איליה מצ'ניקוב

קורות חייו

מצ'ניקוב נולד בכפר איוואנובקה במחוז חרקוב שבאוקראינה, באימפריה הרוסית, וכינה עצמו "בן הערבות". אמו, אמיליה לבובנה נווחוביץ', הייתה יהודיה, בתו של הסופר והמשכיל היהודי רוסי יהודה ליב נווחוביץ' והיא השפיע על חינוכו במיוחד בתחום המדעים. אביו של המדען, איליה איוואנוביץ' מצ'ניקוב, היה רוסי, קצין במשמר המלכותי. הוא נמנה עם צאצאיו של יורי סטפנוביץ' מילסקו-ספפארי, נכדו של ניקולאה מילסקו ספטארול, המלומד והדיפלומט הרומני ממולדובה שהשתקע ברוסיה בסוף המאה ה-17. השם מצ'ניקוב בא מהכינוי "מצ'ניק" = "נושא חרב", שהוא תרגום לרוסית של הכינוי הרומני Spatarul "ספטארול" (או בפי הרוסים "ספפארי").
מצ'ניקוב למד בבית ספר בחרקוב. כבר כשהיה ילד קטן הוא התעניין מאד בידיעת הטבע, ונשא הרצאות בנושא לאחיו הקטנים ולילדים אחרים. באותה תקופה הוא התעניין במיוחד בבוטניקה ובגאולוגיה. מצ'ניקוב למד באוניברסיטת חרקוב. הוא למד באופן אינטנסטיבי והצליח לסיים את התואר שנמשך 4 שנים בתוך שנתיים בלבד. לאחר מכן הלך ללמוד פאונה ימית בהלגולנד בגרמניה ולאחר מכן לאוניברסיטת גיסן, שם עבד עם פרופסור Rudolf Leuckart. לאחר מכן ערב לאוניברסיטת גטינגן ולאקדמיה במינכן, שם עבר במעבדתו של הרופא והבונטנאי Philipp Franz von Siebold. בשנת 1865, בזמן עבודתו בגיסן, הוא גילה עיכול תוך-תאי (Intracellular digestion) באחת מהתולעות השטוחות, תצפית זו השפיעה על גילוייו בעתיד. בהמשך הוא עבר לנפולי שם התכונן לתזת הדוקטורט שלו בנושא התפתחות עוברית של דיונונים מסוג Sepiola, ו-סרטנאי Nelalia.
לאחר הלימודים התמנה פרופסור לזואולוגיה באוניברסיטת אודסה.
בסנט פטרסבורג פגש מצ'ניקוב את אשתו הראשונה, לודמילה פיודורוביץ'. לודמילה חלתה בשחפת כה חמורה עד שנאלצו לשאת אותה לחתונה בכנסייה בכיסא. במשך חמש שנים עשה מצ'ניקוב כל שביכולתו כדי להציל את חייה, אבל היא נפטרה ב-20 באפריל 1873. שבור מאובדן זה, ומוטרד בשל בעיות ראייה, בעיות לב וקשיים באוניברסיטה, מצ'ניקוב היה כה פסימי, עד כי ניסה להתאבד על ידי בליעת מנה גדולה של אופיום; למרבה המזל לעצמו ולאנושות, הוא לא מת. באודסה פגש מצ'ניקוב את אשתו השנייה, אולגה, אותה נשא לאישה בשנת 1875. בשנת 1880 הותקפה אולגה בצורה קשה על ידי טיפוס הבטן, ולמרות שלא מתה, מצ'ניקוב שעדיין סבל מבריאות קשה נתקף שנית בדיכאון קשה וניסה להתאבד בשנית. הפעם החליט, לעשות זאת באמצעות הניסוי המדעי של חיסון עצמו עם קדחת חוזרת אנדמית, כדי לברר אם המחלה עוברת בדם. ההתקפה של קדחת חוזרת שאחריה הייתה חמורה, אבל היא לא הרגה אותו.
ב-1882, לאחר החלמתו מהמחלה, התפטר מצ'ניקוב מאוניברסיטת אודסה, בגלל התנגדותו לממשל בזמן הממשלה הראקציונרית שקמה לאחר ההתנקשות באלכסנדר השני.
לאחר מכן נסע מצ'ניקוב למסינה באיטליה כדי להמשיך את עבודתו על אמבריולוגיה השוואתית, במעבדה פרטית שהקים שם. בשנת 1882 במסינה גילה מצ'ניקוב את תופעת הפאגוציטוזה שבזכותה התפרסם. תגלית זו נעשתה כאשר זיהה מיצ'ניקוב, תאים ניידים בזחלים של כוכבי ים. בזכות היותם קטנים ושקופים יכול היה מצ'ניקוב להביט בהם מבעד למיקרוסקופ בזחלים בעודם בחיים. מצ'ניקוב חשב שתאים אלה הם חלק ממערכת ההגנה של אורגניזמים אלה. כדי לבחון רעיון זה הוא תקע בזחלים קוצים זעירים מעץ מנדרינה אותו הכין באותה תקופה כדי שישמש עץ חג מולד עבור ילדיו. למחרת בבוקר הוא מצא שהתאים הניידים הקיפו את הקוצים. הוא ידע עוד קודם לכן שכאשר מתרחשת דלקת בקרב בעלי חיים שיש להם מערכת דם וסקולארית, יצאו מכלי הדם תאי דם לבנים, ועלה בדעתו הרעיון כי תאי-דם אלה עשויים לבלוע ולעכל חיידקים שפלשו לגוף. הוא העלה את היפותזה הזו בפני Carl Friedrich Wilhelm Claus, פרופסור לזואולוגיה מאוניברסיטת וינה, שהציע לו להשתמש בשם "פגוציט" ("phagocyte") כדי לתאר סוג של תא שיכול להרוג פתוגנים. מצ'ניקוב תיאר את ממצאיו באוניברסיטת אודסה בשנת 1883.
ב-1887 עזב מצ'ניקוב את תחומי האימפריה הרוסית. ב-1892 קיבל משרה במכון פסטר בפריז, וכעבור שלוש שנים היה לסגן מנהל המכון. בשנת 1908 קיבל פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה על התאוריה שהגה. את חלקו בפרס הוציא למימון מחקריו.
אוניברסיטת אודסה נקראת לכבודו (מאז 1949) בשם "האוניברסיטה הלאומית של אודסה ע"ש א.א. מנצ'יקוב" (אוק').