ניו אורדר

מקורות הלהקה והקמתה - 1977-1980

בין השנים 1977 ל-1980, פעלו סאמנר, מוריס, והוק בשם ג'וי דיוויז'ן, בהנהגת סולנם איאן קרטיס ובהפקת מרטין האנט. קרטיס התאבד ב-18 במאי 1980, יום לפני מועד טיסתם למסע הופעות בארצות הברית, ולפני הוצאת אלבומם השני של הלהקה, Closer. זמן קצר לאחר מותו של קרטיס, חברי הלהקה הנותרים החליטו להמשיך לפעול כמוזיקאים. לפני מותו החליטו חברי הלהקה שלא להמשיך לשאת את אותו השם במידה ואחד מהחברים יחליט לעזוב. ב-29 ביולי 1980, הופיעו לראשונה השלישייה הנותרת, ללא שם רשמי, במועדון הביץ' קלאב שבמנצ'סטר. האמרגן רוב גרטון, שעבד עם הלהקה במשך יותר מ-20 שנה, היה זה שחשב על השם "ניו אורדר" בעקבות כתבה בעיתון הגארדיאן הבריטי עם הכותרת "הסדר החדש של אנשי קמבודיה". הלהקה אימצה את השם, למרות שבעבר שימש כשם להקתו של רון אשטון, לשעבר מלהקת הסטוג'ס.
לאחר שכל אחד מחבר הלהקה ניסה בתורו להיות הסולן, הוחלט לבחור את הסולן לפי הקלות בה אפשר לנגן ולשיר בו זמנית. מכיוון והגיטריסט לא צריך היה לנגן ולשיר בו זמנית, נבחר סאמנר לתפקיד, למרות שהוק שר שני שירים באלבומה הראשון של הלהקה. באוקטובר 1980, בעקבות הצעתו של גרטון, הוזמנה ג'יליאן גילברט, חברתו (וכיום אשתו) של מוריס, להצטרף אל הלהקה כקלידנית וגיטריסטית. הרעיון עלה יפה, והופעתם הראשונה עם גילברט נערכה במועדון ה"סקוואט" במנצ'סטר באותו החודש.
ניו אורדר המשיכה במסלולו של גלגולה הקודם עם שירים אפלים ומלודיים, אך בתוספת סינתיסייזרים עדינים באלבום Movement.
עם הזמן, פיתחה לעצמה הלהקה סגנון שונה משלה, פחות עגמומי ויותר רקיד, המודגם לראשונה בסינגל Temptation ובאלבום Power, Corruption & Lies. הלהקה המשיכה לצעוד באותו כיוון, והוציאה את הסינגל Blue Monday האלקטרוני שהפך ללהיט מועדונים (ועודנו סינגל ה-12" הנמכר בכל הזמנים) ואת הסינגל Confusion ההיפ הופי. שני סינגלים מצליחים אלה ביססו את מעמדה של הלהקה כחלוצה בסגנון מוזיקת הדאנס, וכמקור השראה בולט לאמנים אחרים מאותו עשור ועד לימינו.
ובכל זאת, הלהקה לא קיבעה את עצמה בסצנת הדאנס. במקום זאת, היא ניהלה חיים מקבילים, ולעיתים חופפים, פעם כלהקת גיטרות ופעם כלהקה אלקטרונית. בשנת 1984 הם הוציאו את הסינגל רווי הסינטיסייזרים Thieves Like Us וישר לאחריו את Murder בעל הגיטרות הרועשות. אלבומם מ-1985, Low Life, שילב בין שני הסגנונות, בעוד Brotherhood מ־1986 הפריד את שני הסגנונות לשני צדי תקליט שונים. אלבום האוסף Substance שיצא ב-1987 (ובעקבותיו Substance של ג'וי דיוויז'ן ב-1988) הציג את התפתחות הסינגלים של הלהקה מנגינה מבוססת-גיטרות בעיקרה ועד לטכנו-פופ חלקלק. האלבום Technique מ-1989 הציג השפעת אסיד האוס כבדה על חלק מהשירים, וצליל אינדי רוק עדין על אחרים.
האיכות והחדשניות שבעבודותיה של הלהקה זיכתה אותה במעמד של סמל בחוגים האלטרנטיביים, מעמד ששרד זמן רב. הם היו מההשפעות הגדולות על מוזיקת הטכנו, והושפעו מעצמם מלהקות כמו קרפטוורק, קברט וולטייר ודונה סאמר.
באופן לא טיפוסי ללהקה בסדר גודל כשלה, ניו אורדר מעולם לא החזיקו בחוזה אמיתי עם חברת התקליטים שלה. למעשה, עקרון זה היה מרכזי במשנתו של מנהל החברה, טוני וילסון, שלא הסכים להחתים באופן רשמי אף אחת מהלהקות שבחברתו עד אמצע שנות ה-80. כתוצאה מכך, הלהקה, ולא פקטורי רקורדס, החזיקה באופן כללי בכל החומר המוקלט שלה.
כל אחד מחברי הלהקה היה מעורב בשלב כלשהו עם להקה אחרת: סאמנר שיתף פעולה עם נגן הסמית'ס לשעבר, ג'וני מאר, בלהקה אלקטרוניק ועם הכמיקל בראדרס בשיר מאלבומם Surrender. הוק הקים את הלהקות Revenge ו-Monaco. מוריס וגילברט מצידם הקימו להקה בשם ההולם The Other Two (השניים האחרים).
בשנים האחרונות נראה כי ניו אורדר נהיו נינוחים יותר עם עברם כג'וי דיוויז'ן, ואף החלו לנגן בהופעות שירים של הלהקה כגון Transmission ו-Isolation. שתי הלהקות מוצגות בסרט הקולנוע אנשי המסיבות המספר את סיפור עלייתה ונפילתה של חברת התקליטים פקטורי, עם בעליה ולהקותיה.
אלבומה האחרון של הלהקה יצא ב-27 במרץ 2005, בשם Waiting For The Sirens' Call לביקורות טובות מהתקשורת. לפי פיטר הוק, בזמן הקלטת האלבום האחרון הספיקה הלהקה לכתוב ולהקליט מספיק חומרים לאלבום נוסף.
בטקס פרסי ה-NME של 2005, זכתה ניו אורדר בפרס "גאונים אלוהיים", השווה ערך לפרס על מפעל חיים. בין האמנים האחרים שזכו בפרס בעבר נמצאים הקלאש, אוזי אוסבורן וההאפי מאנדייס.
עשור אחרי האלבום האחרון הודיעו חברי הלהקה על הוצאה של אלבום חדש, הראשון ללא פיטר הוק, Music Complete שיצא לחנויות ב-25 בספטמבר 2015

הפסדי הסינגל Blue Monday

בשנת 1983 הוציאה ניו אורדר את הסינגל Blue Monday. הלהקה החליטה להוציא את הסינגל אך ורק בגרסת 12" בעטיפה מיוחדת בצורת דיסקט מחשב ענקי. הסינגל היה להצלחה גדולה, והפך לאחר זמן קצר לסינגל ה-12" הנמכר ביותר בכל הזמנים. אך בשל ניהולה הכושל של חברת התקליטים פקטורי, עלות ייצור העטיפה הייתה גבוהה מהמחיר בו נמכר הסינגל; דבר שיצר הפסד של כ-£0.20 על כל תקליט שנמכר. כתוצאה מכך, נוצר מצב האירוני בו ככל שהסינגל הצליח ונמכר ביותר עותקים, כך הפסידה הלהקה והחברה יותר כסף והגיעה לסף פשיטת רגל.