פיתוח הכוח הימי של ישראל לאחר מלחמת יום הכיפורים

החל משנות ה-60 עבר הכוח הימי של ישראל שינוי דרמטי. הצלחות חיל הים הישראלי במלחמות ישראל שלאחר מלחמת ששת הימים – מלחמת ההתשה, מלחמת יום הכיפורים, מבצע שלום הגליל והמערכה לחיסול חדירות המחבלים מן הים – הוכיחו שיש בכוחו לתרום למערכה הכוללת של צה"ל ולביטחון ישראל – גם אם לפרקים חל פיחות בהכרה זו, למשל במקרים של ניסיון ההתבססות על ספינות "זיוונית" או אופן הטיפול בבעיית חדירות המחבלים מהים בשנות ה-70. ערך זה מתמקד בפיתוח כלי השיט המרכזיים בלבד - סטי"לים סער 5, סער 4.5 וצוללות "דולפין" - ובמסוקים הימיים.

המעגל הראשון: ממלחמת העצמאות ועד שנות ה-60

בשלהי תקופה זו הופיעו הסטי"לים הסובייטיים בזירה הימית שמול ישראל; הכוח הימי של ישראל נשען על כלי-לחימה מעטים ואקלקטיים, ותפישת הביטחון שהנחתה את הזירה הימית התבססה בעיקר על כוחו של חיל האוויר. חיל הים שימש בפועל כמשמר חופים. בין השנים 1949–1967 – במשך 19 שנים, חיל-הים ניהל פעילות מבצעית מועטה והלחימה שביצע מעבר לקווי האויב הייתה צנועה ונטולת כוח הכרעה.

פיילוט "זיוונית"

בשנים שלאחר 1973 החליט חיל-הים לאמץ תפישת לחימה חדשה. עקב כך הוחלט לבנות סד"כ המורכב מ-18 סטי"לי סנפירית קטנים (100 טון) ומהירים מדגם "זיוונית", הנעים על מגלשים. ספינות אלה נועדו להיות כלֵי ההכרעה העיקריים בלחימת השטח של חיל הים. לכוח הסנפיריות הוחלט להוסיף 6 "סטי"לי סיור" (בדחי של כ-800 טון) דגם "אירית" שכונו "סער 5".
הצוות הקטן שאמור היה לאייש את ספינת ה"זיוונית", המהירות הגבוהה והיציבות, שהוצגו כטובים, מחיר הרכישה וההפעלה שהוערך כנמוך, שבו את לב מפקדי החיל, האלופים בנימין תלם ומיכאל ברקאי. הם תכננו, בעקבות הערכות אלה, ש"זיווניות" יחליפו את ספינות-הסער הקודמות (הדגמים 2, 3 ו-4) שתוכננו לצאת מהשירות בשנות ה-80–90. הסיבה העיקרית להחלטה להחליף את הספינות הישנות ב"זיווניות" נבעה מצורך טכני (מהירות ויציבות משופרים יותר וכדומה) ולא בעקבות תפישה מבצעית – אופרטיבית או טקטית – חדשה, הלוקחת בחשבון את השינויים שחלו ביחסי הכוחות הימיים בין חיל הים לבין הציים הערביים, את אופי זירת הפעולה הימית/חופית ואת ההתפתחות הטכנולוגית שחלה במערכות ובאמצעים הימיים בעולם לאחר מלחמת יום הכיפורים.
תוכנית ה"זיוונית" אושרה על ידי הרמטכ"ל מוטה גור ושר הביטחון שמעון פרס, אף שהיא לא נדונה בפורום הבכיר של חיל הים או במסגרת נרחבת בכירה אחרת. חיל הים החל לפתח ולייצר שתי סנפיריות (דגם "זיוונית") כ"פַּיילוט" – אחת בארצות הברית והשנייה ב"מספנות ישראל", וכבר בתחילת הדרך אשרו רב-אלוף גור ושר הביטחון פרס בנייתן של 18 ספינות כאלה. החוזה לבנייתן באמצעות חברת נורת'רופ גראמן נחתם (בדצמבר 1977) - שנה שלמה קודם שיצא בחיל הים האפיון של כלי-שיט זה (דצמבר 1978) שנכתב על ידי רמ"ח אמל"ח, אל"ם אלי רהב.
בנייתן של שתי הספינות מדגם "זיוונית" הושלמה במהלך כהונתו של אלוף זאב אלמוג כמפקד חיל הים, אשר מלכתחילה התנגד בתוקף לבנייתן מבלי לבדוק את התאמתן לצורכי החיל. אלמוג הגיש ב-13 באוגוסט 1978 למפקד החיל ברקאי ולרמטכ"ל גור חוות-דעת מקצועית ומנומקת שנכתבה על ידי קצין צי אמריקני אשר ביצע את ניסויי הקבלה לדגמי סנפירית שנרכשו בצי האמריקני קודם לדגם ה"זיוונית". קצין זה הזהיר מפני הכשלים הטכניים והקונספטואליים הטמונים בספינות הסנפירית כסטי"לים.
העלויות לבניית הזיווניות הלכו ותפחו ושר הביטחון עזר ויצמן והרמטכ"ל רפאל איתן, שהחליפו את פרס וגור, לחצו על אלמוג ושידלוהו להפסיק את פרויקט הבנייה. אלמוג הבהיר להם כי מאוחר מדי לעשות צעד זה כיוון שהקנסות שחיל הים ייאלץ לשלם עקב הפסקת הבנייה יהיו גבוהים מעלות הבנייה כולה, ולהפרת החוזה לבנייתן תהיינה השלכות משפטיות חמורות אשר גם תשפענה על מערכת היחסים עם הצי האמריקני, אשר תמך באישור תקציב הסיוע לבניית ה"זיווניות" על פי בקשת חיל הים.
עם השלמת בניית שתי הספינות והתחלת הפעלתן הוברר, כי "זיוונית" היא כלי-שיט קטן ומהיר, אך מוגבל בכמות החימוש ובגודל המעמס שהוא מסוגל לשאת לשם הגנת נט"ל; תדמיותיו (המכ"מית, האקוסטית והתרמית) גבוהות, ולכן הוא לא מסוגל לחמוק מפגיעת טילים תוקפים; ספינת ה"זיוונית" התגלתה מטווח רחוק; הייתה מוגבלת בשהייה בים ושהִייָתָה בנמל הייתה מאוימת; ה"זיוונית" התגלתה כנטולת יכולת לזהות מטרות אויב מעבר לאופק, והייתה יקרה לתחזוקה ולהפעלה; כדי לפגוע במטרות-שטח שתמצאנה מעבר לאופק (שנגדן נועדו טילי ה"הרפון" ארוכי הטווח שהוצבו על סיפוני ה"זיווניות"), יזדקק חיל הים להיעזר בכוח אווירי שמחוץ לשליטתו, אשר אמור היה להמריא מהיבשה כדי לגלות ולזהות מטרות אויב. היה זה שילוב מסורבל ומעבר לכך, הניסיון בחיל הים מלמד שחיל האוויר יתקשה למלא משימה זו. על רקע נתונים אלה המליץ האלוף אלמוג לבטל את תוכנית ההצטיידות ב-16 ספינות ה"זיוונית" הנוספות שהרמטכ"ל גור ושר הביטחון פרס אישרו, והציע לנסות ולמכור את שתי הספינות שכבר נבנו. ניסיון המכירה לא צלח ובסופו של דבר, בתקופתו של האלוף מיכה רם, הושלכו ה"זיווניות" למגרש הגרוטאות.

1979 - שנת מפנה בהתפתחות חיל הים

ב-1979 נחתם הסכם השלום עם מצרים, שאִפשר לראשונה לכלי-שיט של חיל הים לשוט בתעלת סואץ. בצד הסכם השלום הופיע הצורך המיידי של חיל הים לפתור שלוש בעיות מרכזיות: העיקרית שבהן – פתיחת "המעגל השלישי", כלומר בניית סדר כוחות חדש, שיתבסס על כלים שיהיו מותאמים לטפל באיומים שהתפתחו בזירה הימית ואשר ישַנו את פני חיל הים בדור הבא. בשנה זו נוספו גם שתי בעיות בוערות – הראשונה, פינוי בסיסי צה"ל מסיני ובכללם בסיסי חיל הים והכלים שפעלו בהם במשך 15 שנים. פינוי הבסיסים היה כפוף ללוח זמנים מדיני קשיח (עד אפריל 1982), ונוכח הצורך להיערך ולהתבסס בשטח החדש/ישן בתוך ישראל. הבעיה השנייה הייתה בעיית הפיגועים החבלניים מן הים שהפכו לבלתי נסבלים ותבעו פתרון לאלתר. שתי הבעיות "הבוערות" הללו איימו למלא את הזמן כך שלא ניתן יהיה לטפל במטרה העיקרית – בניין הסד"כ. מפקד חיל הים, אלוף זאב אלמוג, שהחל זה עתה את כהונתו, החליט כי יש לטפל בו-זמנית בשלוש הבעיות הללו במקביל, במגמה למַנף את ההצלחה בטיפול בבעיות "הבוערות" כדי לרכוש את אמון הרשויות הממונות, שבסמכותן לאשר את בניין הסד"כ החדש של חיל הים ואת נכונותן לתקצב את בנייתו.
להלן התמצית של קציר-הפעילויות שבוצעה בשנת 1979 ואשר נועדו למגר את חדירות המחבלים מהים:
58 תצפיות חוף שהוקמו ב-1978 לאורך חוף ישראל בעקבות פיגוע "כביש החוף" הוסרו מהשטח (תועלתן, כאמור, הוכחה כחסרת ערך). מבצעי הלחימה במחבלים האיצו את קליטתם ושילובם של כלים, אמצעים ומערכות חדשות ומשופרות במערך הלחימה החילי. אמצעים אלה העלו את רמת הכוננות והלחימה, פתחו שער להפעלת שיטות וטכניקות-לחימה מתקדמות ואפשרו לזרז ולקַצר את נוהלי-הקרב. בלחימה השתתפו "רמים" ו"דולפינים" בשייטת 13, טילי "הילטון" בסטי"לים, ואמצעים שונים שהותקנו בצוללות דגם "גל", אשר נכנסו לראשונה לפעילות מבצעית אינטנסיבית, שהייתה חסרת תקדים בהֵקפה, תכיפותה ומִשכה במימי אויב קרובים ורחוקים. כל אחת מהמערכות הללו נטלה חלק מבצעי פעיל, שנוסה ונבחן בשדה-הקרב; בכך הונח מַסָּד מתוכנן ומבוסס היטב שגרם לקִידום כושרו הכולל של חיל-הים - גם לקראת מלחמה כוללת. כל פעילויות חיל הים, בים ובחוף, התנהלו בתוך סביבה אזרחית תוך אכוונה ובידוד הפעילות, ותוך הקפדה – הכרוכה בלקיחת סיכונים – למניעת פגיעה באזרחים חפים מפשע.
הלחימה, ההתקפית והמגננתית כאחת, לא הסבה לחיל הים נפגעים או אבדות בנפש במהלך השנה כֻּלָּה וחדירות המחבלים מוגרו כליל תוך ששה חודשים;
בראשית 1979 נערכו שינויים במצבת הפיקוד של חיל הים, ורענון סגל המפקדים ביחידות ובתפקידי המפתח במטה חיל הים. בקיץ אותה שנה, עם קליטתם של סדר היום והארגון החדשים, היה החיל ערוך היטב להסתער על האתגר לעיצוב כוחו העתידי.

רכש מארצות הברית: וולקן פלנקס והרפון

בפברואר 1979, בעקבות ביקור שר ההגנה האמריקני הרולד בראון בצה"ל, אושר לחיל הים לרכוש שתי מערכות נשק מן המתוחכמות והמתקדמות בעולם: תותח נגד טילים מסוג "וולקן פלנקס" להצבה על 12 סטי"לים סער 4, ומערכת שיגור טילים מסוג "הרפון" שהותקנה בצוללות דגם "גל" לשיגור מעומק הים. מערכות אלו העלו את כושרו המבצעי של חיל הים בכמה דרגות. השימוש בהן היה גם ניסיון מועיל לקראת הצבתן בכלים העתידיים (סער 5, סער 4.5 וצוללות "דולפין"), לכשייבנו. במאי 1983, לאחר התקנת מערכת השיגור בצוללות "גל", נורה מעומק הים טיל "הרפון" הראשון והמערכת הוכרזה כמבצעית. לימים גם הותקנה בצוללות "גל" ונוסתה בהצלחה, מערכת הוצאה של לוחמי שייטת 13 מתחת למים. כל זאת, תוך כדי שדרוג הצוללת במערכות רבות נוספות והפעלתן בהיקף מבצעי חסר תקדים.

פיתוח ישראלי: "ברק" נגד טילים

טיל נגד טילים (טנט"ל) "ברק" – אושר פיתוח טיל להגנה נגד טילים תוקפים מכל הכיוונים. טיל זה גם נועד להגן כנגד מטוסים תוקפים, להשמיד כלים קטנים (רש"ק – 22 ק"ג) ולפגוע בדיוק נקודתי ביעדי חוף נעדרי יכולת טילית. בגלל תכונותיו ומבנהו (הוא ממריא אנכית ופונה לעבר המטרה התוקפת) חסך טיל הנט"ל "ברק" גם את הצורך בתותח שטח כבד וגם את שטח-הסיפון והמשקל הדרושים להתקנתו.

פיתוח ישראלי: "סער 4.5 חוחית"

בפברואר 1979 החליט מפקד חיל הים, האלוף זאב אלמוג, לממש את תוכנית הבנייה של שני סטי"לים דגם "חוחית" (סטי"לים סער 4.5 נושאי מסוק), שתכנונם התבצע ב"מספנות ישראל". את הרעיון לבנייתם הגה אלוף מיכאל ברקאי, אולם רק עם כניסת אלוף אלמוג לתפקיד הוא קיבל את אישורו של הרמטכ"ל רפאל איתן לבניית ה"חוחיות" ולתקצוב הבנייה. למעשה, הצורך במסוק ייעודי אינטגרלי שימריא מספינה בים כשהוא מתואם בזמן אמיתי עם פיקוד הספינה לשם איתור וזיהוי מטרות שמעבר לאופק, התעורר מרגע שהותקנו בסטי"לים (1978) טילי "הרפון" ארוכי טווח. בהיעדר יכולת נצ"ל בספינות סער 4 נשקל המסוק גם כאמצעי ללחימה נצ"ל.
במשך ארבע וחצי שנים הפליגו הסטי"לים דגם "חוחית" עם הנגר ומשטח נחיתה, אך הרכש של מסוק מתאים למטרה זו התעכב בחיל האוויר. באותה עת, כ-30 ציים בעולם הפעילו זה מכבר מסוקים הממריאים מפלטפורמות ימיות. אדמירל תום הייוורד, מפקד הצי האמריקני, נעתר לבקשת אלמוג ונרתם לשכנע את מפקד משמר החופים האמריקני, אדמירל יוסט, למכור לחיל הים הישראלי את שני דגמי הפיתוח הראשונים דגם "דולפין" (צירוף של המסוק הימי הצרפתי "דופין" עם 2 מנועי G.E. אמריקניים), שיסופקו רק לאחר שיסתיימו ניסויי האבלואציה שלהם במשמר החופים האמריקני. אדמירל יוסט גם אפשר לאלוף אלמוג לנחות בלב ים על ספינת משמר אמריקנית קטנה. בשנת 1982, במסגרת ביקור רשמי בצ'ילה, נחת אלוף אלמוג יחד עם אל"ם זאב לירון, טייס קרב ונספח צה"ל באותה מדינה, על סיפונה הצפוף של פריגטה ששטה באוקיינוס השקט מול חוף צ'ילה במסגרת תרגיל שייטתי. הטיסה והנחיתה בוצעו בלילה אפל, אפוף ערפל כבד, כשהרְאוּת מוגבלת מאוד. טיסה זו המחישה להם אמות-מידה גבוליות, אך אפשריות, של המסוק הימי לנחיתה בים סוער. ב-1984, לאחר שהאלוף עמוס לפידות החליף את אלוף דוד עברי בתפקיד מפקד חיל האוויר, נרכשו מסוקי הים הראשונים לצה"ל ועברו אבלואציה, בחיל האוויר ובחיל הים. משזו הסתיימה, רשם סמש"ט הסטי"לים, סא"ל גל עמית, בספטמבר 1986, כלהלן: "ניתן להצביע על הצלחת האבלואציה של המסוק הימי ועל הפוטנציאל שלו ועל תרומתו המבצעית".
באוקטובר 1979, בתמורה למכירת שני סטי"לים סער 4 לצ'ילה, נבנו ב"מספנות ישראל" שני סטי"לים חדשים מדגם "נושב", זהים בממדיהם לסטי"לים דגם "חוחית", אך ללא ההנגר ומשטח הנחיתה עבור מסוק. חלופה זו אפשרה להציב חימוש רב יותר בשטח שהתפנה במקום ההנגר והמשטח.

גידול בסד"כ וארגון חדש של חיל הים

גידול מספר הסטי"לים והמערכות שנקלטו בחיל הים. חייב גם שינוי במבנה הארגוני והפיקודי של יחידות הסטי"לים וארגון מחדש של כלל היחידות השטות בחיל. לשם כך הוכנסו השינויים הבאים:
א. אוחדו יחידות הסטי"לים לשייטת אחת (שייטת 3) במקום שתיים (3 ו-5), ונעשתה הפרדה בין אחריות הפיקוד וההפעלה של שייטת הסטי"לים לבין אחריות ההנחיה המקצועית בנושאי סטי"לים בחיל. התמנה קצין סטי"לים חיילי (קס"ח) שנועד לעסוק בתורת הלחימה (תו"ל) ובהנחלתה. קס"ח הוצב תחת פיקודו הישיר של מפקד חיל הים. במצבי חירום הוא קיבל תחת פיקודו הפעלה של יחידת סטי"לים. צעד זה קידם והעמיק את רמת החשיבה גם בעניין הסטי"לים העתידיים, במיוחד בכל הנוגע לתורת הלחימה באשר לירי "הרפון", הפעלת מסוקים ולחימה נצ"ל.
ב. כל כלי הנחיתה, כלי התובלה וכלי העזר הנלווים להם רוכזו בבסיס אשדוד. הוקמו יחידות נוספות באותו בסיס כגון בי"ס להָחָפָה, ונקבעו נהלים וערכות הפעלה של אוניות גל-נוע – באימונים, בהיערכות ובמלחמה.
ג. בראשית 1979 הפכו שלושת בסיסי חיל הים המרכזיים (חיפה, אשדוד ואילת) לבסיסי-זירה והורחבה סמכות הפיקוד עליהם עד 30 מייל ימי מקו החוף לעומק הים (בזי"ס – במפרץ אילת עד שארם א-שייח). על מפקדי הבסיסים הוטלה אחריות מלאה על כל הכוחות הימיים והמתקנים היבשתיים המוצבים בשטח זירתם וכוננותם למלחמה. עד להאצלת סמכות זו, האחריות הפיקודית של מפקדי הזירות לא חלה על הכלים השטים המצויים בבסיסיהם. לדוגמה: שייטת הסטי"לים ושייטת הצוללות בבסיס חיפה (ב"ח), היו כפופות פיקודית ישירות למפקד החיל, לאחר השינוי שרשרת הפיקוד עברה דרך מפקד ב"ח והן הוכפפו לו ישירוֹֹֹת. אם קודם לכן לא הייתה למפקד הבסיס כל סמכות לגבי כלי השיט – לַמרות דרגתו הבכירה (תא"ל) וניסיונו הרב – הרי מעתה, הכוננות, ההפעלה, התחזוקה, ההכנה לקרב והתחקיר שלאחריו - בכול היחידות השטות והמתקנים בבסיס, היו תחת אחריותו וסמכותו של מפקד הבסיס. כתוצאה מכך, השתפרה משמעותית השליטה, איכות הפעולה והתפקוד של הדרגים הכפופים ושל כלי השיט והמתקנים המוצבים בזירה הרלוונטית ובבסיסים. שינוי ארגוני זה עורר יוזמות מקומיות, הגביר את הביטחון השוטף וחיזק את כוננות הכוחות למלחמה.
ד. באוקטובר 1979 בוצע תרגיל בין-זרועי, "נהוג", של חיל האוויר לשם בחינת יכולתו להגן על חופי המדינה מפני תקיפה מן הים. לחיל האוויר הוכפפה מערכת ההגנה הימית הקרובה (הכוללת את מערכת הגילוי החופית, דבורים ונחתות). חיל הים ביים תקיפת אויב על חוף ישראל באמצעות שתי פלגות סטי"לים, שתי צוללות ותשעה צוותים של קומנדו ימי (הלחימה המבוימת התבצעה מטווחי הנשק של האויב). התוצאה: חיל האוויר לא הצליח למנוע את המתקפה (המבוימת) מן הים ומערך החוף נפרץ כולו. שוב התברר כי יכולת חיל האוויר להגן על חופי ישראל מוגבלת, ויש להקדים ולפגוש את האויב בטרם יגיע לטווח שיגור טיליו לחופי ישראל.

התפישה האסטרטגית

במטרה להגן על גופה של ישראל ולמנוע פגיעה באוכלוסייתה, בתשתיתה ובשיט החיוני שלה, נוכח היעדר אמצעי-מגן חלופיים באוויר וביבשה, וכדי למנוע או לסכל התקפות כאלה מן הים, חייב היה חיל הים לשנות את תפישת המלחמה ולאורה לתכנן את כלי-הלחימה שלו.
העומק האסטרטגי הימי של ישראל מאפשר הנחתת אש וכוחות בעורף שטחי האויב הקרוב, להרתיע את האויב הרחוק, וכן לצורך שהִייָה מחוץ לשטחים הפגיעים ומאוימים (מצד הים, טק"ק וטרור) בחופי ישראל. אי לכך, ב-1979 החליט חיל הים לנצל עומק זה באמצעות תכנון של סטי"לים וצוללות חדישים המצוידים בכמות ניכרת של טילים ארוכי-טווח, בעלי רש"קים עם כושר-פגיעה נקודתית ועוצמת אש רבה. לסטי"לים וצוללות אלה תוּקְנֶה יכולת שהִייה מחוץ לנמלים וכושר פעולה על ותת-ימי במרחב הימי. כמו כן יהיה על הכוחות הללו לסייע בהנחתת כוחות לוחמה זעירה וכוחות קרקעיים בתוך זירת האויב.
כדי שניתן יהיה לקיים מטרות אלה, הסטי"לים והצוללות יצוידו באמצעי הגנה וכושר התחמקות מאיומים מהים, מהאוויר ומהחוף; הם אמורים לדלג במהירות מזירת לחימה אחת לשנייה; לגלות ולזהות מטרות-שטח אויב מעבר לאופק ולאתר צוללות אויב במטרה לפגוע בהן; הם אמורים לפגוע בנמלי האויב כדי לרתק את כוחות האויב להגנתם; למנוע תגבור של כוחות משלוח וציוד אסטרטגי; ולאפשר חופש תנועה לשייט-הסוחר של ישראל.

התפישה האופרטיבית

בצד התכנון האסטרטגי גובשה ונקבעה ב-1979 תפישת "הקרב הימי המשולב", הבנויה על השילוב של סטי"לים, צוללות ושייטת 13. כל אחד ממרכיבי-כוח התקפיים אלה יהיה מסוגל לפעול עצמאית בשטח האויב בתא השטח המתאים לאופיו, אך בו-זמנית יהיה בנוי לסייע ולהסתייע - תוך קשר ותיאום מהיר וחשאי - עם מרכיבי הכוח האחרים שבזירת הפעולה. הסטי"לים יפעלו מעומק הים, הצוללות בקרבת החוף ובמבואות הנמלים, ושייטת 13 בחוף ובנמלים.
במצבי חירום יזנקו הסטי"לים מהנמל וישוטטו בשטח הים הנקרא "אזור מים חיוניים", דהיינו עמדה קדומנית הנמצאת הרחק מתצפיות החוף וסיורי האוויר של האויב, המרוחקת גם מחופי ישראל ומצויה באזור ההיערכות האפשרית לאויב לשגר את טיליו לתוך ישראל, כלומר מטווח של כ-100 – 300 מייל מחופי הארץ. הסטי"לים האלה יִבְנוּ "תמונה ימית" עצמאית, שתסתייע לשם כך בצוללות הנמצאות במבואות חופי האויב, במפקדת חיל הים ובמקורות אחרים שבעורף, ויימצאו ערוכים לזנק כדי לפגוע באויב.

תכנון ובנייה של סטי"לים וצוללות בעת ובעונה אחת

לראשונה בתולדות חיל הים אופיינו, תוכננו ונבנו בו-זמנית סטי"לים וצוללות, המשלימים אלו את אלו כמערכת שלמה אחת, שהתבססה על תפישה מערכתית של "הקרב הימי המשולב" ונגזרה מניתוח האיומים הצפויים בזירה. השאיפה למנוע, כפי שאירע בעבר, יצירת פער זמנים בפעילות של צוללות בחיל הים, עמדה ביסוד החלטה זו. המכנה המשותף בין שני סוגי הכלים היה כושר שהייה ממושך בים, כמות חימוש גדולה וצוות מצומצם. הסטי"לים והצוללות תוכננו ונבנו על יסוד הטכנולוגיות החדישות ביותר המצויות ומתפתחות בזירה הימית תוך חתירה להתאמה ושילוב מרבי (בשיטות ההפעלה וכיוצא בזה) בין שני סוגי הכלים.
התפישה המערכתית והמתודה המשַתפת הניבו אפיונים חדשניים ומקוריים לשני סוגי הכלים (סטי"לים וצוללות). אפיונים אלו חזרו ונבחנו בדיונים רבים, משחקי מלחמה ותרגילים בים. הם הוצגו חזור ושָנֹׁה בפני שלושה רמטכ"לים וארבעה שרי ביטחון אשר חזרו ואשרו אותם. להלן יצוינו משחקי מלחמה והחלטות שהובילו לאשור סד"כ מתקדם זה. נסקור תחילה את הליך קבלת ההחלטות בסטי"ל "להב" (סער 5) ונשלים בהליך דומה שהתקיים בצוללות "דולפין" (בכל מקום שההתייחסות להלן נוגעת בשני סוגי הכלים תצוין ההחלטה לגביהם לפי הסדר הכרונולוגי):

רקע

עם כניסתו של חיל הים ל"מעגל השלישי" בבניין הכוח הימי - עקב ההתגברות הדרמטית של האיום הערבי בזירה הימית שלאחר מלחמת יום הכיפורים – הוחלט לתכנן ולבנות את הסטי"לים והצוללות החדשים בעת ובעונה אחת, ובמחשבה שישלימו אלה את אלה. גישה זו כאמור גם עלתה בקנה אחד עם התפישה החדשה של המלחמה המושתתת על "הקרב הימי המשולב", אשר התגבשה באותו זמן בחיל הים. בינתיים גם חלה התיישנות של חלק ניכר מהסד"כ הימי הקיים ובייחוד הצוללות; חיל הים חתר למנוע נזק חוזר, כבעבר, כשנוצר פער-זמן של כשנתיים בין הפעלת דור הצוללות מסדרת T (אפריל 1974) ובין הצוללות מסדרת גל (יולי 1976) ופסקה פעילות צוללות.
פרויקט "דולפין" היה ארוך ומייגע. תחילתו בקיץ 1979, בעת שהוחל בחיל הים לרכז נתונים כדי לבנות אפיון ראשוני. רק כעבור 20 שנה מתחילת גיבוש הפרויקט (ב-27 ביולי 1999) הגיעה הצוללת הראשונה מדגם "דולפין" לנמל חיפה. חיל הים נאלץ להיאבק עם גורמים רבים על מימוש התוכנית. היו שניסו לבטלו אף לאחר התחלת בנייתו. בסופו של דבר, ה"תורם" המשמעותי למימוש הפרויקט היה מלחמת המפרץ הראשונה, ב-1991. אז "נשבר גב הגמל" (בישראל ובגרמניה כאחת) בכל הנוגע לפרויקט צוללות "דולפין". מלחמה זו שימשה מנוף למתן האישור להמשך בנייתן.
הדור המוצלח של צוללות "גל", שקדם לצוללות "דולפין", הגיע לחיל הים בתקופה קשה, שבה הצורך המבצעי בהפעלתן לא התקבל כמובן מאליו; הישגי יחידות החיל (סטי"לים, שייטת 13 ו"דבורים") במלחמת יום כיפור הותירו את שייטת הצוללות וייחודיותה בצל והיחס כלפיה היה חצוי. התאונות שהתרחשו עם הגעת צוללות "גל" לארץ (במיוחד פגיעתה של אח"י "גל" בקרקעית הים, ומשך הזמן הארוך שנדרש לתיקונה), גרמו לתסכול ומוטיבציה נמוכה בקרב קציני ונגדי השייטת; הם איבדו ביטחון עצמי ודימוּיָם ירד לשפל. התרחשויות אלה גם חשפו מחדש את פצע אובדן ה"דקר" ועוררו מחדש את הרתיעה הפסיכולוגית בקרב הרשויות הממונות ואת חששותיהם מפני הפעלת צוללות.
למרות מצב פתיחה ירוד זה, הצליחה שייטת הצוללות, בגיבוי נמרץ של מפקדת החיל, לבצע מספר צעדים ששינו את המצב לגמרי. בראש וראשונה שוּנָה הרכב המתנדבים לצוללות – בוגרי תיכון ולא רק בוגרי בתי-ספר מקצועיים; החלו בהקפדה יתרה למניעת תקלות טכניות; ביציאה תכופה ואינטנסיבית לביצוע סיורים במימי אויב; בהארכת משך הסיורים; ובהצגת תוצאות הסיורים לפורום מטכ"ל. כמו כן, מפקדי סטי"לים מוכשרים הופנו לפיקוד על צוללות, והוחלט על התניית ההסמכה לפיקוד על צוללת בפיקוד מוקדם על סטי"ל, ועל הכפפת הצוללות למפקד בסיס חיפה ככתובת מיידית לטיפול בבעיות שוטפות. הוכנס הדיווח החודשי על בעיות/תקלות חוזרות למפקד החיל, ועוד. ההתמדה העיקשת והנכונות שגילו מפקדי השייטת ולוחמיה לבצע משימות מבצעיות רבות, אינטנסיביות ומגוונות - שלא תמיד עלו בקנה אחד עם המשימות הקלאסיות של צוללות, בייחוד במלחמת "שלום הגליל" - הביאה להכרה ולמוניטין של הצוללות בחיל הים ובצה"ל כיחידה איכותית שניתן לבטוח בה. בשייטת 7 נוצר אקלים מבצעי שנבע בעיקרו מפיתוח תפישת הפעלה ותורת לחימה ייחודיים. קציני השייטת גילו יעילות ושקדנות במבצעים, ואלו השפיעו על פיתוח ושכלול אמל"ח עבור צוללות "גל", שהלך והתקדם. בדור ה"גל" נעשה מאמץ גדול בפיתוח אמל"ח, ששדרג את היכולות המבצעיות של הצוללת. הדבר משתקף במספר השינויים והשיפורים שנעשו בצוללות "גל" (הקטנות בגודלן ופעילות במשך 25 שנים), שהיה עצום וגדול יחסית למספר השינויים הנעשים בדרך כלל בצוללות פעילות. האמל"ח שפותח היווה את נקודת המוצא והייחוס לאפיון של חלק גדול מהאמל"ח שאומץ והותקן בצוללות "דולפין".
עם הכנסת טיל "הרפון" לשיגורו תחת המים מצוללת, עם ביצוע השיפורים בפעולתו של הטורפדו המונחה והמתביית, ועם ההפעלה החשאית והיעילה של צוללות "גל" בקרבת חופי אויב מוגנים תוך השתלבותן היעילה של הצוללות בתפישת "הקרב הימי המשולב" (בעיקר במלחמת "שלום הגליל"), הפכה הצוללת לאחד ממרכיבי הכוח העיקריים של חיל הים בכל הקשור להשגת שליטה ימית, ולחלק נכבד מכוח ההרתעה האסטרטגי של צה"ל.

היערכות ראשונית

מצוקת תקציב הביטחון מחד, וקשיי המימון במטבע מקומי מאידך, וכן התנגדותו הנחרצת של הצי האמריקני לבניית צוללות קונבנציונליות בארצות הברית, הביאו את אלוף אלמוג להציע נוסחה חדשה שתגרום לכך, שעיקר הסד"כ הימי (סטי"לים וצוללות) ייבנה בעזרת מט"ח סיוע. ההסתייגות האמריקנית והתנאי שהוצב כי על הצוללות להיבנות מחוץ לארצות הברית, דהיינו בישראל או בגרמניה, קידם נוסחה זו. מהמגעים שקיימה מערכת הביטחון התברר, שאם יגיע הממשל למסקנה שבכוחן של "מספנות ישראל" לבנות צוללות, יירתם הצי האמריקני, ומזכיר הצי בראשו, לשכנע את ראשי הממשל האמריקני לבנותן בישראל במסגרת כספי הסיוע הצבאי, כולל המרה של דולרים לשקלים. ראשי הצי האמריקני אף קיבלו על עצמם לפעול לתיקון חוק הקונגרס כדי לאפשר מימון מכספי סיוע חוץ של ההוצאות שתידרשנה לתכנון/בנייה גם בגרמניה. כדי לעמוד במכסת אחוזי השימוש בכספי המענק בתחומי ארצות הברית כנדרש על פי חוקי הממשל, ובכדי לפצות את המספנות האמריקניות, הלוחצות גם הן על הצי לבנות צוללות קונבנציונליות בארצות הברית, הציע אלוף אלמוג לבנות 2 סטי"לים "סער 5" בארצות הברית ו-2 סטי"לים סער 5 בישראל ו-2–3 צוללות בישראל וגרמניה. כך נוצרה זיקה ברורה והתניה בין יכולת המימוש של תוכנית הייצור של סטי"לים "סער 5" לבין תוכנית הייצור של הצוללות.
ועדה מקצועית של הצי האמריקני הגיעה למסקנה, שנתמכה בחוות-דעת מפורטת וכתובה של מספנת H.D.W וחברת התכנון IKL בגרמניה (שתיהן התמחו בתכנון ובניית צוללות), כי יש בישראל יכולת טכנית וארגונית לבנות את הצוללות – אם "מספנות ישראל" ייערכו לכך כהלכה. דעה זו גם השמיעו ראשי המספנה ההולנדית (W.F.) שתכננה במקביל לחברת IKL הגרמנית את הקונספט של צוללת "דולפין". שתיהן גם הביעו נכונות להעביר ידע להקמת התשתית, ולבנייה ולפיקוח עליה. מסקנה זו שימשה, למעשה, בסיס להצעת הנוסחה דלעיל, שהוגשה בנובמבר 1984, בהסכמת מנכ"ל משרד הביטחון, לשר הצי האמריקני, במעמד הנספח הצבאי בוושינגטון וראש משלחת הקניות בניו יורק. שר הצי ליהמן, שכאמור קיבל את ההצעה בהתלהבות, הביא למינויה של "ועדת דארבי" מטעם מזכיר ההגנה האמריקני, קספר ויינברגר. ועדה זו ערכה בישראל ובגרמניה סקר מעמיק שמסקנותיו תמכו בצורך וביכולת של בניית צוללות בישראל. כך נסללה הדרך של שר הצי ג'ון ליהמן - אשר באה בפעם זו ביוזמתו בעת ביקורו בארץ כאורח שר הביטחון (אפריל 1985) - להצהיר על קבלת "נוסחת החבילה" (סטי"לים – בארצות הברית, וצוללות – בישראל/גרמניה), שהוצעה בשעתה, ולכרוך בכך גם את העברת הבעלות (51%) על "מספנות ישראל" לידי מספנה אמריקנית, אשר תיבָּחֵר כדי לרכז ולהיות שותפה לבניית הפרויקט בארצות הברית ובארץ. שר הביטחון רבין הסכים עקרונית לנוסחה זו.

ועדת טל

בעקבות סיכום האלוף (מיל.) אביעזר יערי בדו"ח מבקר המדינה, פנו שר הביטחון יצחק רבין והרמטכ"ל דן שומרון אל עוזר שר הביטחון האלוף (מיל.) ישראל טל וביקשוהו לעמוד בראש ועדה של נציגים בכירים ממשר הביטחון וצה"ל, אשר תבחן את תוכניות ההתעצמות של חיל-הים ותגיש המלצותיה בנדון.
ב-29 בינואר 1988 הוציא הרמטכ"ל דן שומרון מינוי לצוות - "לבחינת תוכניות התעצמות חיל-הים". הצוות כלל את: אלוף (מיל.) ישראל טל – יו"ר, מפקד חיל-הים – אלוף אברהם בן-שושן, פרופ' פנחס זוסמן – כלכלן ומנכ"ל משר הביטחון, ר' מנה"ר – תא"ל (מיל.) אברהם אורן, ר' מפא"ת – תא"ל (מיל.) עוזי עילם, עוזר ר' אג"ת לתכנון – תא"ל שלמה שמיר, מפקד בח"א 8 – תא"ל צבי קנטור. הצוות התבקש להגיש את המלצותיו בנושאי תוכניות ההתעצמות לחיל-הים שיש לבנות לקראת שנות 2000 לאור:

א. ראיית הלחימה בים בשנת 2000: איומים, כיווני מענה ותפישת ההפעלה הנכונה כפי שנראה לצוות.

ב. הסד"כ הנוכחי ותוחלת החיים הצפויה של מרכיביו השונים.

ג. הערכת היכולת לקשור העסקות שתמַמֵשְנָה הפתרונות המוצעים – מבחינת פריסות מימון כפי שסוכמו בתוכנית מט"ח סיוע ומבחינה מסחרית ומדינית.

ד. תוכניות ההתעצמות של כלל צה"ל והעדיפויות הבין-זרועיות שנקבעו בנדון על ידי המטה הכללי.
המלצות הצוות תָקֵיפנָה האלטרנטיבות השונות למערכות עיקריות בנושאי סטי"לים, צוללות, יכולות נצ"ל, יכולות הגילוי והזיהוי, יכולות התקיפה של כלי-שיט אויב על ידי חיל האוויר.
כמו כן, נדרש הצוות להמליץ על האיזון הנדרש בהשקעת המשאבים המיועדים להתעצמות בין תחומים אלה. הצוות יוכל לקרוא להעיד בפניו כל אדם ולקבל חוות דעת מכל גורם צבאי או אזרחי במדינת ישראל על-פי בחירתו72. הצוות יגיש המלצותיו לרמטכ"ל עד ל-15 במרץ 1988.

סיכום המסקנות וההמלצות של "ועדת טל"

ב-16 במרץ 1988 הגיש עוזר שר הביטחון, האלוף (מיל.) ישראל טל לרמטכ"ל שומרון, את הסיכום הכתוב של הוועדה:
ככלל מקובלים על הצוות האפיונים של צוללת "דולפין" ושל סטי"ל "להב" כאפיונים נכונים בראיית שדה הקרב העתידי ובתפישה נכונה של הקרב הימי, ויש מקום לדעת הצוות להתבסס על כלים אלה כבסיס לבניית הסד"כ העתידי של חיל הים.
יודגש כי מכיוון שעד סוף המאה יהיה חלק נכבד מצי הסטי"לים מורכב מספינות "סער 4" (כולל ה"חוחיות") יעניק "להב" (גם בכמויות מצומצמות) לכלל סוגי הסטי"לים מקדמה בתחומי הגילוי, הזיהוי ובקרת הטילים מעבר לאופק ויביא לקפיצה איכותית ביכולת המבצעית של הכוח כולו.
על בסיס כלל עבודת הצוות, נבחנו אלטרנטיבות שונות ולאחר בחינה וסינון התמקד הצוות בשלוש האלטרנטיבות הבאות:

א. פיתוח וייצור 4 סטי"לים מדגם "להב" ו-3 צוללות "דולפין", בהיקף של 1,720 מיליון דולר.

ב. פיתוח וייצור 3 סטי"לים "להב" ו-3 צוללות "דולפין" בהיקף כולל של 1,400 מיליון דולר.

ג. פיתוח וייצור 3 סטי"לים "להב" ו-2 צוללות "דולפין", בהיקף כולל של 1,211 מיליון דולר.

האלטרנטיבות הנ"ל מתכנסות בין השאר להיקף עבודה של 50% בארצות הברית, כך שניתן יהיה (אם תהיה הסכמה אמריקאית להמרות לשימוש בגרמניה ובישראל) לבצע את עיקר הפרויקט במט"ח סיוע.
בכל מקרה רואה הצוות צורך לשמר אופציה להרחבת ההצטיידות בהמשך, כתלות בהערכות המצב הביטחוניות והמשאבים הלאומיים והביטחוניים בשנים הבאות.
המלצות הצוות
על בסיס ממצאי הצוות (כמפורט במסמך), סדרי העדיפויות שנקבעו על ידי צה"ל בתוכנית ההתעצמות הכללית, ההזדמנות המדינית והמסחרית שנוצרה לייצור צוללות וסטי"לים בעסקת חבילה, במימון בכספי FMS , המליץ הצוות להיכנס לפיתוח וייצור של 3 סטי"לים "להב" ו-2 צוללות "דולפין" כך שייקלטו בסד"כ חיל הים בשנים 1996–1997.
הצוות המליץ שבמסגרת ההתקשרות תִכָּלֵלנה אופציות (למימוש לא לפני שנת 1992) שתגדרנה עקרונות ותנאים להזמנת צוללות וסטי"לים נוספים מדגמים אלה במסגרת אותו סוג עסקה, ובהתאם לצרכים שיתפתחו ויכולתנו לממנם.
הצוות המליץ לחתום על החוזים הרלוונטיים בהקדם כל עוד ניתן הדבר מבחינה מדינית ומבחינת הצעות החברות וכן לאשר לצורך ביצוע החלופה סך של 1,211 מיליון דולר, מהם 1,031 מיליון דולר במט"ח סיוע ו-180 מיליון דולר במט"ח מזומן (לכיסוי 50% מהעבודה בגרמניה, בהנחה שארצות הברית תכסה 50%). סכום של 100 מיליון דולר במטבע מקומי, ממקורות חיל הים, להשאיר כרזרבה לנושאים בלתי נצפים מראש.

הסתייגות סגן הרמטכ"ל, אלוף אהוד ברק

ועדת טל סמכה, אפוא, את ידיה על תפישת חיל הים והמליצה (מרץ 1988) על בניית שלושה סטי"לים סער 5 עם אופציה לרביעית ושתי צוללות "דולפין" עם אופציה לשלישית.
למרות ההמלצות החד-משמעיות של ועדת טל נעשה ניסיון נוסף לקעקע את התוכנית על ידי סגן הרמטכ"ל, האלוף אהוד ברק. במחצית 1988, בעילה של תום מלחמת איראן-עיראק. באותה עת, הכין המטכ"ל בהוראתו של סגן הרמטכ"ל תוכנית הצטיידות חדשה, רב שנתית – "משגב". על-פי התוכנית, חיל הים ייתן מענה התקפי באזור לחימה אחד בו-זמנית ועל כן יש לצמצם את תוכנית ההצטיידות של הסד"כ העיקרי – שכבר אושר - ב-140 מ' דולר. צמצום זה היה מונע את האפשרות לחתום על החוזים שכבר אושרו לבניית סער 5 וצוללות ה"דולפין", דבר שהיה מסיג את חיל הים ב-10 שנים לאחור.
מפקד חיל הים, האלוף בן-שושן, שנלחם בארבע שנות כהונתו כנגד הניסיונות לבטל ולשנות את תוכניות ההצטיידות, הודיע לשר הביטחון רבין שאם תמומש תוכנית הצמצום הוא יגיש התפטרותו לאלתר מהתפקיד ויפרסם את התהליך הקלוקל בקבלת ההחלטות. האיום אכן עזר ותוכנית הצמצום בוטלה.

מימוש התוכנית - אספקת כלי השיט לחיל הים

ב-17 בנובמבר 1988 אישר שר הביטחון את המלצת הרמטכ"ל לחתום עם חברת אינגלס בארצות הברית לבניית שלוש ספינות סער 5 ובמקביל לחתום עם המספנה הגרמנית HDW על בניית שתי צוללות "דולפין". ב-25 באוגוסט 1989 נחתם בניו-יורק החוזה על הפרויקט כ"עסקת חבילה" על ידי מפקד חיל הים באותה עת, האלוף מיכה רם, בנוכחות אלוף בן-שושן, שכיהן אז כנספח צה"ל בוושינגטון, ומפקד פרויקט להב-דולפין תא"ל יצחק ("קורל") אלמוג.
הסטי"ל הראשון מדגם "להב" (סער/5), אח"י "אילת", הגיע לישראל מארצות הברית ביולי 1994, ואילו הצוללת הראשונה מדגם "דולפין", אח"י "דולפין", הושקה בגרמניה ב-15 באפריל 1996, והגיעה לישראל ביולי 1999. החימוש הרב, הממלא את שני סוגי הספינות – שתוכננו ונבנו בתפישה קומונאלית ביניהן – מהווה, הן חלק מיתרונם האיכותי על פני האויב (שבגין חימושם הרב ומערכותיהם המשוכללות גם הפך בו-זמנית ליתרון כמותי), והן בגלל יכולתן לשהות ולפעול בזירת-ים קדומנית המקדימה את האויב וחוסכת את הזינוק מתוך נמל הבית המאוים או את החזרה התכופה אליו.
מאז הגעתם ארצה, הוכיחוּ שלושת הסטי"לים סער/5, ושתי צוללות "דולפין", בראש וראשונה על ידי מפעיליהם, ככלים מוצלחים ביותר והצדיקו את הכתרתם בפי רבים כַּטובים מסוגם בעולם.
בנוסף נבנו ב"מספנות ישראל" 8 סטי"לים מדגם סער 4.5 נירית.
בעת כהונתו של אלוף עמי איילון כמפקד חיל הים (1995), נחתם חוזה לבניית צוללת שלישית שמחציתה מומנה על ידי גרמניה והמחצית השנייה מומנה מתקציב חיל-הים. בעת כהונתו של אלוף דוד בן-בעש"ט כמפקד חיל הים אישר הקנצלר היוצא של גרמניה, גרהארד שרדר, מכירתן לישראל במחיר מוזל של שתי צוללות נוספות. בעת כהונתו של אלוף רם רוטברג כמפקד חיל הים, אישרה הקנצלרית אנגלה מרקל את בנייתה של הצוללת השישית. כך מגיע חיל הים למניין של 6 צוללות, כפי שהומלץ עוד בספטמבר 1979. כמו כן אשרה הממשלה את בנייתן של ארבע ספינות שטח נוספות לחיל הים בדחי גדול במקצת מסער/5, שעיקר ייעודן הוא להגנת אסדות הגז בתחום המים הכלכליים של ישראל.