזרות להצגת הבכורה של המחזה בברודוויי, במיוחד לשחקנית גליניס ג'ונס, שיצרה את תפקיד דזירה. לדברי סונדהיים, "לגליניס היה קול מלבב, צלול כבדולח, אבל צלילים ארוכים לא היו הנקודה החזקה שלה. רציתי לכתוב פסוקים קצרים, לכן כתבתי שיר מלא שאלות והנעימה כתובה בטווח צלילים קטן."
שכרנו את גליניס ג'ונס לשחק את התפקיד הראשי, אם כי היה לה קול קטן, כסוף ונחמד. אבל תכננתי להטיל את כל המשקל הקולי של ההצגה על הדמויות האחרות, משום שהיינו זקוקים למישהי שתהיה זוהרת, מקסימה ומסוגלת לשחק קומדיה קלילה, וגם חמודה, והסיכוי למצוא את כל אלה יחד עם קול טוב היה מאוד לא סביר, אבל לה היו כל התכונות הנכונות וגם קול קטן ונחמד. אז לא כתבתי לה הרבה ולא כתבתי דבר במערכה השנייה. ואת הסצנה הגדולה בינה לבין מאהבה לשעבר התחלתי בשיר בשבילו, כי זאת הסצנה שלו. והאל פרינס, שביים אותה, אמר שלדעתו הסצנה דורשת שיר בשבילה, וזו הייתה הסצנה המתאימה להכניס אותו. וכך הוא ביים את הסצנה באופן כזה, שאם כי התנופה הדרמטית באה מן המונולוג של הגבר, והיא רק יושבת לה שם ומגיבה, הוא ביים זאת כך, שאפשר להרגיש איך המשקל עובר לתגובה שלה במקום לפעולה שלו. ואני ירדתי וראיתי את זה ונראה לי ברור מאוד מה צריך שם, כך שהיה קל מאוד לכתוב את השיר. וכך כתבתי אותו בשביל הקול שלה, כי היא לא יכלה להחזיק צלילים ארוכים. לא היה לה קול שירה מהסוג הזה. לכן ידעתי שאני צריך לכתוב דברים במשפטים קצרים, וזה הוביל לשאלות, ושוב, לא הייתי כותב שיר במהירות כזאת אם לא הייתי מכיר את השחקנית... כתבתי את רובו בלילה אחד וסיימתי חלק מתפקיד המקהלה השני, והוספתי את הסיום... הכל יחד לקח יומיים.

המילים

מילות השיר כתובות בארבעה בתים וגשר ודזירה שרה אותו. כפי שסונדהיים מסביר, דזירה חווה הן חרטה עמוקה והן חמת זעם.
"Send in the Clowns" לא נועד להיות בלדה מרקיעה שחקים; זהו שיר חרטה. וזהו שירה של אישה, שהיא נסערת וזועמת מכדי להאריך יותר מדי בדיבור - או בשירה. היא רותחת, אבל איננה רוצה לחולל סצנה לפני פרדריק, משום שהיא מבינה, שהתאהבותו חסרת-הדעת באשתו בת ה-18 אינה עשויה להישבר. על כן היא מרימה ידיים; זהו אם כן שיר של צער וחרון, ומשום כך מתאים למשפטים קצרי-נשימה.

משקל וסולם

השיר כתוב בסולם היסודי רה במול מז'ור.
השיר משתמש במשקל יוצא דופן ומורכב, הנע לסירוגין בין 12/8 ל-9/8, שניהם משקלים משולשים מורכבים, שנותנים תחושה של ואלס, הבאה לביטוי לכל אורך פרטיטורת המחזה. וכך מספר סונדהיים:
כשעבדתי עם ליאונרד ברנשטיין על סיפור הפרברים, אחד הדברים שלמדתי ממנו היה, שלא תמיד צריך לחשוב במונחים של משפטים בני 2, 4 ו-8 תיבות. עוד לפני שפגשתי אותו הייתי כבר משוחרר די הצורך שלא לדבוק בשירים בני 32 תיבות, אבל אני נוטה לחשוב מרובע. אני נוטה לחשוב... ודאי משום שגדלתי על מוזיקה של אמצע וסוף המאה ה-19, ואתה יודע שהיא די מרובעת; אין שם יותר מדי שינויי משקל.
לעיתים קרובות מקצרים או מאריכים תיבה למטרות מקצב ואנרגיה, אבל... כשמחליפים באמצע [של שיר], בייחוד כשזה שיר צנוע, כשאינך כותב אריה, אתה יודע... [זאת אומרת,] אם אתה כותב משהו כמו "סוויני טוד", כשאנשים שרים ושרים, אתה מצפה לחילופי משקל, כי זה עוזר לגיוון. אבל בשיר קטן, בן 36 או 40 תיבות, חילופי משקל הם כמעט סטייה, כי לשיר אין הזדמנות לבסס לו מקצב משלו.
אבל הבעיה היא, אז מה תעשה? האם תכתוב ?Isn't it rich" (שתיים, שלוש) ?Are we a pair (שתיים, שלוש) Me here at last on the ground (שלוש), you in mid-air.' לני (ברנשטיין) לימד אותי לחשוב במונחים של, האם אתה באמת צריך את הפעמה הנוספת (אחרי "ground"), או לא.' רק משום שיש לך ארבע תיבות של ארבע, אם אתה נתקל בתיבה שאיננה זקוקה לפעמה הנוספת, פשוט הכנס תיבה אחת של שלוש. אם כן... אלה [תיבות פעמה] של 9 ואלה של 12 שמתחלפות לסירוגין בשיר הזה לא נבעו כל כך מחשיבה מודעת אלא יותר מן הריגוש של המילים.

סגנונות

"Send in the Clowns" מבוצע בשני סגנונות שונים לחלוטין: דרמטי ולירי. הסגנון הדרמטי הוא ההצגה הדרמטית של דזירה, וסגנון זה שם דגש על רגשות הזעם והחרטה שלה. הסגנון הדרמטי משמש גורם מלכד במחזה. הסגנון הלירי הוא הביצוע הקונצרטנטי, השם דגש על מתיקותה של המלודיה ועל הפיוט שבמילים. רוב הביצועים הם קונצרטנטיים, כך שהם שמים דגש על יופיין של המלודיה ושל המילים.
את ההבדלים בין שני סגנונות הביצוע אפשר להמחיש באמצעות השוואה בין ביצועיהן של גליניס ג'ונס וג'ודי דנץ' לאלה של ג'ודי קולינס ופרנק סינטרה. הראשונים דרמטיים ומיועדים לתיאטרון; האחרונים ליריים ומיועדים לאולם הקונצרטים.
גליניס ג'ונס היא המודל לדזירה; היא יצרה את התפקיד בברודוויי, והאינטרפרטציה שלה מבליטה את החרטה והזעם של דזירה. בהפקה מחודשת של המחזמר ב-1995 כיכבה ג'ודי דנץ', והביצוע שלה לשיר זכה להוקרה והתקבל כאחד הטובים ביותר. יותר משהיא שרה, היא מספרת את סיפור המעשה, והמרירות ניכרת בקולה כשהיא מתיזה את השורה,"?Isn't it rich" . דנץ' זכתה בפרס אוליביה על ביצועה.
בניגוד לביצועיהן של ג'ונס ודנץ', ג'ודי קולינס איננה מבצעת כשחקנית המגלמת את דזירה אלא כזמרת פופ בשירת בלדה נוגה. היא מעולם לא שיחקה את דזירה על בימת תיאטרון, אלא השתמשה ביופי של המילים והמלודיה ליצור להיט פופ גדול. כך גם פרנק סינטרה, שמזמר בלדה מסורתית.