הקרב על טבריה

רקע היסטורי

ערב מלחמת העצמאות מנתה אוכלוסיית טבריה כ-11.000 נפש. מהם כ - 6300 יהודים (57%) ו - 5700 ערבים מוסלמים ומיעוטם נוצרים. במהלך תקופת המנדט הבריטי החלה יציאה מהעיר העתיקה ומרבית האוכלוסייה היהודית עברה להתגורר מחוץ לחומות. חלק גרו בשכונת אחווה ומימוניה (היום שכונת הרמב"ם בעיר התחתית) ובשכונת קריית שמואל על ההר. גם הערבים החלו לצאת מהעיר העתיקה והתיישבו בשכונת ג'יב אלבאן מצפון לעיר העתיקה ובשכונת ההר הערבית (כיום שכונת קריית משה).
היחסים בין היהודים לערבים בטבריה היו טובים. בראש הערבים היו מנהיגים ממשפחת טברי שהיו ידועים במתינותם, עובדה שהותירה את טבריה מחוץ למעגל הדמים במאורעות 1921 ומאורעות 1929. במאורעות 1936 - 1939 גברה ידם של המנהיגים הקיצונים ומדי פעם התחוללו התנגשוית דמים בין שני הצדדים.
נקודת המפנה הייתה בליל ה-2 באוקטובר 1938 כאשר במבצע מתוכנן היטב הצליחה יחידה של פורעים ערבים לחדור לשכונת קריית שמואל ולבצע שם טבח אכזרי בתושבים. 19 יהודים נרצחו וביניהם 11 ילדים. לאחר זאת הגיעה לטבריה וועדת חקירה מטעם מפקדת ההגנה בראשות יוסף אבידר שמצאה כשלים קשים במפקדת ההגנה המקומית. מפקד ההגנה בטבריה הודח ונקבעה תוכנית מקיפה לביצור העיר וגיוס אנשים להגנה. הכספים הוקצו בחלקם מכופר היישוב ומגיוס מאנשי העיר.
ב 27 באוקטובר 1938 נרצח ראש העיר היהודי זאכי אלחדיף על ידי ערבי בלכתו ברחוב בטבריה. לאחר אירועים אלה דיכאו השלטונות הבריטים באמצעות פלוגות הלילה המיוחדות של אורד וינגייט את הכנופיות הערביות ולאחר 1939 היה אזור טבריה ידוע כאחד המקומות השקטים בארץ.

מהחלטת החלוקה עד תחילת הקרב

בהחלטת החלוקה מ - 29 בנובמבר 1947 נכללו טבריה וסביבתה בתחומי המדינה היהודית. בנגוד לשאר הערים המעורבות בהן הגיבו הערבים על ההחלטה בפגיעה ביהודים לא נרשמו בטבריה אירועים חריגים. בפגישה של נציגי היישוב היהודי בטבריה עם המנהיגים הערבים של העיר ממשפחת טברי, הוסכם לקיים את השלום בעיר. הסכם שלום זה לא מנע משני הצדדים לצבור כוח ונשק. מפקדת ההגנה המקומית דאגה לאייש את עמדות בשכונות היהודיות וגם הערבים צברו נשק רב וקבלו תגבורות של אנשי כנופיות מלוביה ואנשי צבא ומשטרה לשעבר.
מערך כוח האדם שעמד לרשות ההגנה בסוף פברואר 1948 מנה כ-400 איש רובם תושבי השכונות שהופקדו לשמור על התושבים והרכוש היהודי מתוך עמדות שכונתיות ומחלקת חי"ש של 60 לוחמים מיומנים היטב שיועדו לפעולות בעיר. עם הקמת גדוד 12 ("ברק") בחטיבת גולני השתייכה מחלקה זו ארגונית לגדוד.
מול מערך ההגנה התייצבו כ - 500 ערבים אוחזי נשק מהם אנשי כנופיות, אנשי צבא ומשטרה לשעבר וכן 30 חיילים סורים על ציודם. באזור עילבון וטורען נמצאו עוד כ - 800 חיילי צבא ההצלה של קאוקג'י שהמתינו לפקודה לתקוף את טבריה. בעיירה צמח חנו חיילים מחיל הספר של הלגיון הערבי שאיימו להתערב במערכה על טבריה. לערביי טבריה בעיר העתיקה היה ציוד לחימה שהספיק לכל 500 אוחזי הנשק שכלל רובים רבים, מקלעים, מרגמות, אקדחים וכמות רבה של תחמושת.
כוח רציני נוסף היה האנגלים. בטבריה חנה גדוד צנחנים על מלוא ציודו ומפקדו, קולונל אנדרסון, נטה לא פעם לצד הערבים. המפקדה השתכנה בבניין המשטרה הגדול והחיילים היו במחנה ליד קריית שמואל והפריעו בפעולות נגד הערבים.
ב 24 בפברואר 1948 הותקף אוטובוס אגד משוריין בין לוביה לקרני חיטין גם טנדר נוטרים שליווה אותו הותקף ואחד הנוטרים נהרג. יחידת חי"ש מטבריה הוחשה למקום ובקרב נהרג אחד מאנשיה. הקרב התפתח והערבים החלו להתקרב ללוחמים ולנוסעי האוטובוס על מנת לחסלם. ברגע האחרון הגיע כוח בריטי שהדף את התוקפים. מאז פסקה התנועה לטבריה בציר זה ועברה לכביש כפר תבור-פוריה (כביש 767 וכביש 768 של כיום).
השקט בעיר נשמר יחסית עד 10 במרץ 1948. ביום זה נפוצו שמועות בין הערבים כאילו המנהיג היהודי בעיר, משה וייס (צחר), נהרג על ידי ערבים וכי היהודים עומדים להתקיף את הערבים כנקמה. הערבים פתחו ביריות ואנשי ההגנה השיבו אש. בחילופי האש שנמשכו מספר ימים נהרגו שישה עשר ערבים וארבעה יהודים. ב 13 במרץ 1948 נפגשו שוב נציגי הערבים והיהודים בתיווך הבריטים והוסכם שוב על הפסקת אש.
בעקבות המאורעות האלה החלו היהודים לנטוש את בתיהם בעיר העתיקה ולעבור לשכונות היהודיות ובאותו הזמן נטשו הערבים את השכונות המעורבות ועברו לעיר העתיקה או עזבו את העיר. בעיר העתיקה נותרו 25 לוחמי ההגנה על פי החלטת מפקד ההגנה המקומי ומפקד גדוד ברק. נטישת העיר העתיקה הקנתה לערבים ניצחון פסיכולוגי שהעלה את מורל אנשיהם. 
השקט נשמר עד 5 באפריל 1948, אז פתחו הערבים באש על קונים יהודים בשוק, הרגו 5 יהודים קשישים ושבו 10 נשים יהודיות מבוגרות. ההגנה הגיבה במהירות והניסה את הערבים מהשוק. 12 ערבים נשבו. האש התפשטה בכל העיר. בחסות הבריטים הוסכם על הפסקת אש וחילופי שבויים. הטקס נערך בתחנת אגד ברחוב הגליל ולאחריו צעדו המנהיגים משני הצדדים לאורך רחוב הגליל כדי להמחיש את רצונם בשלום.
בינתיים התערב המופתי חאג' אמין אל חוסייני ביריבות בין המנהיגים הערבים המתונים ממשפחת טברי ובין המנהיג הקיצוני סובחי שהין ומינה את האחרון לראש המפקדה הערבית בטבריה.

התחלת הקרב על טבריה

הפסקת האש הייתה קצרה וב - 8 באפריל 1948 פתחו שוב הערבים באש על עמדות ההגנה ועל אזרחים בשוק. הם השתלטו על מלון טיבריאס ובית החולים הסקוטי וחסמו את הדרך לגליל העליון. הבריטים הזמינו את נציגי הצדדים לדון שוב על הפסקת אש. הערבים דרשו פינוי אנשי ההגנה מהעיר העתיקה. דרישתם נדחתה. הערבים הטילו מצור על הרובע היהודי בעיר העתיקה. ב 9 באפריל 1948 הצליח אוטובוס משוריין לפרוץ לעיר העתיקה ולהעביר מזון ותחמושת. אנשי התגבורת פינו מהרובע יהודיה זקנה שנשארה שם. הערבים שאיפשרו את כניסת הרכב המשוריין הספיקו בינתיים להטמין מוקש בדרכו. האוטובוס המשוריין עלה על המוקש והחל להתלקח. בעזרת לוחמי ההגנה בעיר הצליחו הלוחמים להימלט מהאוטובוס הבוער. הקשישה סירבה בעקשנות לעזוב את האוטובוס ונשרפה בתוכו. הערבים המשיכו באש רובים ומרגמות לעבר השכונות השכונות היהודיות וגרמו להרוגים ופצועים מהאוכלוסייה היהודית.
ב - 10 באפריל 1948 הכריזו הבריטים שוב על הפסקת אש וזימנו את הנציגים. סוכם רק על החלפת שבויים.
ב - 11 באפריל 1948 הגיע בשחייה לוחם ההגנה מהעיר העתיקה למלון "גלי כנרת" ודיווח על המצב הקשה של הלוחמים שם הסובלים מתשישות וחוסר בתחמושת ומזון.

הקרב על טבריה

בליל ה - 12 באפריל 1948 כבש כוח של גדוד ברק את הכפר נאסר א-דין ואת גבעת שייח' קדומי על הרכס המערבי השולט על טבריה. בכפר נאסר א-דין הסתתרו לוחמים וצלפים ערבים בין בתי ואוהלי הכפר. בהסתערות נהרגו גם אזרחים. התושבים נסו להרים וחלק הגיע למשטרת טבריה וסיפרו על ההרג שעשו היהודים באנשי הכפר.

האולטימטום הבריטי

השמועה על הטבח בנאסר א-דין הביאה לדמורליזציה באוכלוסייה הערבית והחלה עזיבת משפחות. הערבים פנו לבריטים ודרשו להוציא את לוחמי ההגנה מהעיר העתיקה בטענה שאין שם אזרחים יהודים.
מפקד החטיבה הבריטית בצפון זימן את נציגי היהודים ונתן להם אולטימטום להוצאת אנשי ההגנה מהעיר העתיקה אחרת יפגיז הצבא את עמדות ההגנה. היהודים סירבו והעניין הגיע עד לנציב העליון אלן קנינגהם שהורה לבטל את האולטימטום ולהניח ליהודים במלחמתם על טבריה. נציג היהודים, משה צחר, אמר למושל המחוז הבריטי: "אתם חוזרים לאנגליה וכאן מתנהלת מלחמה בינינו לבין הערבים על גורל הארץ, מוטב שלא תתערבו ואנו נגמור את העניין בטבריה בשלושה ימים". לאחר שהבריטים הבטיחו לא להתערב הוחל בשלב השני של הקרב.

המשך הקרב

בליל ה-13 באפריל 1948 הונחת כוח של פלוגה מגדוד ברק עם תחמושת רבה בחוף הרובע היהודי בעיר העתיקה. ספינה גדולה יצאה מעין גב ובחוף חצר כנרת נקשרו אליה ארבע סירות ועליהם לוחמים ותחמושת. הספינה גררה את הסירות עד מול חוף הרובע היהודי אז נותקו הסירות והגיעו לחוף בחתירה. כל הזמן רותקו עמדות הערביות באש. המבצע עבר ללא נפגעים.
בליל ה-16 - 17 באפריל 1948 תקף כוח מגדוד ברק את "בית מחפוזה" שממנו צלפו על השכונות היהודית ובו הייתה גם המפקדה הצבאית הערבית. מחלקה מהגדוד הצליחה להתקרב לבית. באותה שעה שהו במקום מפקדים ומנהיגים ערבים ודנו במצבם הקשה. הבית פוצץ על יושביו.
בליל ה-17 - 18 באפריל 1948 השתלטה פלוגה של הגדוד השלישי של הפלמ"ח (גדוד הגליל) לאחר קרב קשה, על מלון טיבריאס (טבריה).למחרת בשעות הבוקר ניסו כארבעים אנשי כנופיות מהכפרים הערבים בסביבה להתקדם דרך כביש נצרת. הם עלו על מארב ובקרב נהרגו עשרה ונלקחו בשבי ארבעה. השאר ברחו.
בבוקר ה-18 באפריל 1948 החלו הכוחות להתכונן לשלב הרביעי של הקרב אך הערבים הפסיקו אש.