דורסי לילה בתרבות

דורסי לילה (שם מדעי: Strigiformes) היא סדרת עופות הנכללת יחד עם דורסי היום בקבוצת העופות הדורסים. ערך זה עוסק במערכת היחסים שלהם עם האדם: מקומם בתרבויות שונות, אמונות טפלות לגביהם, אגדות עם ומשלים בהם הם משחקים תפקיד, הופעותיהם ואזכוריהם בתחומי האמנות והבידור, כמצרך מזון ורפואה והאטימולוגיה של שמותיהם המדעיים.

רקע תרבותי

מציורי המערות של האדם הקדמון ועד ציוריו של ואך גוך, דורסי הלילה תפסו חלק לא קטן בקשר בין האדם והעופות. הם היוו מקור לאמונות רבות, שונות ומנוגדות ככל שיהיו, והיו המושא לאגדות עם נבדלות לא פחות. תרבויות היו בעלי יראת כבוד אליהם והעריצו אותם, בזו וזלזלו בהם, החשיבו אותם לחכמים וטיפשים, הקנו להם מעלות רפואיות, קישרו אותם אל מזג האוויר ואף אל מעגל החיים של הלידה והמוות, וראו בהם אמצעי למעשי כשפים או כקסם עצמו. דמויותיהם תוארו על מטבעות, ספלים ופסלים, הם היוו נושאים לשירה וספרות, והופיעו בציורים רבים ואף כעצמים בקברי מומיות.
תרבויות אחדות ראו בהם אותות טובים, ואחרים ראו בהם אף יצורים הנערצים על ידי אליליהם, משורריהם וסופריהם, מלומדיהם וזקני עמם. תכונה נפוצה במיוחד המיוחסת לדורסי הלילה היא החוכמה, שקושרה אליהם על ידי תרבויות רבות. בניגוד לתכונה טובה זו, ולעיתים אף במקביל לה, בפולקלורים אחרים נתפשו דורסי הלילה כאות המבשר על רעות באות וקרבות, או כיצורים האוהבים להוליך שולל, לתעתע ולהפעיל אשליות. למשל, אמונות טפלות רווחות בכל רחבי העולם הן תפקידם של דורסי הלילה כשליחי המוות, המבשרים על מותו המתעתד של אדם, כנשמתו צמאת הנקמה של לוחם שנהרג, וכמכשפה מכונפת החוזה עתידות או חוטפת ילדים. משוער כי אלו היו אחת מקבוצות העופות הראשונות שלכדו את תשומת לבם של בני האדם הקדומים, והפנו אותה ליצירת אמונות טפלות, מיתולוגיות וכו'. הסיבה לכך היא ככל הנראה השילוב של אורח חייהם הלילי, תעופתם השקטה, עיניהם הגדולות, ראשם המסתובב כמו לא היה מחובר כלל לגוף, וקריאותיהם המשונות והמסתוריות באמצע הלילה, שלא דומות כלל לקולותיהן הנעימים של הציפורים.
כדוגמה לאמונות היכולות להתעורר מהיתקלות עם דורסי לילה, אפשר לבחון את המקרה התנשמת הלבנה. סיבה אפשרית לסיפורי רוחות ושדים הרודפים מבנים ישנים יכולה להיות הימצאות של תנשמת לבנה המקננת במבנה, שכן אם אדם נכנס אליו ומפחידה בטעות, היצור הלבן המתעופף במהירות נראה מעין רוח רפאים מרתיעה. בנוסף, בתנאי תאורה ובזוויות מסוימות נוצותיה זוהרות ובוהקות, כמין מראה המחזירה אור, מה שיכול להיות המקור לאגדות עם רבות מתרבויות שונות המספרות על אורות רפאים מרחפים, כגון האגדות על will-o'-the-wisp ו-jack-o'-lantern מאירופה. מאפיין נוסף של תנשמת זו הוביל קרוב לוודאי לאגדת עם נוספת, והיא הישות הנקראת באנשי במיתולוגיה האירית. על פי האגדה, הבאנשי מתחילה לצרוח ולילל בקול מזעזע המעביר צמרמורת בשומע אותו, כאות למותו הקרב של אדם. הסבר אפשרי הוא שצווחתה של התנשמת – הנשמעת לרבים כקול לא טבעי וגורמת חלחלה לחלק מהאנשים השומעים אותו בפעם הראשונה – יצר במוחם של אנשים שהתהלכו בלילה סיפורי אימה שונים.

בתרבויות האדם הקדמון

תיעוד אמנותי של דורסי לילה קיים כמעט מראשית האמנות הפרהיסטורית, בציורי המערות של דרום-מערב צרפת מהתקופה הפלאוליתית העליונה. במערת Chauvet, בה נמצאו ציורי המערות הקדומים ביותר שנתגלו (30,000-32,000 שנים לפני זמננו), מתואר ינשוף בעל ציצות אוזניים, ככל הנראה ינשוף עצים או מין אוח כלשהו. במערת Trois Frères, נמצא ציור שנחרט על אחד מקירותיה ומתוארך לכ-20,000 עד 15,000 שנים לפני זמננו ומתאר זוג אוחי שלג וצאצאיהם. תיעוד זה מצביע שתפוצת עוף זה בעבר כללה אזורים דרומיים יותר יחסית להווה.
דורסי לילה הופיעו גם בציורי המערות ואומנויות הסלע של האבוריג'ינים האוסטרליים באזור נהר ויקטוריה (Victoria River).

בתרבויות אירופה

בסיציליה, השעיר המצוי נחשב כשליחו של המוות, וקריאתו בסמוך לביתו של אדם חולה מודיעה על פטירתו בתוך שלושה ימים, ואצל הארמנים דורסי הלילה קושרו אל השטן. עם זאת, בחלק אחר של אירופה נטען כי השפעת יכולה להתרפא באמצעות שמיעת המייתו של דורס לילה, או לפחות את רוב תסמיניה. גם באנגליה, אמונה טפלה נפוצה קישרה את התנשמת הלבנה אל המוות, ואם עפה היא ליד חלונו של אדם שנפל למשכב, זה האחרון ימות תוך זמן קצר. אמונה טפלה נוספת מארץ זו ייחסה לה יכולת לחזות את תנודותיו ההפכפכיות של מזג האוויר – אם נשמעה צווחת, משמע סערה או מזג אוויר קר מתקרבים, ואילו אם נשמעה צווחת במהלך מזג אוויר רע, משמע שקט עומד בפתח. מנהג עתיק – שאף התקיים עד המאה ה-19 – היה למסמר תנשמת לבנה מתה לדלת הבית כדי להרחיק מחלות איומות. כמו כן, הריגה של פרט שני ותלייתו באסם תגן על הרכוש והיבולים מנזקי הטבע. על אף כל הנאמר, בחלק מאזורים הצפוניים באנגליה זהו מזל טוב לראות דורס לילה. אצל הקלטים, דורס הלילה סימל את השאול. אנשי אטרוריה העתיקה היה קשור לאל החושך. בגרמניה ילד הנולד כאשר דורס לילה קורא יחווה חיים לא שמחים. באירלנד, דורס לילה שהתעופף דרך חלון הבית היה חייב להיהרג, שכן אם יצא יקח את מזלו של הבית יחד איתו. גם בפולקלור הפולני המוות והמזל הרע מקושר איתם, ונאמר כי אישה שמתה רווקה הופכת ליונה, בעוד אישה שמתה נשואה הופכת לדורס לילה, וכי קריאתם של דורסי לילה מסמלת רעות באות. חוואים מטרנסילבניה נהגו לגרש דורסי לילה משטחם על ידי הליכה בעירום סביב שדותיהם.
בצרפת דורסי הלילה הוערכו כל כך עד שחלקם כונו כדוכסים, ביניהם ינשוף העצים הנקרא Hibou moyen-duc (בתרגום חופשי: ינשוף דוכסי בינוני") והאוח המצוי הנקרא Hibou grand-duc או Grand-duc d'Europe (בתרגום חופשי: "ינשוף דוכסי גדול" ו"הדוכס הגדול של אירופה" בהתאמה). באזור Brittany האמינו כי דורס הלילה הנראה בדרך לקציר מסמל מזל טוב. לעומת זאת, שמה הצרפתי של התנשמת הלבנה הוא effraie, שמקורו בפועל effrayer שמשמעותו "להפחיד". כמו כן, בעיר בורדו חל מנהג בו זרקו מלח לאש כדי לבטל את קללתו של דורס הלילה. אמונה טפלה טענה כי כאשר אישה הרה שומעת את קריאתו של דורס לילה, זהו סימן שברחמה בת. בחבל לורן, רווקות היו יוצאות ליער וקוראות לדורסי הלילה שיעזרו להם למצוא בעלים. במתילוגיה הרומנית, חוטאים שהתחרטו עולים לגן עדן במסווה של אוח השלג. קריאתו של דורס לילה בווילס נחשבה כסימן לכך שנערה לא נשואה איבדה את בתוליה, ואם שמעה אותה אישה ההרה כשהיא נמצאת לבדה, סימן שילדה יהיה מבורך. במיתולוגיה הוולשית, Blodeuedd קוללה על ידי דוד בעלה והפכה לינשוף, ולא יכלה להראות את פניה לאור יום, שכן ציפורים אחרות מתקיפות אותה.
בניגוד לחכמתם לכאורה, הם גם קושרו אל הטיפשות. לדוגמה, בפינלנד המילה pöllö משמעותה הן ינשוף והן אדם נבער. הרומאים הקדומים (וכן באנגליה) האמינו כי אחדים מדורסי הלילה כה טפשים עד שאפשר לשכנע אותם לסובב את ראשם סחור סחור עד שהם יחנקו, בכך שמסתובבים סביב העץ עליו הם נחים. בלוקסמבורג, אמונה טפלה טוענת כי דורסי הלילה מרגלים על אוצרות, גונבים ומחביאים אותם.

ביהדות

בעלי חיים שלהם השמות אוח, קאת, כוס, כוס החורבות, ינשוף, שעיר, לילית ותנשמת מוזכרים מספר פעמים במקרא. החוקרים חלוקים בדעותיהם לגבי זיהוים. לדוגמה, בספר ישעיהו נכתב: "וְרָבְצוּ שָׁם צִיִּים וּמָלְאוּ בָתֵּיהֶם אֹחִים וְשָׁכְנוּ שָׁם בְּנוֹת יַעֲנָה וּשְׂעִירִים יְרַקְּדוּ שָׁם." (יג, כא) אף על פי כן, לא נהוג לזהותו כדורס המוכר היום בשם זה. רבי יונה אבן ג'נאח בספרו "ספר השורשים" סבר כי מדובר בנמייה, בעוד לפי מילון "Brown–Driver–Briggs" זהו תן. דוגמה נוספת הוא הקאת – בתורה מוזכרת כאחד מהעופות הטמאים, ובישעיהו ובתהילים כעוף מדברי, המסמל את חורבנו של מקום. חלק מהחוקרים מזהים אותו כלילית מדבר (Strix Butleri) או ככוס החורבות.
הינשוף מוזכר בתלמוד הבבלי, במסכת נידה כב–כג. התלמוד דן בטומאתה האפשרית של אישה, אשר הפילה עובר בדמות בעל חיים, בהם הינשוף.
דורסי לילה מופיעים על גבי דף השער של הספר "תועפות ראם", שנדפס באיזמיר בשנת תקכ"ב (1762), בדפוס יאודה חזן. בחלק התחתון של הדף מצוירים שני אריות בעלי פנים של דורסי לילה, המופיעים בספרים נוספים של אותו בית הדפוס.

בישראל

בישראל נפוץ השימוש בינשוף כסמל לחוכמה, ככל הנראה בשל עיניו הגדולות וכן בשל היותו בעל החיים המזוהה עם אתנה, אלת המלחמה והחוכמה במיתולוגיה היוונית. שימוש זה רווח במיוחד במסגרות חינוכיות לילדים.
בצה"ל קרוי גדוד הסיוע הכימי של חיל ההנדסה הקרבית (לשעבר גדוד האב"כ) בשם "גדוד ינשוף". מסוק ה-UH-60 בלקהוק מכונה בחיל האוויר הישראלי בשם "ינשוף".

בתרבויות אסיה

יש ודורסי לילה הגיעו אף לדרגת אלים, ודוגמה לכך הוא האוח ממין Bubo blakistoni, אחד מהאלים החשובים ביותר של בני איינו מיפן. חברי קבוצה אתנית מכנים אותו בשם Kotankor Kamuy, כינוי שמשמעותו "אל הכפר" או "האל המגן של הכפר", ומרימים כוסית לכבודו לפני יציאתם למסע ציד. בעתות מגפה או רעב, יש והם ממסמרים דמויות עץ לקירות ביתם. מינים אחרים מסמלים אצלם דברים שונים יותר: חברי הסוג ינשוף צווחן מזהירים מפני סכנה, ומיני אוח אחרים והתנשמת הלבנה הם שדים. בחלקים אחרים של אסיה דורסי לילה אחרים גם נתפשו כישויות אלוהיות או כאבות קדמונים קדושים, ויוחס להם הכוח להדוף ולגרש רוחות רעות, ולמנוע רעב ומגפות. במומגוליה, עורות דורסי לילה נתלים כדי לגרש רוחות רעות, ונטען כי אלו הראשונים מתעופפים לבתים כדי לקחת את ציפורניהם של האנשים.
באזורים בסין ודרום מזרח אסיה, אגדת עם מספרת על דורסי לילה המתענגים על דמם של תינוקות שאך נולדו, ואגדה נוספת טוענת כי הגוזלים מנקרים את עיני אמם, ואף אוכלים אותה. גם בארץ זו הוא נתפס כשליחו של המוות, ואף נטען כי קולו דומה לקולות שדים ורוחות, או לקול חפירות הקברים. בשל כך, אמונה טפלה אחת אומרת כי כאשר אדם נוטה למות, ליד ביתו ישמע דורס לילה קורא "לחפור, לחפור". מצד שני, בחלקים אחרים בסין, וכן בדרום אמריקה, משוער כי נוצותיהם מביאות מזל טוב ומסייעות לאדם המחזיק בהם בחיי האהבה שלו. גם בחלקים ממרכז אסיה, לנוצות יוחסו סגולות לשמירה מכוחות רשע, ולטפריו יוחס הכוח לגרש מחלות ולבטל אי פוריות באישה. אמונה נוספת המייחסת טוב לדורסי הלילה היא הקשרם עם הברק והתוף, שכן הם מאיר את הלילה ומפרים את השקט שלו, ועם נקודת היפוך הקיץ. מנהג הוא להציב בובות בדמותם בפינות הבית כדי להגן עליו מברקים. במיתולוגיה הסינית מופיעה הישות ליי-גונג (雷公) שהיה בעל גוף אדם, אך עם כנפים, טפרים ומקור של דורס לילה.
במיתולוגיה של מיאנמר, דורס הלילה קיבל את פרצופו השטוח כי התערב בריב של ציפורים אחרות. לעומת זאת, בבודהיזם, דורסי הלילה נתפסים כניגוד של הבורות, שכן הם מייצגים את ההתבודדות והחושך הנצרכים למדיטציה עמוקה.
גם ברוסיה, בקהילות אחדות נתפשו דורסי הלילה כמודיעים על בוא המוות והאסון. רוסים ואוקראינים נהגו לפעמים לקרוא לאדם לא חברתי בשם Сычи, שהוא השם הרוסי לסוג כוס. בקהילות אחרות, ציידים היו נושאים טפרי דורסי לילה, כך שאם ונהרגו במהלך מסעם, יוכלו לטפס אל העולם הבא. הטטרים הקדומים האמינו כי השמאנים שלהם יכולים להפוך צורתם לינשופים. בני חלמגוד (Хальмгуд) המונגולים ראו בדורסי הלילה חיה קדושה, כי האמינו שהם הצילו את ג'ינגיס חאן. אגדה מהרי אורל אומרת שאוח השלג נענש והוכרח להשאר בעוד שעופות אחרים נודדים, זאת בשל הרמאות וההונאה שלו.

בהודו ונפאל

לדורסי הלילה תפקיד מרכזי באגדות עם רבות בהינדואיזם, בעיקר למיני האוח. בהינדואיזם, דורס הלילה הוא ה-vahana (ה"נושא" במובן של נשיאה) של האלה לקשמי (Lakshmi), אלת הכסף והשפע. חלק מההודים, במיוחד אנשי בנגלדש, מאמינים כי ינשוף לבן הנכנס לבית מסמל מזל טוב, במיוחד בקשר לפרנסה.
גם בהודו נפוץ ההקשר של דורסי הלילה אל המוות, המזל רע, וכשליחי הרוע או מבשריו. בדרום הודו, קריאותיו של דורס לילה פורשו לפי מספרן: קריאה אחת משמעה סימן למוות הממשמש ובא; שתיים מסמלות הצלחה במעשים; שלוש מנבאות חתונה של אישה במשפחה; ארבע מציינות הפרעה בדבר כלשהו; חמש חוזות מסע עתידי; שש אומרות כי אורחים עתידים להגיע; שבע מסמלות מצוקה נפשית; שמונה מנבאות מוות פתאומי ותשעה מזל טוב. בחלקים אחדים של תת-היבשת ההודית, אגדת עם מספרת כי דורס הלילה נישא לעטלף. אמונה טפלה נוספת אומרת כי קריאתו של האוח בלילה, מתוך בית קברות או חורשה קדושה (sacred grove), מסמלת כי הוא לכד את נשמתו של אדם שאך נפטר.
המילה ההודית उल्लू ‏(אוּלוּ) שמשמעותה ינשוף משמשת בביטויים לתיאור טפשות, כגון הביטויים השכיחים उल्लू की तरह (אוּלוּ קִי טַרָה) שפירושו "כמו ינשוף" (להתנהג בטיפשות כמו ינשוף) ו-उल्लू बनाना (אוּלוּ בננה) שפירושו "לעשות ממישהו טפש". ביטוי נפוץ נוסף הוא לכנות אדם כינשוף, כדי לעליבו על שום טיפשותו.

בתרבויות אוקיאניה ואוסטרליה ואיים שונים

אבוריג'ינים מאוסטרליה דוברי ניב Wotjobaluk מקבוצת Wergaia האמינו כי בין דורסי הלילה לנשים יש קשר רוחני הדוק. לכל אישה דורס לילה פרטי המהווה שומר הנשמה שלה, ועל ידי כך שהנשים מגנות על הינשופים, כך מוגנים גם קרובי משפחותיהן (הגברים היו מגנים על העטלפים). חלק אחר מחשיב את דורסי הלילה כאות מבשר רעות, אם הם שוכנים בית במשך מספר ימים. ליד במדגסקר, אמונה טפלה מספרת כי דורסי הלילה מצטרפים למכשפות לריקוד על קבריהם של המתים. בחצי האי המלאי, מאמינים כי דורסי הלילה חוטפים תינוקות שאך נולדו ואוכלים אותם.
בהוואי, ינשוף העצים, שהוא דורס הלילה היחיד המצוי בארכיפלג זה, הוערך מאד ונחשב כישות מגנה. בבורנאו, אגדת עם סיפרה על כך שהאל הפכה את אשתו לדורס לילה לאחר שגילתה את סודותיה בפני בני האנוש. בסביבות העיר מנדו (Manado), שבאי סולאווסי מאיי אינדונזיה, דורסי הלילה נחשבים לחכמים ומכונים Burung Manguni, במיוחד אצל בני Minahasa. בשל כך, אדם הרוצה להתחיל בנדודים מקשיב לקריאותיהם: קריאה מסוג אחד מסמלת שבטוח לצאת לדרך, ושנייה מסוג אחר מסמלת שכדאי להישאר בבית. בסמואה, האמונה אומרת כי האנשים הם צאצאי דורסי הלילה. ביווה ובורנאו, מין השעיר Otus bakkamoena נתפס כמושא הערצה או יראה.

בתרבות הטרום-קולומביאנית של אמריקה

בתרבות הטרום-קולומביאנית, מוטיב דורס הלילה רווח מאד, ומופיע בין היתר בתחום הקדרות, הגילוף, יצירת טוטמים והפטישיזם. כמו כן, סיפורים ואגדות עם שונות מופיעות בקרב העמים האינדיאנים השונים (לקריאתן, ראו: Native American Owl Mythology בסימוכין עיקריים). לדוגמה, אגדה אחת מספרת על נערה שהתחתנה עם פרט מהמין אוח וירג'יניה, אחרת על ינשוף שניסה לגרום ללילה להימשך לעד, ונוספות על ילדים הנענשים על חוצפתם, על מוצאו של אוח השלג ועוד (ראו סוף הפסקה).
לדוגמה, על גבי קערה המשויכת לתרבות מוצ'ה (Moche) – אשר התקיימה בחוף הצפוני של פרו לפני כ-100 עד 800 שנים לפני הספירה, והתבססה על חקלאות – תוארה תנשמת אוחזת מכרסם במקורה, מה שמעיד כנראה על הבנת התפקיד האקולוגי שלה כטורפת מכרסמים מזיקים. ביוטה, בני תרבות פרימונט (Fremont) היו אחראים ליצירות אמנות סלע רבות. אחת מהיצירות נמצאת ליד העיר מואב ומתוארכת ללפני 800 עד 1,500 שנים. בציור, שגובהו כ-60 ס"מ, מתואר ינשוף בעל ציצות אוזניים ורגליים ארוכות יתר על המידה. יצירה אחרת, הנמצאת בקניון ניין מייל (Nine Mile) וגובה כמטר אחד, מתארת גם היא ינשוף בעל ציצות, אך אחד שרגליו נורמליות יותר. בקניון של נהר קולומביה (Columbia River Gorge), בפארק המדינתי קולומביה הילס (Columbia Hills State Park), נמצאת יצירה נוספת המכונה לעיתים ינשופי ספדיס (Spedis owls). ככל הנראה יצירה זו נעשתה על ידי בני תרבות יקימה/יקמה (Yakima/Yakama), שהאמינו כי הינשוף היה בעלה של Tah-tah kle'-ah (בתרגום חופשי: "מפלצת אשת-הינשוף"), אחת מחמש מפלצות אחיות שנהגו לאכול אינדיאנים.
תכונות טובות קושרו לא אחת עם עופות אלו. לדוגמה, ינשופים ננסיים בדרום היבשת היו נלכדים ומושמים בכלוב, מתוך אמונה שהם יביאו מזל טוב והצלחה בחיי האהבה של בעליהם. בני צ'רוקי נהגו לרחוץ את עיניו של תינוק שאך נולד במים בהם הוטבלה נוצת דורס לילה, מתוך אמונה שפעולה זו תשפר את ראיית הלילה שלו, והשמאנים שלהם נהגו להתייעץ עם המין ינשוף צווחן מזרחי בהחלטותיהם. בני Kiowa מדרום המישורים הגדולים האמינו כי שאמנים עוצמתיים שינו צורה לדורסי לילה עם פטירתם. בני סמינול (Seminole) מפלורידה וחלק מקבוצת האינדיאנים הענקית קרי (Cree) נהגו להגיב בשריקה לשמע קריאתו של דורס לילה – אם הוא ענה זהו סימן למזל טוב, ולהפך. בני היידה מדרום-מזרח אלסקה ומחופה של קולומביה הבריטית גילפו את דמותה של הלילית המצויה על עמודי הטוטם שלהם. השמאנים של תרבות זו ענדו קמיעים שהוכנו מאיבריהם של דורסי לילה, וחשבו מסכות המעוטרות בנוצותיהם. באריזונה, במיתולוגיה של בני הופי (Hopi) התקיים יצור בשם Mongwu, שהיה בחלקו אוח וירג'יניה, המופקד על הטיפול בישויות אחרות המחוללות תעלולים (Koshari/Kachina). תרבות זו ראתה בכוס ממין Athene cunicularia – בנוסף לתפקידו כאל המוות – כשומר האש וכמשגיח של כל הדברים התת-קרקעיים (כגון נביטת הזרעים). הוא כונה בשם Ko'ko, שמשמעותו "שומר החושך".
תרבויות אשר ראו בדורסי הלילה מקור לטוב, לעיתים קרובות ראו בהם גם סימני עוצמה, אומץ וחוכמה, ואף הקנו להם תפקיד סמלי בלוחמה. בני טלינגיט (Tlingit) מהחוף המערבי התפללו לרוחות דורסי הלילה כדי שיעניקו להם אומץ בלחימה, והם אף הסתערו לקרב בקריאות המחקות את אלו של הראשונים. בצפון המישורים הגדולים, בני תת-השבט אוגללה (Oglala) משבט לקוטה של שבט-העל סו העריצו את אוח השלג יותר מכל הדורסים האחרים, בשל חוזקו הרב. משום כך, לוחמים שלחמו היטב בקרבות חבשו כיסוי ראש שהוכן מנוצותיו, כדי להעיד על גבורתם. בני הידטסה (Hidatsa) מדקוטה הצפונית ראו בכוס ממין Athene cunicularia מגן הרוחני של לוחמים אמיצים, ובני לנאפי האמינו כי דורס לילה המופיע בחלומם יהפך למגן האישי שלהם.
ביבשת זו, ייחוס נפוץ לדורסי הלילה הוא המוות, המזל הרע ואופי סורר. בתרבות זאפוטק (Zapotec) מדרום מקסיקו, נתפשה התנשמת הלבנה כמודיעה על המוות הקרב של אדם מסוים, ולאחר מכן לוקחת את נשמתו, וכן בני האפאצ'י טענו כי חלום המופיע בו דורס לילה מנבא מוות. אצל קבוצות אתניות אחרות אגדות עברו מפה לאוזן על דורסי לילה החוטפים ילדים ואוכלים אותם. הם מופיעים גם בהירוגליפים של תרבות המאיה, שם ככל הנראה קושרו לאל המוות, אל המלחמה והקרבת האדם. בני קייג'ון מלואיזיאנה ובני  Ojibwe האמינו במזל הרע המקושר לדורסי הלילה, ואלו הראשונים ששנתם הוטרדה על ידי קריאתו של המין ינשוף צווחן מזרחי, אף נהגו לחלוץ את נעלם השמאלית ולהפוך אותה או להפוך את הכיס השמאלי של מכנסם כלפי חוץ, זאת כדי לבטל את המזל הרע אותו הוא מנבא. האצטקים האמינו שדורסי הלילה מסמלים את עולם השאול. על כן, בעת טקסי הקרבות האדם המוכרים שלהם, הכוהנים החזיקו מיכלי אבן שקושטו בדמויותיהם של דורסי הלילה, כדי להכיל את לבבותיהם של המוממתים.
בהקשר טוב יותר של המוות, בני פימה (Pima) מדרום-מערב ארצות הברית נהגו להניח נוצת דורס לילה בידו של אדם הנמצא על ערש דווי, כדי שבעליה יוביל אותו בבטחה במעבר בין החיים למוות. בני פואבלו (Pueblo) מאריזונה וניו מקסיקו קישרו את דורסי הלילה אל Masau'u Kachina, אל המוות שלהם, ובחלק משבטי הסו הינשוף Hin-Han היה השומר של שביל החלב, דרכו עוברות הנשמות אל העולם הבא. אנשי Kwakwa̱ka̱’wakw ראו בדורסי הלילה נשמות של בני האדם, ומשום כך נמנעו מלפגוע בהם, שכן אם נהרג אחד משמע כי האדם לו שייכת הנשמה מת גם הוא יחד עמו. אנשי מוהאבי (Mojave) מאריזונה האמינו שנפטר הופך לדורס לילה כשלב ביניים, לאחר מכן לחיפושית ולבסוף לאוויר.

דוגמאות לאגדות

אגדות עם רבות על דורסי הלילה נפוצו באמריקה. בני אפאצ'י יראו את "הינשוף הגדול" (Big Owl), שהיה יצור ענק שלפעמים לבש דמות אדם ולפעמים דמות ינשוף מצויץ, והיה מסוגל לחטוף ילד במעופו. בפולקלור של תרבות Wabanaki תואר ה-Cipelahq, ישות בדמות ציפור שנהגה להפחיד ילדים שלא שמעו בקול הוריהם. אצל בני סמינול, הסטיקיני (Stikini) היו מכשפות אשר בשעות היום היו נראות כבני סמינול לכל דבר, אך בשעות האפילה מפלצות מרושעות אלו הקיאו את נשמתן ואיבריהם הפנימיים, והפכו עצמן לינשופים הניזונים מלבבותיהם של בני האנוש. חלק מקהילות הסמינול מאמינות כי הגיית השם לבדה מעמידה את האדם בסיכון להפוך לאחת כזו. בשבטים אחרים עופות אלו נתפשים כיצורים מטרידנים או עצלנים, המגורשים אל שעות הליל כעונש על התנהגותם.
האינואיטים האמינו כי ינשוף השדות היה בעבר ילדה קטנה שהפכה לציפור בעלת מקור ארוכה, אך מרוב התרגושתה התנגשה בקיר ושיטחה את פניה. הם גם כינו את המין Aegolius funereus בכינוי "העיוור" על שום התנהגותו השקטה במשך היום, וילדיהם אף לקחו להם פרטים כחיות מחמד. בני מנומיני (Menominee) מויסקונסין האמינו כי היום והלילה נוצרו לאחר ויכוח בין המין Aegolius acadicus לבין ארנב – זה האחרון ניצח, אך התיר את קיומו של הלילה לטובת יריבו. בני מונטגני (Montagnais) משבט האינו (Innu) שהשכנו לאורך החוף הצפוני של מפרץ סנט לורנס בקוויבק, האמינו כי אותו המין היה בעברו דורס הלילה הגדול בעולם, שהיה גאה בקולו. לאחר שזה ניסה לחקות את שאגתו של מפל, הרוח הגדולה השפילה אותו על ידי הקטנתו לדורס לילה שקולו נשמע כמו מים מטפטפים. בני נאבחו מדרום-מערב ארצות הברית כי בורא העולם, ששמו Nayenezgani, אמר לדורס הלילה כי לעתיד לבוא האנשים ישמעו בקולו כדי לדעת את עתידם. במקסיקו, אגדת עם סיפרה כי הינשוף יצר את רוח הדרום (והפרפר את מקבילתה הצפונית), וכוס החרבות הוא שליחו של "הבעלים של אדמת המתים".
באי אנדרוס (Andros), אחד מאיי בהאמה, התקיימה בעבר התנשמת Tyto pollens – עוף חסר מעוף שגובהו כמטר. ככל הנראה, תנשמת זו הייתה המקור לאגדות העם העתיקות באי על ה"צ'יקצרני" (Chickcharney), שדון דמוי עוף המחולל הרס, לו שלוש אצבעות רגליים וראש היכול להסתובב על צירו. לאורך החוף הצפון-מערבי של אלסקה, אנשי יופיק (Yupik) חבשו מסכות שבחלקן היו בצורת ינשופים (בעיקר אוח השלג) על שום היותם רוח טובה.

כמצרך ברפואה ובמטבח העממיים

מכיוון שיוחסו להם סגולות על טבעיות, תרבויות רבות האמינו כי לאיבריהם השונים של דורסי הלילה תכונות מועילות שונות, ומשום כך השתמשו בהם ברפואה העממית ובטקסים. על אף שיעילותן של התרופות והפעולות השונות לא הוכחו מדעית, השימוש בהם היה רווח למדי בעבר. לדוגמה, באפריקה מנהג נפוץ הוא אכילת עיני דורס לילה כדי "לרכוש" את ראיית הלילה החדה. בפוארטו ריקו נהוג היה לרפא אסתמה על ידי אכילת דורס לילה, ובאורוגוואי הכוס ממין Athene cunicularia הוגש באופן מסורתי למחלימים ממחלה, מתוך אמונה כי טעם בשרו יעורר רעב בריא למזונות אחרים. שימוש נוסף ונרחב באיברי דורסי הלילה נעשה באסיה (ובעיקר בסין), ועל כן רבים הם שנהרגים לניצול איבריהם. לדוגמה, הם משמשים מרכיב בתכשירים המעוררים תאווה מינית עזה.
באירופה מופיעים רבים מהמתכונים לתרופות והמאכלים שמיועדים לריפוי מחלות ובעיות שונות. פליניוס הציע באותו הספר לרפא דימום תרופה שנעשתה על ידי הרתחת תנשמת לבנה בשמן, והוספה של חלב כבשה ודבש. באנגליה (וכן בהודו), ביצים ואף גוף שלם נחרכו ונטחנו לאבקה כדי לרפא בעיות ראייה וכאבי עיניים, ומרק דורס לילה בושל כדי לרפא שעלת. באיטליה, מוח או כבד של ינשוף צעיר עורבבו עם שמן ונמזגו לאוזנו של המתלונן על כאבי אוזניים, ובפולין, נוצות שנחרכו על גבי פחם ניסו לרפא שיגרון. באזורים אחרים באירופה מתכון לריפוי מחלת השיגדון הוא למרוט נוצותיו של דורס לילה, לקחת את הגוף העירום ולחנוט אותו בתנור, לכתוש ולערבב עם שומן חזיר, ולמרוח על האזור החולה. באיטליה, ראשו של אוח או ינשוף עצים עורבב עם שורש שושן ותמד, ושימש כנגד זיהום גידים. באזורים נוספים באירופה, ביצים נמרחו כדי להכהות שיער מאפיר או כדי לטפל באיבוד שיער, בושלו במרק כשהסהר בשלבי דעיכתו כדי לרפא אפילפסיה, בושלו שלושה ימים ביין כדי לסייע במקרי חמרמורת (הנגאובר), ונאכלו כדי לעורר רגש דחייה מאלכוהול. כמו כן, כפות רגליים נוצלו כמרכיב בנסיוב כנגד הכשת נחש, ונוצות הדורס, אם הושמו מתחת לכריתו של ילד מתייפח, שימשו להפסקת בכיו.
דורסי הלילה אינם שכיחים במטבחיהם של העמים השונים, אך הציד לא נדיר. ציד אוחי השלג הוא מסורת עתיקה בתרבויות מסוימות באירופה וצפון אמריקה, אשר מתקיימת בהווה גם אצל האינואיטים המתארים אותם כ"גושי בשר". קהילת דוברי שפות האתבסקה מאלסקה מתייחסת ללילית האפורה, המכונית בפיהם Nuhl-tuhl ("מהלך כבד"), כמקור מזון איכותי מפאת השומן שאותו היא צוברת במהלך החורף. לפי המסורת שלהם, רק לזקני הקהילה מותר לאכול את הלילית, ועל כן צעירים האוכלים אותה נדונים לגדילה מהירה ומוות.