google/wiki40b huggingface dataset:
אטיין קבה

תולדות חייו

קבה נולד בדיז'ון, הוכשר כעורך דין ועבד כפקיד ממשלתי בקורסיקה תחת ממשלו של המלך לואי פיליפ. ספרו Histoire de la révolution de 1830 ("ההיסטוריה של מהפכת 1830"), שראה אור ב-1831 גרם לפיטוריו עקב הביקורת שמתח על השלטון המלוכני. הוא המשיך בפעילות רדיקלית ובכתיבה ביקורתית במסגרת העיתון שייסד Populaire, עד שהואשם בבגידה והוגלה לבריטניה ב-1834. בבריטניה קרא את "אוטופיה" של תומאס מור והושפע במיוחד מההוגה הסוציאליסט רוברט אוון. בהשפעתם של שני הוגים אלה חיבר ספר אוטופי בשם Voyage et aventures de lord William Carisdall en Icarie ("מסעותיו והרפתקאותיו של לורד ויליאם קריסדול באיקאריה"). הספר, שראה אור ב-1840 תיאר חברה סוציאליסטית אידיאלית, שכל נתיניה שווים לחלוטין, המתקיימת כביכול באי בדיוני. החברה נשלטת על ידי שלטון דמוקרטי נבחר, מייצרת את צרכיה ומקיימת חיים קהילתיים, המבוססים על משפחות המחנכות את ילדיהם יחדיו, עובדות יחדיו, מחזיקה יחדיו באמצעי הייצור ומקיימות מוסדות תמיכה קהילתיים. קבה פירט בעבודתו היבטים שונים של החיים, בהם אף אדריכלות הומניסטית, שעליה, לדבריו, לשרת בכל פרט את האדם הפשוט ואת הקהילה. קבה העניק מקום מרכזי בשיטתו לדת, לאו דווקא נצרות, אף שחיבר ספר עב כרס בעל חמישה כרכים בשם Le vrai christianisme suivant Jésus Christ ("הנצרות האמיתית של ישו"), בו ביקש להוכיח שכוונתו האמיתית של ישו בהטפותיו הייתה לקהילה דמוית איקאריה.
ב-1839 שב לצרפת ושיתף פעולה עם התנועה הקהילתנית, במסגרת זו טבע את המונח "קומוניזם". כתביו באותה עת השפיעו, בין היתר על קרל מרקס ופרידריך אנגלס. ב-1841 החל להוציא מחדש את העיתון Populaire, שזכה לפופולריות בקרב מעמד הפועלים. 
עד 1848 התייאש קבה מהסיכוי להקים קומונה אוטופית ברוחו באירופה ובעידודו של רוברט אוון יצא לארצות הברית, תוך שהוא מפרסם את דבר נסיעתו בקרב קוראי עיתונו ומגייס קבוצת נאמנים. ב-3 בפברואר 1848 הפליג קבה עם 69 נאמנים בלבד (הוא סבר שיבואו עמו אלפים) מנמל לה הבר לניו אורלינס בדרכם להתיישבות בטקסס. בסוף מרץ הגיעה הקבוצה לחלקות שנרכשו עבורה בעמק הנהר האדום, לא רחוק מהעיר דאלאס. אולם הקרקע שהוקצתה לקבוצה לא הייתה רציפה, אלא שובצה בחלקות בבעלות פרטית של חוואים אחרים, דבר שמנע הקמת יישוב קהילתי אוטופי לפי חזונו המקורי של קבה. על אף חזונו הדמוקרטי של קבה, הוא הורה שבשלב הראשון של ההקמה על הקבוצה לבחור בו להיות מנהל הקבוצה היחיד למשך עשר שנים. בשיאה כללה ההתיישבות בטקסס 281 מתיישבים, אך כשליש מהם חזרו לצרפת לאחר מהפכת 1848.
ב-1849 עקרו מתיישבי טקסס לעיירה מתאימה יותר שנרכשה ממורמונים באילינוי, על גדות המיסיסיפי. ההתיישבות נקראה על ידי ג'וזף סמית' הבן בשם העברי "נָאווּ". התיישבות זו זכתה לשגשוג יחסי עד 1855 ומנתה בשיאה 500 מתיישבים, שחיו בקהילה דמוית קיבוץ (חינוך משותף, לינה משותפת מגיל 4, משק יצרני מאוחד, אכילה משותפת בחדר אוכל ועוד). בשנת 1851 חזר קבה לצרפת על מנת להתמודד עם תומכים לשעבר שלו שם, שהאשימוהו בהונאה. עם שובו לנאוו, חזר קבה לקהילה שסבלה מסכסוכים פנימיים ומבעיות כלכליות. על מנת להשליט מחדש סדר נאות הכניס קבה לתקנון הקבוצה איסורים מחמירים על צריכת משקאות חריפים, טבק, תלונות על מזון, ציד ודיג כפעילות פנאי ומעל הכל - דרישה לשקט מוחלט בעבודה ואיסור שיחות חולין. דרישה אחרונה זו גרמה למרמור הרב ביותר ולגירושו לבסוף של קבה.
קבה המודח התיישב בסנט לואיס ונפטר כעבור מספר חודשים. 
נאוו התפרקה ב-1856 ומתיישביה הקימו יישוב איקארי בצ'לטנהאם (Cheltenham), מיזורי שהתכלה בשריפה ב-1875. קבוצה אחרת מנאוו עברה לקורנינג (Corning), איווה והקימה את היישוב האיקארי המשגשג ביותר שהתקיים עד 1898.
ג'זירה (סוריה)

ג'זירה (מסופוטמיה עילית) (ג'זירה בערבית: "אי") הוא אזור בשטחה של סוריה, המצוי בין הפרת והחידקל. בג'זירה מתמזגים לנהר הפרת שני יובלים חשובים היורדים מהרי טורקיה הבָּלִיח והחַבּוּר. גבולותיה של גז'ירה אינם ברורים וניתן לתחום אותה בין נוסייבין (טורקיה), ראס אל-עין וג'ראבּלוס בצפון, במערב חלב ובדרום אבו כמל. במזרח נמצאת ג'זירה בתחומה של עיראק ותחומה הוא מוסול צפון-מזרח, במזרח תכרית ובדרום-מזרח בגדאד. חבל ארץ זה הוא בין הפוריים ביותר בסוריה. רובו ערבה מישורית, והקרקע היא אדמת סחף, או בזלת שהתבלתה. כמות המשקעים בג'זירה היא כ- 300-500 מ"מ גשם בשנה. החקלאות בג'זירה מתבססת בעיקר על רעיית כבשים בידי נוודים. חקלאות שלחין כותנה וסלק סוכר, וחקלאות בעל בעיקר חיטה. 
ג'זירה הייתה בימי קדם בתחומה של ממלכת אשור, וכבר אז שגשגה מבחינה כלכלית, החקלאות פרחה בה והתקיים בה מסחר של מזון, עורות ואריגים עם האימפריה הסאסאנית והאימפריה הביזנטית שג'זירה הייתה בשכנותן.
במאה ה-13, בעת שלטון האיובים בסוריה, משל בג'זירה אל-מלכ אל-אשרף, אחיינו של צלאח א-דין ואחיו של אל-מלכ אל-מעט'ם עיסא סולטאן דמשק.
בסוף שנות ה-50 של המאה ה-20 הוקמה בסוריה מפלגת המד"כ שחרתה על דגלה את הצורך במתן אוטונומיה למיעוט הכורדי שהתגורר בג'זירה. תגובת השלטונות הסוריים, שחששו לאבד את הנפט שהתגלה באזור, היה דיכוי המפלגה והאשמתה במרידה.
מפרט תיכון תוכנה

מפרט תיכון תוכנה - Software Design Specification.
בהנדסת תוכנה, מפרט תיכון תוכנה נכתב שלישי, לאחר: תוכנית פיתוח תוכנה ומפרט דרישות תוכנה, מסמך זה מגדיר את מוצר התוכנה שיספק את הדרישות.

ההחלטות המתקבלות במסמך נסמכות על הדרישות וכן על ההבנה של האפשרויות הטכנולוגיות והרכיבים הזמינים.
תפקידו לארגן תרשימים של ארכיטקטורת המערכת, העבודה על התרשימים השונים עוזרת לתכנן את הרכיבים השונים במערכת, הממשקים והקשרים ביניהם.
ברגע שגרסה ראשונית של המסמך מוכנה ניתן כבר לעבור למימוש והבדיקות.
נטלי שוחט

נטלי (בן אקסס) שוחט (נולדה ב-28 באוגוסט 1967) היא סופרת, עורכת לשון ובלוגרית ישראלית.

קורות חיים

נטלי שוחט נולדה והתחנכה בעיר רמת גן. למדה בבית הספר התיכון בליך. בצה"ל שירתה כקצינת מטה. ב-1988 למדה לתואר ראשון במדעי המדינה ובהיסטוריה כללית. לתואר שני למדה מידענות. ב-1989 נישאה לרונן שוחט.

ספרים וקריירה

ההתמודדויות הרבות עם מצבה הבריאותי הביאו עמן את הצורך הדוחק והמרפא לכתוב. נטלי החלה לכתוב
בלוג בשם "חייבת ללדת סיפורים"]. כמו כן, במקביל, במקום עבודתה בארכיון צה"ל יזמה את פתיחתו של הבלוג "מאוצרות ארכיון צה"ל" שבו תיעוד ממסמכי ארכיון צה"ל הפתוחים לציבור]. כמו כן, כתבה בבלוג בתחום הטיולים ובו פרסמה המלצות על טיולים בישראל ובעולם]. בנוסף, כתבה במהלך השנים 2003–2004 במדור 'יחסים' בעיתון האינטרנטי "מגפון". לצד כל אלה, שימשה כתבת בעיתון האגפי באגף התקשוב, משרד הביטחון עד פרישתה לגמלאות]. ב-2010 החלה ללמוד עריכת לשון ותוכן בשפה העברית במכללת בית ברל, ומאז ערכה למעלה מ-30 כותרים של ספרי מקור בעברית, לצד ספרות מתורגמת מאנגלית ומגרמנית – פרוזה, ספרי עיון והעצמה אישית.
מלכה ליף

ביוגרפיה

נולדה בת"א ליצחק ארוך, סוחר ובעל חנות לבדים, ומרים ארוך (לבית שלמן שנולדה בחברון), עקרת בית. למדה בתיכון למסחר ובאוניברסיטה העממית בתל אביב. 
בשנת 1947 התנדבה למרכז המפקד לשירות העם. בשנים 1948–1951 שירתה במרכז הגיוס בתל אביב, בארכיון צה"ל (באיסוף חומר על חללי מלחמת העצמאות) ובמפקדת הגדנ"ע.
בשנים 1951–1963 הייתה מזכירת שרי הביטחון דוד בן-גוריון ופנחס לבון. בשנים 1963–1967 הייתה מזכירת שרי הביטחון לוי אשכול ומשה דיין.

בשנים 1968–1972 שהתה עם משפחתה בדרום אמריקה בעקבות שליחות בעלה.

בשנים 1974–2006 ניהלה את בית בן-גוריון בתל אביב.
ב-9 באוקטובר 2006 הוענק לה פרס בן-גוריון לאותה שנה, בו נכתב: "על מסירות, נאמנות ואהבה גדולה לבן-גוריון; על פעולתה המאומצת בארגון בית בן-גוריון ובעיצוב תכניו; על הפיכת הבית לאתר ביקורים פעיל לציבור רחב מהארץ ומהעולם ומיצובו כמוקד חינוכי מרכזי להנחלת מורשת בן-גוריון".

משפחתה

הייתה נשואה לאל"ם עו"ד אליעזר ליף שנפטר בשנת 1993. לזוג נולדו שני בנים.
נטשה הנסטרידג'

ילדותה ונעוריה

הנסטרידג' נולדה בעיר ספרינדייל, מזרח קנדה, להלן ובריאן הנסטרידג', עקרת בית ומנהל שיפוץ ובניה. הנסטרידג' גדלה עם אחיה שיין בעיר פורט מקמרי במערב קנדה.

קריירת דוגמנות

בגיל 13 נכנסה הצטרפה לסוכנות הדוגמנות "קזבלנקה" ועלתה למקום הראשון בתחרות "מראה השנה", ודיגמנה בפריז שנה לאחר מכן. בגיל 15 כבר כיכבה על עמוד השער של הגרסה הצרפתית למגזין קוסמופוליטן.

קריירת סרטי קולנוע

בשנת 1995 לוהקה כחייזרית מסוכנת לתפקיד הראשי במותחן הבדיוני שובר הקופות "מין מסוכן", ובשנת 1998 חזרה על תפקידה בסרט ההמשך "מין מסוכן 2" אשר נכשל בקופות.
בהמשך דרכה קיבלה תפקיד קטן בסרט עצמאי "דוג פארק", ובשנת 1996 לוהקה לשחק בסרט שובר הקופות המצליח "מקסימום ריסק" לצידו של השחקן הידוע ז'אן קלוד ואן דאם.
בשנת 2000 קיבלה הנסטרידג' תפקיד משני בסרט הקומי המצליח "ללכת על הכל" לצידם של ברוס ויליס ומתיו פרי, דבר שהעלה את קריירת משחקה, למגוון סרטים בהמשך דרכה.
בשנת 2010 שיחקה בסרט "להתחיל את המשחק".

קריירת סרטי טלוויזיה

את משחקה בסרטי טלוויזיה העבירה נטשה בתפקידים שונים ובסרטים וסדרות שונים כגון: "סאות' פארק", "הגבול החיצוני", "מפקד בפיקוד", "אגדה אורבנית", ועוד מגוון רחב של תוכניות.
בשנת 2014 גילמה תפקיד אורח בסדרה הקומית "סלפי" ב-ABC, בתפקיד ג'סמין ספרשטיין.

חייה הפרטיים

בשנת 1995 נישאה לשחקן במאי דמיאן צ'אפה, לאחר כשנה התגרשו בשנת 1996.
מהשחקן ליאם ווייט יש לנטשה שני ילדים, טריסטן שנולד בשנת 1998, ואשר שנולד בשנת 2001.
בשנת 2011 נישאה הנסטרידג' לשחקן זמר הסקוטי דאריוס קמפבל. בני הזוג התגרשו ביולי 2013.
ויליאם בלקסטון

חייו

בלקסטון נולד ב־1723 בלונדון שבאנגליה. בשנת 1746 סיים את לימודיו באוקספורד וקיבל הסמכה כעורך דין. עקב אי הצלחתו בצד המעשי של עריכת דין, פנה לצדדים התאורטיים והלימודיים של המקצוע. בשנת 1758 נתמנה לפרופסור למשפט אנגלי בקתדרה על שם וינר באוקספורד, מינוי שהיה חדשני באופיו עקב העובדה שעד לתקופתו של בלקסטון המשפט לא נלמד כמקצוע מיוחד.
בלקסטון שימש כמרצה עד שנת 1766, ובשנים אלה חיבר את היסוד ליצירת המופת שלו, "פירושים על דיני אנגליה", שיצאה לאור בין השנים 1765 ו-1769, והתבססה על הרצאותיו.
בשנת 1766 התפטר בלקסטון ממשרתו ושב לעבוד כעורך דין מן השורה. בין השנים 1768 ו-1770 היה בלקסטון חבר הפרלמנט הבריטי ובשנת 1770 נתמנה למשרת שופט, משרה שהחזיק עד יום מותו בשנת 1780.
יצירתו של בלקסטון, "הפירושים על דיני אנגליה", מהווה פירוש של עקרונות המשפט המקובל באנגליה, מבארת את הביטויים הטכניים של החוק ומסבירה את טעמי עקרונותיו. הספרים מאופיינים בריבוי משלים וסגנון ברור וקריא, דבר שהפך אותם לספר לימוד מועדף בעבר. הספר היה בעל השפעה מרובה באנגליה ובארצות הברית עד לסוף המאה ה-19, ומשמש עד היום כאבן דרך חשובה בהבנת התפתחותה של מערכת המשפט המערבית. פסקי דיניו של בלקסטון קובצו גם הם בספר שיצא לאור לאחר מותו בשנת 1781.
בלקסטון היה איש משפט הטבע, וככזה האמין שהמשפט האנגלי אידיאלי ומושלם. חלקו עליו: ג'רמי בנת'ם, ג'ון סטיוארט מיל, וג'ון אוסטין.
האיאטו איקדה

ראשית חייו

איקדה נולד למשפחת סוחרים אמידה בהירושימה. הוא סיים לימודי משפטים וכלכלה באוניברסיטת טוקיו ב-1925, ובאותה שנה החל לעבוד באגף המסים במשרד האוצר. בזמן מלחמת העולם השנייה שימש איקדה ביורוקרט, ולאחריה הצטרף למפלגה הליברלית-דמוקרטית והמשיך לטפס בסולם הדרגות, עד שהגיע לדרגת סגן שר האוצר ב-1947.

קריירה פוליטית

הוא הצטרף לבית הנבחרים של יפן ב-1949 בתור נציג מחוז הירושימה, ושימש שר האוצר בין השנים 1949 ו-1953, בממשלתו של שיגרו יושידה. החל ב-1952 שימש בנוסף גם שר התעשייה וסחר החוץ. במסגרת תפקידיו אלה, הייתה לאיקדה השפעה רבה על הצמיחה הכלכלית של יפן לאחר המלחמה, והוא ניצל את ידיעותיו בתחום הכלכלה על מנת לשקם את כלכלת יפן, שמצבה לאחר המלחמה היה בכי רע. הוא שאף לבלום ולצמצמם את האינפלציה, ובכך נעזר בג'וזף דודג', כלכלן אמריקאי שניסח תוכנית לייצוב הכלכלה.
יחד עם ראש הממשלה לעתיד אייסאקו סטו, היה איקדה מנהיג קבוצת פוליטיקאים שמרנים שנקרא "קבוצת יושידה", שהמשיכה את דרכו של ראש הממשלה יושידה. תוכניותיו של איקדה לייצוב הכלכלה קיבלו דחיפה ב-1950 עם פרוץ מלחמת קוריאה, שבעקבותיה קיבלו תעשיות רבות ביפן חוזים לייצור אספקה. איקדה היה גם חלק מהמשלחת שחתמה על חוזה סן פרנסיסקו. הוא נאלץ להתפטר מתפקידיו ב-1953, לאחר שמתח ביקורת על מספר עמיתים במפלגתו, אך זמן קצר לאחר מכן הזמין אותו ראש הממשלה יושידה לשמש נציגו האישי במחלקת המדינה של ארצות הברית בוושינגטון די. סי., בעת הדיונים על הסגת הכוחות האמריקאים מהמדינה, שם טען בפני האמריקאים שיש צורך בהרחבת כוחות ההגנה העצמית של יפן על מנת לאפשר את צמצום הכוחות האמריקאים ביפן.
איקדה שב לממשלה, וכיהן בתפקיד שר האוצר בין 1956 ל-1957, בממשלתו של אייסאקו סטו. הוא התמנה לתפקיד שר המסחר והתעשייה ב-1959, אך עזב תפקיד זה ביולי 1960 על מנת להחליף את נובוסוקה קישי בתפקיד ראש ממשלת יפן, לאחר שהאחרון נאלץ להתפטר בשל גל ביקורת ציבורית בו נתקל לאחר החתימה על האמנה לשיתוף פעולה והגנה בין ארצות הברית ויפן.

ראש הממשלה

תחילה התמנה איקדה לנשיא המפלגה הליברלית-דמוקרטית, ומיד לאחר מכן התמנה לראשות הממשלה. הוא שאף לשים קץ לחיכוכים הפוליטיים שמנעו מהמדינה להשתקם, ופעל לגישור בין הסיעות בממשלה. עם זאת, הצעת החוק שלו, שקבעה עונשים כבדים על שימוש באלימות על ידי ארגונים פוליטיים, לא התקבלה.
במהלך כהונתו ביקר איקדה במספר מדינות באסיה, בהן קידם את כלכלת יפן. מכיוון שהאמין שכלכלה יכולה להחליף את הפוליטיקה תמך אף בכינון יחסים כלכליים עם סין של מאו דזה-דונג, וקידם את "תוכנית הכפלת ההכנסה" ואת "פוליטיקת הסובלנות והפייסנות," שנועדו להתמקד בצמיחה הכלכלית של יפן, תוך מזעור חיכוכים חברתיים. תוכניתו של איקדה צפתה צמיחה של 7.2 אחוזים בתל"ג מדי שנה (כלומר, הכפלתו מדי עשור), אך במחצית השנייה של שנות ה-60 טיפסה הצמיחה השנתית ל-11.6 אחוזים. בנוסף, בעוד שתוכנית הכפלת ההכנסה כיוונה להכפלת ההכנסה הממוצעת לאדם מדי עשור, בפועל התרחשה ההכפלה לאחר שבע שנים בלבד. תוכניות אלה הקנו לו את הכינוי "מר בום."
איקדה חיזק את עמדתו הפציפיסטית ב-1963 בכך שחתם על האמנה למניעת הפצת נשק גרעיני, ופתח בשיחות דיפלומטיות עם קוריאה הדרומית על מנת לכונן יחסים. הצלחת מפלגתו בבחירות המקומיות באפריל 1963 הובילה אותו להכריז על בחירות כלליות ב-21 בנובמבר של אותה שנה. מפלגתו זכתה ברוב מוחלט עם 55% מהמושבים בבית התחתון. ב-1964 נבחר איקדה להמשיך לכהן כנשיא המפלגה הליברלית-דמוקרטית.

מותו

איקדה אושפץ במרכז הלאומי לסרטן בטוקיו ב-9 בספטמבר 1964. הוא התפטר מתפקידו בנובמבר בשל סרטן הגרון, שהביא למותו זמן קצר לאחר מכן. אייסאקו סטו החליפו בראשות הממשלה. איקדה נפטר ב-13 באוגוסט 1965.
כלל ברגמן

בביוגאוגרפיה, כלל ברגמן הוא כלל הקושר בין המשקל של בעלי חיים ממינים או תת-מינים שונים המשתייכים לאותו סוג לבין אזור האקלים בו הם גרים. פרטים המצויים באזורים קרים יהיו לרוב כבדים יותר מפרטים אחרים מאותו הסוג המצויים באזורי אקלים חמים. כלל זה קרוי על שמו של קרל ברגמן.
הכלל חל בעיקר על בעלי דם חם, כלומר, עופות ויונקים, אבל ישנם מחקרים הטוענים שהכלל עובד גם על בעלי דם קר מסוימים. 
ברגמן הסתמך על העובדה שככל שגוף גדול יותר, היחס בין שטח פני הגוף לנפח שלו קטן יותר. חום הגוף משתחרר לסביבה דרך שטח הפנים של הגוף. בעל חיים קטן, ששטח פני גופו גדול מאוד ביחס לנפחו, מפסיד חום מפני שטח הגוף במהירות רבה יותר בהשוואה לבעל חיים גדול יותר. אצל בעל החיים הגדול, הפסד החום לסביבה אטי יותר שכן שטח פני הגוף קטן יחסית לנפחו. מטעם זה, בעלי חיים קטנים מתקשים או לא מסוגלים לשרוד באקלים קר מאוד. זה ההסבר לכך שבאזורי הקוטב נמצאים בעיקר עופות גדולים ויונקים גדולים (אם כי יש גם ארנבות המתקיימות בחוג הקוטב הצפוני; את הישרדותן אפשר להסביר במנגנונים אחרים, שאינם קשורים לגודל הגוף). 
יונק שחי באקלים קר, מבזבז יותר אנרגיה על שמירת חום גופו הקבוע, מאשר אילו היה נמצא באזור חמים יותר, שכן מפל הטמפרטורות בין גופו לבין הסביבה גבוה יותר.
ככל שבעל החיים גדול יותר, כך קל לו יותר לשמור על טמפרטורה קבועה של הגוף. חום הגוף נוצר בתהליך נשימת התא, ושיעורו תלוי בכמות התאים החיים, או במסת הרקמות החיות של גוף החיה, וכן גם במנגנונים פיזיולוגיים של הפצת החום באופן אחיד בגוף, על ידי מערכת כלי הדם ומערכת העצבים האוטונומית. לעומת זאת, קצב איבוד החום לסביבה, תלוי כאמור בשטח פני הגוף של החיה, וכן גם במפל הטמפרטורה בין פנים הגוף לסביבה ובאיכות הבידוד שעל פני העור, כגון פרווה או נוצות ושומן. 
הנפח של גוף כדורי נמצא ביחס ישר לחזקה השלישית של רדיוס הכדור, ואילו שטח הפנים שלו נמצא ביחס ישר לחזקה השנייה של הרדיוס. כך לדוגמה, כדור שהרדיוס שלו גדל פי 2, יגדיל את נפחו פי 8, ואילו שטח הפנים שלו יגדל רק פי 4. היחס בין שטח הפנים לנפח של הגוף, עבור גוף בעל פיזור מסה הומוגני, קטן ככל שהגוף גדל. לכן, ככל שהגוף גדול יותר, קל לו יותר לשמור על טמפרטורה קבועה. מסיבה זו לדוגמה, חדפים אוכלים בכל יום מזון במשקל פי 1.5 ממשקל גופם, בעוד פילים, שזקוקים אמנם למזון בכמות גדולה בהרבה, ניזונים מכמות מזון - המהווה אחוזים מעטים ממשקל גופם. 
הואיל והגירת פרטים בשל תנאי אקלים קשים, כדי למצוא סביבה נוחה יותר להתקיים בה, לא תמיד מתבצעת - מסיבות אקולוגיות רבות כגון תחרות, מחסור במחסה ובמזון, הרי שלתהליך הברירה הטבעית יש חשיבות רבה בהשפעתו על שינוי תכונות הפרטים באוכלוסייה, גם אם היא נותרת קבועה; למשל, אם לא מתקיימת הגירה אליה וממנה, נבררים הפרטים הגדולים יותר של כל מין או תת-מין, וזאת משום התאמתם היתרה, כי ככל שיהיו גדולים יותר כך ישקיעו פחות אנרגיה חיונית בשמירת חום גופם הקבוע. אם כך, תהליך הברירה הטבעית מניע את היווצרותם של בעלי חיים גדולים יותר במקומות קרים; דוגמה לכך: זאבי הגולן גדולים מזאבי הערבה, וזאבי אלסקה גדולים משניהם גם יחד.
טאי צ'י וודאנג

מקור השם וודאנג

צ'ן טין-הונג (Cheng Tin-Hong) נתן לסגנון את שמו על שם הרי וודאנג, המקום בו חי גָ'אנְג סָאנְפֶנְג (张三丰, בפין-יין: Zhang Sanfeng) במאה החמש-עשרה. השם נועד לציין את מעמדו של גָ'אנְג סָאנְפֶנְג כמייסד הטאי צי צואן. פירוש השם וודאנג הוא לפגוש את הלוחם, דבר המדגיש את הפרקטיות של השיטה. בהמשך, דן דוקרטי רשם את השיטה תחת השם "practical tai chi chuan - international", ואפשר להיתקל גם בשם הזה לעיתים קרובות. השם "Practical Tai chi Chuan" ניתן לסגנון של צ'ן טין-הונג על ידי עיתונאים סינים, וה"International" משקף את מגוון הארצות שבהן מלמדים את השיטה, ואת מגוון התלמידים, שמגיעים ללמוד אותה מרחבי העולם.

תרגול השיטה

בניגוד לתדמית המקובלת היום, של טאי צ'י צ'ואן כמשהו שבין בלט למדיטציה, סגנון וודנג מדגיש את מהות ה טאי צ'י כאמנות לחימה. האנשים שיצרו את הטאי צ'י צ'ואן היו מעשיים ורחוקים ממיסטיפיקציה ואמנותם צריכה לישאר נטועה בקרקע, פשוטו כמשמעו. 
בסגנון וודנג אין דירוג בחגורות או לבוש מיוחד, ואין גם בחינות מיוחדות. האמנות נלמדת על ידי חיקוי וחזרות ממושכות.

אמנים ראויים לציון

צ'ן טין הונג
נולד ב-1930 בכפר סאן שיאנג. התחיל ללמוד טאי צ'י צ'ואן אצל דודו צ'ן ווינג-קוונג(Cheng Wing-kwong), והמשיך את לימודיו אצל צ'י מין-שואן (Qi Min-xuan). ב-1950 הפך צ'ן טין-הונג מורה לטאי צ'י בהונג קונג. מורים מפורסמים רבים פעלו בהונג קונג באותה תקופה, והתחרות הייתה קשה למדי. צ'ן טין-הונג אימן לוחמים ב-full contact, שהצליחו לעיתים קרובות להביס את יריביהם, אנשי אמנויות הלחימה הקשות, ובעיקר הקונג-פו לסוגיו. הוא אימן מורים לטאי צ'י צ'ואן, שהכשירו מורים נוספים בעצמם. בצעירותו נודע צ'ן טין-הונג בכינוי "שומר הראש של הטאי צ'י", כי היה מתייצב לעזרת תלמידי הטאי צ'י בנשק או בידיים ריקות בכל מקום ובכל שעה. צ'ן טין הונג השאיר אחריו ארבעה ספרים על טאי צ'י צ'ואן. הוא נפטר ממחלה ב-2005. 
דן דוקרטי (Dan Docherty) 
נולד בגלאזגו שבסקוטלנד ב-1954. סיים תואר ראשון בלימודי משפטים ב-1974. ב-1975-1984 שירת כמפקח בכוחות משטרת הונג-קונג. הוא התאמן בטאי צי צואן תחת הנחייתו של צ'ן טין-הונג החל מ-1975. ייצג את הונג-קונג בהיאבקות full-contact, וזכה בתחרויות שונות. סיים לימודי סינית ב- Ealing College בלונדון ב-1985. חי בלונדון, מלמד ברחבי אירופה וכותב על טאי צ'י צ'ואן. 
דב ויסברגר
דב נולד ב-1947, בישראל. לאחר שירות צבאי ממושך, החל בגיל 40 ללמוד טאי צי צואן. התחיל את לימודיו בטייפה (טאיוואן), והמשיך בהונג-קונג בבית ספרו של צ'ן טין-הונג, אצל טונג צ'י-קין (Tong Chi-kin), אחיו של דן דוקרטי לקונג פו. מאז 1987 הוא תלמידו של דן דוקרטי. מלמד קורס טאי צ'י במסלול הכשרת מורים ל טאי צ'י במכללת וינגייט ובמסגרות נוספות.
בית הכנסת הגדול של רדאוץ

בית הכנסת הגדול (ברומנית: ההיכל הגדול; Templul mare) ממוקם ברדאוץ, רומניה. 
בית הכנסת נוסד בשנת 1883 (קיימות גרסאות שגויות הטוענות שנוסד ב-1879) ושוכן מאז בכתובת הקרויה כעת רחוב אחד במאי מס' 2.
בית הכנסת הראשון של רדאוץ נבנה ב-1830 על ידי Eliahu Gewölb, אולם עם גידול האוכלוסייה היהודית הוא ובתי התפילה הנוספים לא הצליחו לספק את צורכי המתפללים. ב-1880, כשהקיסר האוסטרו-הונגרי (המקום היה חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית) ביקר במקום, פנתה אליו משלחת של יהודים מקומיים וביקשו סיוע בהקמת בית הכנסת גדול. הקיסר נתן את אישורו והיקצה ליהודים חלקת קרקע במרכז העיר, בהצטלבותם של שני רחובות ראשיים ובקרבת מקום לגן ציבורי.
הבנייה התעכבה בגלל חילוקי דעות בקרב הקהילה לגבי הסגנון בו יבנה בית הכנסת - האורתודוקסים רצו בית כנסת בסגנון מסורתי והמודרניסטים (מילת קוד ביהדות רומניה לרפורמים) רצו בית כנסת דומה לבית הכנסת הקורלי של צ'רנוביץ עם כיפה גדולה, עוגב ומקהלה. המחלוקת הסתיימה בפשרה - בית הכנסת נבנה בסגנון של בית הכנסת קורל של צ'רנוביץ, אך במקום כיפה עגולה אחת במרכז, נבנו שני מגדלים תאומים בצדדים. לנשים הוקצה האגף המערבי.
חנוכת בית הכנסת נערכה ביום 18 באוגוסט 1883, יום הולדתו של פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה. את הטקס ערך הרב הראשי החדש של העיר, יצחק קונשטט (Yitzhak Kunstadt).
בתחילת דרכו המוזיקלית שר יוזף שמידט במקהלה של בית הכנסת הגדול של רדאוץ.
ביולי 2012 נחנך בית הכנסת מחדש במעמד יהודי העיר, וזאת לאחר שעבר שיפוץ מסיבי.
שולגי

שׁוּלגִי היה מלך שומרי אשר מלך בין 1999-2047 לפני הספירה לערך.
שולגי היה המלך השני בשושלת השלישית של אור, בתקופה המכונה בפי החוקרים "תקופת הרנסאנס השומרי". הוא מלך 48 שנה, המתוארכות לשנים 2047-1999 לפני הספירה על פי הכרונולוגיה המאחרת, או לשנים 2161- 2113 על פי הכרונולוגיה המקדימה.
שולגי היה בנו של מייסד השושלת השלישית של אור, המלך אור-נמו. הוא החשיב עצמו לאל, והתגאה ביכולות מיתולוגיות ועל-אנושיות. כך למשל הוא הקדיש מזמור של הלל עצמי לתיאור מרוץ שערך מן הבירה אור אל עיר הקודש ניפור ובחזרה - מרחק של כמאה ושישים קילומטר - במשך יום אחד בלבד, וכל זאת במזג אוויר סוער.
אחד המפעלים הבולטים של שולגי היה סלילתן ותיחזוקן של דרכים בממלכתו. הוא בנה פונדקים בצדי הדרכים, בהם יכולים היו עוברי האורח להינפש, להסתתר מפני הגשם או השמש וללון.
שולגי ידוע גם במהפכה שערך בתוכנית הלימודים של בתי הספר השומריים: הוא היה השליט המסופוטמי הראשון אשר זיהה את כוחו של בית הספר כמעצב תודעה ודעת קהל, ועל כן דאג להפוך את המזמורים הרבים שנכתבו בשמו ולכבודו לחומר לימוד בסיסי, אשר הועתק שוב ושוב בבתי הספר ללבלרים בשומר, וכך להנציח את זכרו.
חופש דת

חופש הדת הוא החופש של כל אדם לבחור בדת מסוימת, להאמין בה, לנקוט את כל הפעולות שאמונתו מחייבת, להימנע מכל הפעולות שאמונתו אוסרת, והכול כדי להגשים הלכה למעשה את אמונתו. חופש הדת כולל את חופש הפולחן הדתי, את החופש להתפלל על פי מצוות הדת, את הזכות להמיר את הדת, את הזכות להטיף לדת ולהפיצה ברבים, ואת החופש מדת.
חופש הדת נמנה בין זכויות האדם האוניברסליות המוכרות בהגות הליברלית וההומניסטית ובידי האו"ם.

מקורות

חופש הדת לא מוכר במפורש בחוקי היסוד של מדינת ישראל, אך ניתן למצוא לו ביסוס בשלושה מקורות תת-חוקתיים:
הכרזת העצמאות - בהכרזת העצמאות נאמר ש"מדינת ישראל... תבטיח חופש דת, מצפון, לשון, חינוך ותרבות; תשמור על המקומות הקדושים של כל הדתות". למגילת העצמאות אמנם אין מעמד חוקתי, אך שופטים מסתמכים עליה בפירוש החקיקה הקיימת.
דבר המלך במועצתו, 1922 – בחוקי המנדט הבריטי ששררו בארץ לפני קום המדינה נקבע כי "כל האנשים בארץ ישראל ייהנו מחופש מצפון מוחלט, ויוכלו לקיים את צורות פולחנם באין מפריע ובלבד שהסדר הציבורי והמוסר יהיו נשמרים". הוראה זו עמדה בתוקפה עם הקמת המדינה (כפי שנקבע בפקודת סדרי השלטון והמשפט, התש"ח-1949), ולא שונתה על ידי הכנסת עד היום.
המשפט המקובל – הפסיקה בישראל פיתחה, בפסקי דין רבים של בית המשפט העליון, את חופש הדת כזכות אדם הלכתית. כך נקבע כי "במדינת ישראל, כל אדם רשאי לחיות בה באמונתו ולעבוד את אלוהיו על פי דרכו ועל פי הכרתו, ורשויות המדינה שבה שוקדות על כך כי איש לא ירדף בשל אמונתו הדתית או בשל היעדרה"; "עקרון חופש הדת והמצפון כלל יסוד הוא במערכת משפטנו".
מלבד מקורות אלו, בית המשפט העליון קבע כי כבוד האדם, המעוגן בחוק היסוד, כולל בתוכו גם את חופש הדת, ולפיכך מעמד חופש הדת הוא כזכות חוקתית: "עם חקיקתו של חוק-יסוד: כבוד האדם וחירותו, הפך חופש הדת והפולחן לזכות יסוד, חקוקה עלי ספר, כחלק מכבוד האדם... כבוד האדם כערך חוקתי טומן בחובו את תפיסת היסוד בדבר זכותו של האדם לחופש, הן בגופו והן ברוחו, לעצב את אישיותו ולחיות על פי תפיסת עולמו באין מפריע".

טעמים

בפסיקה ובספרות הוכרו טיעונים שונים המצדיקים הגנה מיוחדת לחופש הדת.
הרציונל העיקרי היא חופש המצפון, שאף הוא זכות חוקתית בישראל, למרות שאינה מעוגנת בחוקי היסוד. לפי גישה זו, חופש הדת הוא חלק מחופש המצפון, ולפיכך לשם הכרה בחופש הדת אין חובה לבחון האם הדת אכן מחייבת או אוסרת דבר מה, אלא העיקר הוא חופש האמונה, והמידה שבה נפגע מצפונו של האדם. ההגנה על חופש המצפון דורשת שלא לכפות אדם להתנהג באופן המנוגד במישרין לעקרונות שהוא מחויב להם עמוקות. הפגיעה בחופש המצפון תהיה בדרך כלל כאשר אדם נדרש לפעול באופן אקטיבי תוך הפרת עקרונותיו, ולעשות כן בעצמו.
טיעון נוסף הוא שפגיעה בחופש הדת מחלישה את התרבות הדתית. הדת היא דוגמה מובהקת לתרבות מקיפה, ולהגנתה יש ערך רב מבחינתם של בני אותה תרבות. ביסוד הגנה זו עומדת ההגנה על קבוצות מיעוט תרבותיות, העומדת בלבה של מדיניות רב תרבותית.
ישנם מלומדים הסבורים כי חופש הדת יכול להתבסס גם על חופש האוטונומיה. לפי טענה זו, אדם ממש את האוטונומיה שלו כאשר הוא חי חיים דתיים, ולכן כפייתו להפר את חוקתי דתו שקולה לפגיעה חומרה באוטונומיה שלו. מנגד טענו מלומדים אחרים כי לאוטונומיה אין ערך העומד בפני עצמו, ולפיכך לא ראוי לבסס עליה את חופש הדת.