google/wiki40b huggingface dataset:
קריית יערים

היסטוריה

בשנת 1933, היה איש העסקים היהודי מנשה אלישר מעורב ברכישת 600 דונם קרקע באזור אבו גוש, יחד עם סגן הקונסול הגרמני בירושלים ואיש הנדל"ן ג'וזף פסקל אלבינה, לאחר חמש שנות מאבקים משפטיים מול הבעלים הערביים של הקרקעות, נרשמה הקרקע על שמו של אלישר ו"חברת קריית יערים בע"מ". במטרה להקים במקום עיר גנים שתתוכנן על ידי האדריכל ריכרד קאופמן. התוכנית לא יצאה לפועל עקב המרד הערבי הגדול. ניסיונות לקדם את התוכנית לאחר מלחמת העולם השנייה לא צלחו, בגלל מחסור במים.
בתחילת שנות ה-60 נמכר השטח לקבלן ירושלמי בשם אברהם טרגר, לאחר שנעשתה בו חלוקה, סלילת כבישים ונטיעת עצים.
הקבלן מכר את הקרקע, ובתחילת שנות ה-70 נדבן יהודי בשם ארווינג סטון תרם כסף, ובאמצעותו בשנת 1975 הוקמה במקום שכונת מגורים דתית בשם "קריית טלז-סטון", טלז - על שם עיר בליטא בשם זה שנתפרסמה ביהדות בזכות "ישיבת טלז" שהייתה בה, סטון - על שם הנדבן. מלכתחילה יועד המקום להיות משכנה של ישיבת טלז שהייתה אמורה לעבור אליו מקליבלנד, וסביבה מגורים לתלמידים ולצוות. הישיבה הייתה אמורה להכיל 500 תלמידים. במהלך הקמת הקמפוס הגדול (שכלל בית מדרש גדול, מבני פנימיות, גן ובריכת שחיה) התגלעו מחלוקות בין הגורמים המעורבים והופיעו קשיים במימון הפרויקט. בעקבות זאת לא הושלמה בניית בית המדרש והשלד הגדול שלו ניצב במרכז היישוב. עד לאמצע העשור השני של המאה ה-21, פעלה בעזרת הנשים ישיבת נווה ציון . מאותה עת, נמצאת בבית מדרש המרכזי ישיבת באר יצחק.
בשנת 1989 הוקם ביישוב בית החלמה ליולדות המיועד ליולדות מהמגזר החרדי.
קריית יערים הוכרזה כמועצה מקומית בשנת 1992, וב-7 בינואר 1993 מונו חברי המועצה הראשונים, בהם דוד יפרח, שבאותו מעמד נבחר לכהן כראש המועצה הראשון.
לפי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה (הלמ"ס) נכון לסוף 2017, מתגוררים בקריית יערים 4,840 תושבים (מקום 224 בדירוג רשויות מקומיות בישראל). האוכלוסייה גדלה בקצב גידול שנתי של ‎15.1%‏.   לפי נתוני הלמ"ס נכון לסוף 2017, לקריית יערים דירוג של 2 מתוך 10, במדד חברתי-כלכלי - אשכול לשנת 2015. אחוז הזכאים לתעודת בגרות מבין תלמידי כיתות י"ב בשנת ה'תשע"ז (2016-‏2017) היה 8.8%. השכר החודשי הממוצע של שכיר במשך שנת סוף 2016 היה 5,816 ש"ח (ממוצע ארצי: 8,913 ש"ח).

מקור השם

היישוב קריית יערים נקרא על-שם העיר המקראית בשם זה, המוזכרת בתנ"ך. זו הייתה אחת מארבע ערי הגבעונים שכרתו ברית עם בני ישראל ואליה הובא ארון הברית לאחר שהוחזר משבי הפלשתים. בפי הערבים נקרא המקום "דיר אל אזהאר" - כנראה על שם אלעזר בן אבינדב שלביתו הובא ארון הברית]. סבורים כי בתל הנמצא בקרבת מקום נמצאים שרידי אותה עיר. היישוב הוקם על ידי הרב אליעזר סורוצקין שהיה חתנו של ראש הישיבה הרב אליהו מאיר בלוך ואחרי מלחמת העולם השנייה לקח על עצמו את הקמתה של הקריה כפרויקט חיים.
קנדיס סוונפול

ביוגרפיה

סוואנפול נולדה בעיר מוי, בקוואזולו-נטאל, והתגלתה בידי צייד הדוגמניות בשוק הפשפשים בדרבן בהיותה בת 15.
בגיל 16, הרוויחה סוואנפול 5,000 אירו ליום צילומים.
הרזומה של סוואנפול כולל צילומי שער בווג (יוון), Elle (גרמניה), ו-Ocean Drive (ארצות הברית)
ופרסומות עבור נייקי, דיזל, Guess? ו-Versus Eyewear‏
סוואנפול הייתה דוגמנית מסלול בתצוגות של טומי הילפיגר, דולצ'ה וגבאנה, סאם ובייד, בטסי ג'ונסון, דיאן וון פירסטנברג ומעצבים רבים אחרים,
כמו גם עבור ויקטוריה'ס סיקרט ב-2007, 2008, 2009, 2012, 2013, ו-2014 . בנוסף לדיגמון מותגי לבני נשים, היא גם דיגמנה עבור קטלוג 2010 של "SWIM"‏
לצדן של לינדזי אלינגסון, רוזי הנטינגטון-וויטלי וארין הית'רטון.
קנדיס החלה לצאת בגיל 17 עם הדוגמן הרמן ניקולי, ולהם שני ילדים.
אקדמיה לאופולדינה

אקדמיה לאופולדינה למדעים, בשמה המלא עד שנת 2007 "האקדמיה הגרמנית לחוקרי הטבע לאופולדינה" (בגרמנית: Deutsche Akademie der Naturforscher Leopoldina) היא האקדמיה הלאומית של גרמניה (בגרמנית: Deutsche Akademie der Wissenschaften). היא הוקמה בשנת 1652 ומושבה, החל משנת 1877, הוא בעיר האלה

היסטוריה

האקדמיה לאופולדינה הוקמה במקור בעיר שוויינפורט ב-1 בינואר 1652. היא קמה כאגודה פרטית של רופאים ושמה היה תחילה "האקדמיה של מסוקרני הטבע" (בלטינית:Academia Naturae Curiosorum. ארבעת מייסדיה היו הרופאים יוהאן לאורנציוס באוש שהיה גם היושב ראש הראשון שלה, יוהאן מיכאל פהר (Fehr), גאורג בלטזר מצגר וגאורג בלטזר ווהלפארט )(Wohlfarth).
החל משנת 1670 התחילה החברה לפרסם כתב עת משלה בשם "Ephemeriden" (אפימרידן) או "Miscellanea Curiosa" (מיסצלאניאה קוריוזה), אחד העיתונים המדעיים הראשונים, שהתמקד בעיקר ברפואה והיבטים הנוגעים אליה בתחום "הפילוסופיה של הטבע", כגון בוטניקה או פיזיולוגיה.
בשנת 1677 לאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ששלט באוסטריה ובחלקים מגרמניה, הכיר באקדמיה ובשנת 1687 העניק לה את הכינוי הרשמי "לאופולדינה" לפי שמו ואת המעמד של אקדמיה קיסרית Sacri Romani Imperii Academia Caesaro-Leopoldina Naturae Curiosorum.
בהתחלה לא היה לאקדמיה מושב קבוע. עבודותיה נוהלו בהתכתבות וכינוסיה, שלא היו סדירים, התקיימו בערים שבהן פעלו יושבי הראש שלה. רק החל משנת 1878 בימי "הקיסרות הגרמנית" העיר האלה הפכה למושבה הקבוע.
אחרי עליית היטלר והמפלגה הנאצית לשלטון בשנת 1933, האקדמיה לאופולדינה סילקה את חבריה היהודים משורותיה. עד שנת 1938 סולקו רשמית או בפועל ממנה מעל 70 חברים יהודים, כשעם הראשונים ביניהם נמנה אלברט איינשטיין. בשנת 1938 הודיע יו"ר האקדמיה, אמיל אבדרהלדן לנציגי השלטונות כי אין כבר באקדמיה חברים יהודים, "בהתאם לדרישות התקופה". אבדרהלדן מחק שמותיהם בעפרון. נטען להגנתו ולהגנת האקדמיה שבמקרים רבים לא היו קיימות החלטות מפורשות והודעות רשמיות לגבי סילוק החברים היהודים.
אחרי מלחמת העולם השנייה העיר האלה הפכה חלק מגרמניה המזרחית, שקמה תחת הכיבוש הסובייטי שכפה עליה משטר קומוניסטי. המשטר החדש השלים עם שאיפת ה"לאופולדינה" להמשיך להיות מוסד כל-גרמני.
אחרי נפילת הקומוניזם והאיחוד מחדש של גרמניה, בשנת 1991 הובטח ל"לאופולדינה" מעמד של מלכ"ר. היא ממומנת במשותף על ידי ממשלת גרמניה ועל ידי ממשלת מדינת סקסוניה-אנהלט 
בנובמבר 2007 שרת המדע הגרמנית אנט שאוואן הודיעה על שינוי שמה של אקדמיה לאופולדינה ל"אקדמיה הגרמנית למדעים". תוך כדי הדגשה כי המוסד, הנהנה מיוקרה בינלאומית, נועד לייצג את גרמניה בחוגי האקדמיות למדעים בעולם, בדומה למקבילות כמו החברה המלכותית בבריטניה והאקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית.

פעילותה

האקדמיה למדעים היא הראשונה והחשובה באגודות המדעיות בגרמניה ומייעצת לממשלה הגרמנית במגוון סוגיות מדעיות, כולל, למשל, שינוי האקלים.
היא מארגנת הרצאות וקורסים וממשיכה להוציא לאור את בטאונה "אפמרידן" תחת השם "נובה אקטה לאופולדינה" (Nova Acta Leopoldina).
המוסד מעניק מדליות ופרסים שונים, וכן מלגות, ובוחר בחבריה החדשים. ברשותו ספרייה וארכיון, העוסקים גם בתולדותיו עצמו ומפרסם עיתון בנושא זה - "אקטה היסטוריקה לאופולדינה" (Acta Historica Leopoldina).
איגוד העובדים הסוציאליים

היסטוריה

בשנת 1931 הוקם השירות לעבודה סוציאלית על ידי הוועד הלאומי. נבחרה לעמוד בראשו הנרייטה סאלד, שלמדה את מקצוע העבודה הסוציאלית בארצות הברית. בשנת 1934 נפתח הקורס הראשון להכשרת עובדים סוציאליים בירושלים, ובשנת 1940 נוסף אליו בית הספר לעבודה סוציאלית בתל אביב. בשנת 1937 נוסד איגוד מקצועי לעובדים הסוציאליים, שמטרתו לפתח שירותי רווחה ולהעלות את מעמד העובד הסוציאלי.
בשנת 1974 נפרד איגוד העובדים הסוציאליים מהסתדרות מדעי החברה והרוח ונהפך לאיגוד מקצועי עצמאי, שהחברים והחברות בו בוחרים את הנהגתו.
בשנת 1996 נחקק בארץ חוק העובדים הסוציאליים, המגדיר את טווח פעילות המקצוע, מסמיך את שר העבודה והרווחה לקבוע אילו מישרות שייכות לעבודה סוציאלית, ומחייב את העובד הסוציאלי למקצועיות ולסודיות מקצועית. במדינת ישראל כיום קיימת בכל רשות מקומית "מחלקה לשירותים חברתיים" המספקת שירותי רווחה וסעד לאוכלוסיית היישוב. בנוסף ניתן למצוא את מקצוע העבודה הסוציאלית בארגונים, במוסדות, במפעלים ובקהילות.
בשנים האחרונות, בשל תהליך ההפרטה, הקיצוצים בתקציבי הרווחה, והפחתת חלקה של המדינה בשירותי הרווחה הניתנים לאוכלוסיות חלשות, עולה חלקו של מקצוע העבודה הסוציאלית במגזר השלישי. על הרקע הזה יצא איגוד העובדים הסוציאליים למספר מאבקים משמעותיים לשיפור תנאי העבודה והשכר בשנים האחרונות. 
מי שקידמה מאוד  את מעמדו ותפקידו של העובד הסוציאלי הייתה יו”ר איגוד העובדים הסוציאליים, אתי פרץ שכיהנה בין השנים 2000-2005.

מאבק 1994

ב-1994 נפתחו הסכמי השכר הקיבוציים של העובדים הסוציאליים. ב-21 באפריל 1994 פתח האיגוד בשביתה שנמשכה 45 ימים וכללה הפגנות ומשא ומתן מתמשך עם האוצר. השביתה זכתה לתמיכה ציבורית, בין השאר של ראש עריית ת"א, ב"ש ושל ארגונים שונים כמו נעמת. נעמת דרשו מראש ההסתדרות להשבית מגזרים נוספים במשק כאות הזדהות עם העובדים הסוציאליים. הוקם אוהל מחאה בת"א. תוצאות: תוספת שכר של 1,690 שקל, שינוי מבנה הקידום, כל העו"ס קודמו אוטומטית בדרגת שכר אחת, הישגי השביתה הוחלו רטרואקטיבית החל מחודשיים לפני השביתה.

מאבק 2011

לאחר שמאבק מרוסן הביא להישגים מזעריים בהסכם הקיבוצי שנחתם בשנת 2008, יצא האיגוד לשביתה סוערת במיוחד בשנת 2011, שהחלה ב-6 במרץ והסתיימה ב-28 במרץ באותה שנה. ההסכם שהושג נתפס על ידי עובדות ועובדים רבים כ"הסכם מכירה" והתעוררה מחאה חריפה נגד יו”ר איגוד העובדים הסוציאליים דאז, יצחק (איציק) פרי (אביה של מיה פרי-אלתרמן, מי שכיהנה באותה התקופה כיועצת המשפטית של האיגוד המקצועי בהסתדרות) ויו"ר ההסתדרות, עופר עיני. מרכז האיגוד הצביע נגד ההסכם תחילה, אך אישר אותו בהמשך בשינויים קלים. 
בעקבות האירועים הוקדמו בין השאר הבחירות ליו”ר האיגוד בכשנה וחצי, ויצחק פרי סיים את תפקידו.בבחירות שהתקיימו נבחרה צפרא דווייק,והיא כיהנה כיו”ר האיגוד עד ינואר 2018.
נמל טילברי

גאוגרפיה

הנמל ממוקם על גדתו הצפונית של נהר התמזה, בנפתול שנוצר במקום בו הנהר עורך עיקול לדרום (Northfleet Hope), רוחבו כ-750 מטרים ועומקו כ-10 מטרים. סמוך לנמל ממוקמת העיירה טילברי.

אתר צילום לסרטים

בנמל צולמו סצנות מן הסרטים אינדיאנה ג'ונס ומסע הצלב האחרון, באטמן מתחיל ואלפי.
חרב גדעון

עלילת הסרט

הסרט פותח בגיוסו של אבנר (סטיבן באואר) סרן בסיירת מובחרת בצה"ל, למוסד. לאחר לבטים והכשרה קצרה אבנר ממונה לעמוד בראש צוות קטן של סוכנים שכל אחד מתמחה בתחום אחר, מטיפול בחומרי נפץ והכנת פצצות, ועד נהיגה במכוניות מרוץ. לאחר תדרוך בידי בכיר המוסד מייק הררי, ופגישה של אבנר עם לא פחות מאשר הרמטכ"ל וראשת הממשלה גולדה מאיר, הצוות נשלח לאירופה במטרה לחסל את ראשי ספטמבר השחור. תוך הנחיות מפורטות לא לפגוע בחפים מפשע ולא לפגוע בבני משפחתם של המחבלים. המפעילים מודיעים להם שהם יפעלו באופן עצמאי, תוך הסרת אחריות של ממשלת ישראל למעשיהם. 
לאחר התאקלמות קצרה באירופה אבנר נפגש עם פיליפ, בוגר תנועת המחתרת הצרפתית וחברו של אביו, שמעביר לו מידע על הטרוריסטים. לאחר ביצוע מעקב הצוות מתחיל לחסל את ראשי ספטמבר השחור. בזועייתר הם מתנקשים בכניסה לבית דירות ליד המעלית בירי באקדח. בהמשארי הם מתנקשים באמצעות הטמנת חומר נפץ בטלפון שלו ופיצוצו מרחוק. באל חיר הם מתנקשים באמצעות הטמנת חומר נפץ במיטתו, ובבודייה באמצעות פיצוץ מכוניתו בשלט רחוק.
במהלך המצוד אחר הטרוריסטים הסוכנים הישראליים הופכים להיות ניצודים. סוכנת הולנדית עצמאית מצודדת נשכרת על ידי הטרוריסטים לנקום, והיא מצליחה לפתות את קרל ולהרוג אותו בבית מלון. החבורה מצליחה לאתר אותה ומחסלת אותה בביתה באמצעות כלי ירייה שהוסלקו במשאבות אופניים. והם חוטפים על הראש מהממונים על הנקמה הפרטית הזאת. כך מעגלי חיסול ונקמה רודפים זה את זה. סוכן ישראלי נוסף נהרג בפיצוץ, וסוכן אחר שיצא להליכת לילה נמצא יושב הרוג על ספסל בגן ציבורי. בסוף המבצע רק אבנר וז'אן הנהג נותרים בחיים.
לאחר תום המבצע, אבנר מואס בקשר שלו עם המוסד וחוזר לאשתו בארצות הברית, למרות הלחצים הכבדים שמפעילים עליו מפקדיו במוסד.

פרסים ומועמדויות

הסרט היה מועמד לארבעה פרסי ג'מיני של הטלוויזיה הקנדית וזכה בשלושה, ביניהם פרס על עריכת התמונה הטובה ביותר ופרס על עריכת הקול הטובה ביותר.
איימי שומר

ביוגרפיה

שומר נולדה במנהטן שבניו יורק למשפחה יהודיה. אביה גורדון שומר, בעלים של חברת ריהוט וממוצא יהודי. אימה סנדרה (לבית ג'ונס) מרקע נוצרי-פרוטסטנטי שהתגיירה. אביה הוא דודן שני של הסנאטור צ'אק שומר. בתחילת נעוריה הוריה התגרשו. לאחר מכן עברה לנסאו שבלונג איילנד שם גם הלכה לבית ספר לעברית בבית הכנסת המרכזי הרפורמי שבוועד שלו הייתה חברה אימה. בשנת 1999 סיימה את לימודיה בתיכון סאות' סייד, ובשנת 2003 סיימה תואר בתיאטרון מאוניברסיטת טאוסון במרילנד. לאחר מכן שבה לניו יורק ולמדה שנתיים בבית ספר לאמנויות הבמה William Esper Studio, ובמקביל עבדה כמלצרית וברמנית.

קריירה

הופיעה בקומדיה השחורה של אוף ברודוויי, "Keeping Abrest" שם שיחקה אישה צעירה המאובחנת בסרטן השד. ביוני 2004 החלה להופיע כסטנדאפיסטית. בשנת 2009, התארחה בפרק בסדרה "רוק 30".
באפריל 2011 יצא אלבום הסטנד-אפ הראשון שלה, "Cutting", ובאותה שנה היא השתתפה בספיישל ה"גריל" (Roast) של צ'ארלי שין בערוץ קומדי סנטרל והתארחה בפרק בסדרה "תרגיע". ב-2012 היא הופיעה ב"גריל" של רוזאן בר, בספיישל שלה בערוץ קומדי סנטרל, בסרט "בדיקת מחיר" לצד פארקר פוזי ובסרט "דרושה חברה לסוף העולם" בכיכובו של סטיב קארל. באפריל 2013 עלתה לשידור בערוץ קומדי סנטרל סדרה בכיכובה, "איימי שומר" (Inside Amy Schumer), והיא התארחה בשני פרקים בסדרה "בנות".
בשנת 2015 הנחתה את טקס פרסי הקולנוע של MTV. מאוחר יותר באותה שנה יצא לאקרנים הסרט "אסון מהלך", בו כיכבה שומר בתפקידה הקולנועי הראשי הראשון לצד ביל היידר וכן כתבה את התסריט. את הסרט ביים ג'אד אפאטו.
בשנת 2017 שיחקה בתפקיד ראשי בסרט הקומי "באמאשל'ך" בבימויו של ג'ונתן לוין. באותה שנה שיחקה בסרט "כשגיבורים חוזרים". בשנת 2018 שיחקה בתפקיד הראשי בקומדיה "מרגישה פצצה".

חיים אישיים

שומר בזוגיות עם השף כריס פישר, והשניים התחתנו ב-3 בפברואר 2018 במליבו שבקליפורניה. שומר חשפה באחד ממופעי הסטנד-אפ שלה כי בעלה מאובחן כלוקה בתסמונת אספרגר. במאי 2019 נולד בנם.
תחביב

שימושים

העיסוק בתחביב מסוים יכול לעודד למידה של תחומי ידע חדשים ולפתח מיומנות ברמה גבוה.
בהתאם לכך, התחביב יכול לתרום להתפתחות הקוגניטיבית והמוטורית של האדם.
משום שהתחביב יכול להשפיע באופן חיובי על מצב הרוח הוא יכול לשמש גם כטיפול עצמי או כתרפיה.
בהתאם לכך קיימות דרכי טיפול רגשיות רבות המבוססות על פעילויות בעלות אופי של תחביב. למשל: טיפול באמנות, טיפול במשחק, טיפול בדרמה, טיפול במוזיקה, טיפול בתנועה, תרפיה בטבע ועוד.

חובבנות

אדם העסוק בפעילות כלשהי במסגרת תחביב נקרא חובבן. החובבן יעסוק בתחביב לצורך הנאתו מבלי לשאוף להתפרנס ממנו כמקצוע.
חובבנים יכולים לעיתים לפתח מיומנויות שיהיו שימושיות עבורם בגם חיי היום יום. לדוגמה, במסחר התפתח התחום של "עשה זאת בעצמך", בין היתר עבור אנשים שתחביהם קשורים למשק בית, כך שלא יהיו תלויים באיש מקצוע. באופן דומה אמנות לחימה יכולה לשמש גם לצורך הגנה עצמית.

סוגי תחביבים

ישנן פעילויות רבות היכולות לשמש כתחביב, כך שפעילות מסוימת יכולה להשתייך ליותר מסוג אחד.
קול ציון לגולה

קול ציון לגולה הייתה תחנת שידור של הסוכנות היהודית ששידרה שידורי רדיו בגלים קצרים מישראל, בשנים הראשונות לקיום מדינת ישראל. בשנת 1958 החל תהליך הדרגתי של מיזוג התחנה עם תחנת קול ישראל וברבות הימים היו השידורים לחלק מפעילות רק"ע. 
כבר בימי המנדט הבריטי ביקש מרדכי אבידע, מנהל התוכניות העבריות בקול ירושלים, לקיים שידורי רדיו לקהילות יהודיות בגולה, אך הדבר לא יצא אל הפועל. לאחר הקמת מדינת ישראל, הושג הסכם בין הסוכנות היהודית וממשלת ישראל על הקמת תחנת "קול ציון לגולה" במימון הסוכנות היהודית על בסיס התשתית של קול ירושלים. מנהל התחנה היה מרדכי אבידע שהושאל לשם כך ממשרד החוץ. השידורים נפתחו ב-10 במרץ 1950 וכללו שידורים יומיים באנגלית, צרפתית ויידיש, רבע שעה בכל שפה. שידורי התחנה זכו לתהודה רבה בקהילות יהודיות באירופה. באפריל 1951 הוסיפה התחנה שידורים בהוראת עברית לחיזוק החינוך היהודי בתפוצות. באפריל 1956 הוחל בשידורים לדרום אמריקה, בעיקר בספרדית, אך גם בפורטוגזית, יידיש ועברית. בשנת 1960 כבר התקיימו שידורים בתשע שפות. 
בתחילה השתמשה התחנה באנטנה קטנה בעלת הספק של 7.5 קילוואט. בשנת 1954 החלה התחנה להשתמש במשדר חדש ביבנה בעל הספק של 50 קילווט שהביאה את שידורי התחנה לדרום אפריקה ובשנת 1958 הותקן משדר של 100 קילווט ששידוריו נקלטו גם באמריקה. התחנה גם הקליטה תוכניות לשידור במקומות רחוקים בהם לא היה ניתן לקלוט את שידורי התחנה.
בסוף 1957 התגבשה הסכמה על איחוד שידורי קול ישראל לגולה במסגרת קול ישראל. בשנת 1958 הועברה האחריות על השידורים לידי קול ישראל, בה הוקמה מחלקה חדשה, שנקראה "המחלקה לשידורים לחוץ לארץ". עם זאת, העובדים המשיכו לקבל את משכורותיהם מהסוכנות. באמצע שנות ה-60, לאחר הקמת רשות השידור, נודעה התחנה כחטיבת שידורי החוץ של שידורי ישראל, שלימים הייתה לרק"ע.

עובדי התחנה

מנהל התחנה הראשון היה מרדכי אבידע. בהמשך, ניהל את התחנה אברהם ארסט. בתחילת שנות ה-60 כיהן בתפקיד ג'ף ויגודר.
בראש המדור ליידיש עמד עד 1957 משה גרוס-צימרמן. בראש המדור לאנגלית עמד בשנים הראשונות ג'ף ויגודר, ובראש המדור לצרפתית עמד ז'אן פרו. בראש המדור למוזיקה עמד מרק לברי וסגנו היה יוחנן בוהם. 
על יד "קול ציון לגולה" עמדה מועצה ציבורית בת 52 איש, בראשות ראובן אבינועם (גרוסמן).
ברנרד ולואיז

הקונספט

"ברנרד ולואיז" מתואר לעיתים כאלבום קונספט העוסק באהבה מתחדשת של זוג הנשוי שנים רבות.
בכך תומכת העובדה שאריאל הקדיש את האלבום לאשתו תרצה אריאל, שאף הפיקה את האלבום. עטיפתו האחורית של האלבום מהווה תצלום תקריב של פניהם המחייכות של תרצה ומאיר אריאל, כאשר שמות השירים מסודרים בהתאם לתווי פניה של תרצה אריאל. כמו כן מכילה החוברת המצורפת לאלבום תצלומים נוספים של השניים. 
שם האלבום הוא שמם של גבר ואישה אשר מתוארים בשיר "ברנרד ולואיז" כזוג בעל ניסיון כאשר בני הזוג מכירים זה את מגרעותיו של זה היטב, אך בכל זאת אהבתם גדולה. הזוג מופיע לראשונה אצל אריאל באלבום "רישומי פחם", בשיר "זנב הלטאה של שיר המקצוע". עוד קודם לכן, כבר עשה אריאל שימוש בשם "לואיז" באלבומו מ-1984, ...וגלוי עיניים, בשם השיר "שפריץ חרוזים ללואיז" המתאר חשבון נפש פנימי של גבר.
השיר החותם את האלבום, "המרגל שהתרגל", מתאר את קסם שיגרת החיים הפשוטים המתגלה אל בעל שכל חייו ראה את עצמו כבול בנישואים חונקים ("הרי אויב המתראה כאוהב, יש סיכוי שיתרגל ויתאהב").
שם האלבום רומז לדמותו של פייר אבלר, נזיר ופילוסוף בן המאה ה-12 ולאהבתו לאלואיז, אשר אהבתם היוותה מודל של אהבה מושלמת ואלוהית בתרבות האירופית.
אוצ'ה אוקפור

קריירה

אוקפור התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הכדורגל של לאגוס. אחרי שנתיים חתם בראסינג מכלן הבלגית בה שיחק 3 שנים. בשנת 1991 חתם בנאמור וכעבור שנה חתם בלה טוקווה הצרפתית. בשנת 1993 חתם בהנובר 96 הגרמנית. ב-31 ביולי ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה במשחק נגד בורוסיה טניס. לאחר שלא זכה לדקות משחק בגרמניה חתם בלייריה הפורטוגלית גם בה לא רשם דקות משחק. בשנת 1995 חתם במכבי עירוני אשדוד מישראל. מעירוני חזר אוקפור לפורטוגל וחתם בפארנסה. בשנת 1996 חתם בספורטינג קנזס סיטי מה-MLS בה שיחק 4 שנים וגם סיים את הקריירה שלו.
לזכותו של אוקפור 34 הופעות במדי נבחרת ניגריה. אוקפור השתתף עם הנבחרת בגביע אפריקה לאומות 1994, מונדיאל 1994, גביע המלך פהד 1995 ומונדיאל 1998.

לאחר הפרישה

לאחר הפרישה אוקפור נשאר בארצות הברית. אוקפור שימש כמאמן של קבוצת כדורגל מקומית והיה חבר בהתאחדות הכדורגל של צפון טקסס.

מותו

ב-6 בינואר 2011 נמצא אוקפור ללא רוח חיים על ידי אשתו בבית בעיירה הממוקמת 30 קילומטר צפונית-מערבית מדאלאס. עד היום סיבת ההתאבדות לא ידועה.
מנשה דובשני

ביוגרפיה

מנשה דובשני נולד בשנת 1914 בתל אביב הקטנה; אמו, רבקה, הייתה דור שלישי בארץ ישראל, ואביו, יוסף, היה איש העלייה השנייה.
בשנת 1931 סיים את לימודיו בגימנסיה העברית בירושלים (בין חבריו לספסל הלימודים היו רענן ויץ, מיכאל קון ואהרן קציר). לאחר מכן למד פילוסופיה וספרות באוניברסיטה העברית בירושלים, ובשנת 1938 סיים בה תואר מוסמך בפילוסופיה (במחזור השמיני, אצל פרופ' ח"י רות).
עבד בכמה משרות פקידותיות בעת שהתגורר בירושלים, ובאמצע שנות ה-40 היה מזכיר מועצת קריית מוצקין. בתוך כך סיים לימודי משפטים בבית הספר למשפטים וסיים עבודה משפטית מעשית, אולם אז החליט שפניו להוראה ומצא את מקומו כמורה בחיפה. באמצע שנות ה-50 לימד שנתיים במדרשה עברית בבואנוס איירס.
בהמשך אותו עשור היה למנהל מחלקת החינוך של הרצליה ולאחר מכן למנהל בית ספר תיכון בעיר. כמו כן, כיהן כחבר מועצת עיריית הרצליה.
דובשני אהב את ההוראה לשמה ואת עיסוקי הרוח הקשורים בה. בפרט אהב ללמוד את המקרא, שבו ראה יצירה ספרותית ישראלית נשגבת.
בשנת 1958 היה ממשתתפי גמר חידון התנ"ך הראשון, שבו זכה האוטודידקט עמוס חכם.
באמצע שנות ה-60 החל לכהן כמנהל בית הספר הגבוה להשתלמות מורים. הוא שימש כמנהלו במשך קרוב ל-18 שנה, עד פטירתו, זמן קצר לפני שעמד לסיים את תפקידו זה. לאורך השנים הרבה להרצות בתחומי התמחותו. הוא מצא את מותו ב-1984 בעת שנשא הרצאה במקרא.
מנשה דובשני היה נשוי ליהודית דובשני, גם היא מורה (לבית הספר העממי) (נפטרה ב-2014), והתגורר בשכונת נוף ים בהרצליה.

היה אב לשתי בנות ובן: אביביה רז-דובשני (פסיכולוגית, ואלמנתו של המחזאי אברהם רז (רוזנברג)), גלעד דובשני (אדריכל ופרופסור לאדריכלות בפקולטה לעיצוב ב-HIT מכון טכנולוגי חולון) ואפרת לוריא.

עבודתו הספרותית


דובשני החל את דרכו הספרותית בצעירותו. כבר בהיותו סטודנט החל לפרסם מאמרים מעל במות שונות, ובהמשך חייו פרסם מאמרים בעיקר בנושא המקרא בקבצים וכתבי עת כדוגמת "בית מקרא".
בנעוריו, בראשית שנות ה-30, פרסם סיפור בלשי בשם "תער הדמים", שראה אור כחוברת ב"ספריית הבלש" (תרצ"ב). מאוחר יותר באותו עשור, כשעבד כפקיד, פרסם בהוצאת מצפה ספר מקצועי, "ספר מכתבים מסחריים" (תרצ"ו), ובהמשך פרסם מהדורה חדשה שלו ("מכתבים מסחריים ומשרדיים", הוצאת מ. ניומן, תש"ט). כשנתיים לאחר מכן פרסם ספר מקצועי נוסף ללומדים את מקצועות הפקידות והמסחר, "משרדות ובנקאות" (הוצאת עבר, 1938). בתוך כך תרגם מאנגלית (בשם העט "מנשה בן-לוי") ספר על "הצד המיני של הנישואין" (תרצ"ח). באמצע שנות ה-40, בעת ששימש כמזכיר מועצת קריית מוצקין, פרסם את הספר "המועצה המקומית: חוקתה, סמכויותיה ופעולותיה" (י' צ'צ'יק; המחלקה לתרבות שליד הועד המרכזי של הסתדרות הפקידים העברים בא"י, 1946), שזכה בפרס מטעם חבר המועצות המקומיות.
בית הספר לתיאטרון חזותי

בית הספר לתיאטרון חזותי הוא מוסד חינוכי בתחום התיאטרון הפועל בירושלים משנת 1986.
בשנותיו הראשונות נוהל בית הספר על ידי הדס עפרת, לאחר מכן על ידי ד"ר עתי ציטרון, יובל רימון וגיא גוטמן. כיום מנהלת אותו מאיה לוי. עד שנת 2000 היה בית הספר מאוגד במסגרת העמותה לקידום תיאטרון בינתחומי, עם תיאטרון הקרון והזירה הבין-תחומית.
בבית הספר מוצעת תוכנית לימודים ארבע-שנתית מלאה, שאותה ניתן לשלב בלימודי תואר ראשון (.B. Ed) ובתעודת הוראה בשיתוף עם המכללה לחינוך ע"ש דוד ילין.

אודות

בית הספר הוקם בירושלים בשנת 1986 כדי לקדם גישה אמנותית בינתחומית, המציבה אלטרנטיבה לתפיסות מקובלות של יצירת אמנות. הקמפוס של בית הספר ממוקם ברחוב יד חרוצים באזור התעשייה תלפיות בירושלים, לצד בית הספר סם שפיגל לקולנוע וטלוויזיה.
בית הספר שם לו למטרה להכשיר במאים, כוריאוגרפים, בובנאים, שחקנים-יוצרים, אמני וידאו ואמנים פלסטיים שעבורם הבינתחומיות, המבע החזותי וחיבורם לפרפורמנס מהווים תפיסת עולם. לצורך זאת משלב בית הספר בין לימוד קבוצתי להנחיה אישית.
ב- 2007 הועלתה בבית הספר ההצגה מייקל  כפרויקט גמר, הצגה אשר זכתה בפרס ראש עיריית ירושלים ופרס קיפוד הזהב.
גוסטב פלאטו

ביוגרפיה

גוסטב פלאטו נולד בעיר ברנט הסמוכה לעיר החופשית דנציג, במזרח פרוסיה. ב-1892 עברה משפחתו להתגורר בברלין. הוא התמחה בתחום התעמלות המכשירים, בעיקר בתרגילי קורה, מקבילים וסוס סמוכות.
גוסטב פלאטו, ובן דודו אלפרד פלאטו, היו שניהם מתעמלים ידועים בגרמניה והתחרו מטעם גרמניה בתחרויות בינלאומיות. הם השתתפו מטעמה באולימפיאדת אתונה (1896), שהייתה האולימפיאדה הראשונה בעידן המודרני. פלאטו זכה בשתי מדליות זהב בתחרויות הקבוצתיות, במקבילים ובמתח, אולם לא זכה במדליות בתחרויות האישיות (בניגוד לבן דודו). בשנת 1899 הודיע על פרישתו מתחום ההתעמלות ופתח עסק בתחום הטקסטיל. הוא ניאות והשתתף גם באולימפיאדת פריז (1900), אך לא זכה במדליות נוספות. כספורטאי שהביא לגרמניה שתי מדליות זהב זכה לכבוד ולהערכה, שהסתיימו באחת, עם עליית המפלגה הנאצית לשלטון.
בשנת 1933, בהיותו בן 58, נמלט גוסטב פלאטו להולנד, עקב יהדותו. בהמשך, עם פלישת גרמניה להולנד נאלץ להסתתר, וחי במחבוא. בערב ראש השנה האזרחי של שנת 1943 נתפס, הוחזק חודשיים במעצר, ובפברואר 1943 נשלח למחנה טרזיינשטט, בו נרצח כבר בשנת 1942 בן דודו אלפרד פלאטו. לפי התיאורים שהה במחנה טרזיינשטט בתנאי חולי ורעב קיצוניים, והגיע עד למשקל הקיצוני של כ-20 ק"ג. הוא נפטר, כפי הנראה בסבל, מעט לפני הגיעו לגיל 70.
כיום, באיחור ניכר, מכבדת גרמניה את זכרם של גוסטב ואלפרד פלאטו. בשנת 1996, עם ציון 100 שנים למשחקים האולימפיים, הוציא הדואר הגרמני בול לזכרם. בשנת 1997 כיבדה עיריית ברלין את זכרם בקריאת אגף באצטדיון האולימפי של ברלין על שמם, וכן בבניית היכל ספורט הנושא את שמם.
גוסטב פלאטו ובן דודו אלפרד פלאטו הונצחו בהיכל התהילה של הספורט היהודי שהוקם בישראל.
אילניק

יהודי אילניק

בין שתי מלחמות העולם נמנו בכפר 40 משפחות יהודיות. אלה עסקו בחקלאות וברוכלות. 
עם כיבוש האזור בידי הגרמנים בתחילת יולי 1941, החלו האוקראינים תושבי האזור לפרוע ביהודי אילניק, ולשדוד את רכושם. כעבור חודש החלו הגרמנים בהחרמת רכוש מיהודי הכפר, ובדצמבר צוו היהודים למסור את פרוותיהם.
בתחילת שנת 1942 אסרו שוטרים אוקראינים מספר צעירים יהודים, ורצחו אותם באכזריות ביער הסמוך לכפר.
בקיץ 1942 גורשו יהודי הכפר לטורקה, ומשם שולחו תוך תקופה קצרה למחנה ההשמדה בלז'ץ. היהודים המעטים שנותרו בכפר הועברו גם הם בשלהי 1942 לטורקה, ומשם לגטו סאמבור.
מספר מיהודי הכפר הסתתרו ביערות הסביבה, וחלקם הוסגר לגרמנים ונרצח. בשלהי 1943 התרכזו כ-60 יהודים מהסביבה בשני בונקרים ביער הסמוך לכפר, ולאחר שנתגלו, נהרגו בקרב שקיימו עם הגרמנים.