google/wiki40b huggingface dataset:
אלמה מושונוב

ביוגרפיה

נולדה וגדלה בתל אביב, בתם של השחקנים מוני מושונוב וסנדרה שדה. 
בשנת 1992 השתתפה כילדה בסרט "כבלים", שבו שיחק אביה שהיה שותף לכתיבת התסריט (בסרט השתתף גם אחיה מיכאל מושונוב), כמו כן באותה השנה היא השתתפה גם בקלטת לילדים
"בובה מתי" בכיכובו של מתי כספי. 
למדה במגמת תיאטרון בתלמה ילין.
בשנת 2006 סיימה את לימודי האופרה בבית הספר "מאנס" בניו יורק. לאחר מכן המשיכה להתגורר ולפעול בניו יורק יחד עם בן זוגה הפסנתרן עומר קליין, ובמקביל פעלה גם בישראל. בשנת 2006 הופיעה בתפקיד זמרת בסרט "מחילות" ("Forgiveness") של הבמאי אודי אלוני. הופיעה בפסטיבל הבינלאומי למוזיקה על שם "פליציה בלומנטל" בתל אביב. כמו כן השתתפה במשך שלוש שנים בסדנת האופרה בתל אביב, שם ביצעה תפקידים שונים בהצגות אופרה ידועות ובהן "לה טרוויאטה" ו"חליל הקסם". בשנת 2007 הופיעה בישראל יחד עם דודה גבי שדה במופע "שוברט+" של המלחין והבמאי אלכס כגן.
בשנת 2008 נישאה לעומר קליין. בשנת 2009 קיבלה משרה קבועה בבית האופרה בדיסלדורף  והשניים עברו להתגורר בגרמניה.
בשנת 2009 הופיעה יחד עם אמה כפרזנטורית של רונית רפאל, תחת הסלוגן "כי דברים יפים עוברים בירושה". 
בשנת 2010 הפתיעה את אביה בהשתתפותה בתוכנית "עושים כבוד" שנערכה לכבודו ושרה את השיר "אני השר" של שלמה אבן גבירול.
מושונוב מופיעה בהצגות ומופעי אופרה ברחבי אירופה. בעצת אמרגנה היא נקראת בחו"ל בשם "אלמה שדה", בשל הקשר שלה לזמר האופרה גבי שדה. 
בתחילת העשור השני של המאה ה-21 התגרשה מקליין, ומאז שנת 2013 היא בזוגיות עם נגן הויולה עמיחי גרוס, ולשניהם  בן ובת.
אלגוריתם הפרד ומשול

במדעי המחשב, הפרד ומשול היא פרדיגמת תכנון אלגוריתמים חשובה. היא מבוססת על שבירה רקורסיבית של הבעיה לשתיים או יותר תת-בעיות מאותה הצורה (או צורה דומה לה), עד שהבעיות הופכות לפשוטות דיין כדי שניתן יהיה לפתור אותן ישירות. לאחר מכן הפתרונות לתת הבעיות משולבים יחד כדי לתת פתרון לבעיה המקורית.
שיטה זו היא הבסיס לאלגוריתמים יעילים רבים למגוון רחב של בעיות. לדוגמה: מיון (אלגוריתם מיון מיזוג ואלגוריתם מיון מהיר), מציאת קמור, חיפוש (חיפוש בינארי) ועוד.

מימוש

אלגוריתמי הפרד ומשול ממומשים בצורה טבעית בתור פרוצדורות רקורסיביות. במקרה זה, הפתרון של תת-בעיה ניתן בצורה עקיפה כערך שאותו מחזירה הקריאה הרקורסיבית לאלגוריתם. יחד עם זאת, אלגוריתמי הפרד ומשול יכולים להיות ממומשים גם כאלגוריתם לא רקורסיבי ששומר את פתרונות תת-הבעיות בתוך מבנה נתונים מסוים, כמו מחסנית, תור עדיפויות וכדומה. גישה זו מאפשרת יותר חופש פעולה בבחירת תת-הבעיה הבאה שמנסים לפתור - דבר החשוב, למשל, באלגוריתמים של תכנון דינמי.

פתרון בעיות קשות

שיטת הפרד ומשול היא כלי חזק לפתרון בעיות סבוכות, דוגמת בעיית מגדלי האנוי: כל שנדרש הוא היכולת לפרק את הבעיה לתת בעיות דומות, היכולת לפתור את המקרים הטריוויאליים של הבעיה, והיכולת למזג את הפתרונות של תת-הבעיות כדי לקבל פתרון לבעיה המקורית. כך ניתן להימנע מפתרון ישיר של הבעיה, שיכולה להיות מורכבת מאוד, כל עוד ניתן למצוא דרך לצמצם את ממדיה. מציאת דרך לפרק את הבעיה לתת בעיות ואחר כך לשלב את פתרונותיהם של תת-הבעיות לפתרון לבעיה המקורית היא הקושי העיקרי בפתרון בעיות בשיטת הפרד ומשול.

יעילות האלגוריתמים

לרוב שיטת הפרד ומשול נותנת פתרונות יעילים מאוד אסימפטוטית לבעיה הנתונה. אם, למשל, הקלט לבעיה הוא מגודל , הזמן שנדרש כדי לפרק ולהרכיב מחדש את הבעיה לתת בעיות פרופורציונלי ל-, מספר תת-הבעיות הוא חסום והזמן שלוקח לטפל במקרים הטריוויאליים הוא קבוע, אז ריצת האלגוריתם כולו תהיה מסיבוכיות של  - סיבוכיות הנחשבת לטובה למדי. זה הוא המצב במקרה של מיון מיזוג, למשל.

מקבילות

אלגוריתמי הפרד ומשול מתאימים באופן טבעי למכונות המבוססות על חישוב מקבילי, במספר מעבדים בו זמנית - מכיוון שאין תלות בין תת-הבעיות, ניתן לפתור את תת-הבעיות בו זמנית על מספר מעבדים במקביל.

חסרונות

נטען לעיתים קרובות כי חיסרון בולט של שיטת הפרד ומשול הוא איטיות הרקורסיה - העלות של קריאות נשנות לתת פרוצדורות יחד עם שמירת הקריאה על מחסנית הקריאות עלולה לבטל את יתרונות השיטה. עם זאת, בעיה זו תלויה בצורת המימוש של הרקורסיה. אם מקרי הבסיס של הרקורסיה גדולים מספיק, העלות של הרקורסיה יכולה להפוך לזניחה עבור בעיות רבות.
בעיה נוספת  של הפרד ומשול היא שעבור בעיות פשוטות, שיטה זו עלולה להיות מסובכת יותר מהגישה האיטרטיבית. למשל, חיבור של N מספרים יותר פשוט לביצוע על ידי לולאה שסוכמת את המספרים מאשר באלגוריתם הפרד ומשול שמפרק את המספרים לשתי קבוצות, סוכם כל קבוצה בנפרד ואחר מחבר את שני הסכומים שהתקבלו.
גריסקירכן (מחוז)

גריסקירכן הוא מחוז בצפון מערב מדינת אוסטריה עילית שבאוסטריה. בירתו והעיירה הגדול בו היא העיירה גריסקירכן, ויש בו 34 עיירות. שכניו הם המחוזות: שרדינג בצפון מערב, רוהרבאך בצפון, אורפאר במזרח, מחוז לינץ בדרום מזרח ומחוז ולס בדרום. המחוז משתרע על 579 קמ"ר ואוכלוסייתו מונה 42,000 תושבים.
סורת אל-המזה

סורת אל-הֻמַזַה (ערבית: سورة الهمزة), או סורת המלעיז, היא סורה מספר 104 בקוראן. סורה קצרה זו מונה תשעה פסוקים (אַיאַת), ולפי האמונה המוסלמית היא הורדה למוחמד באמצעות המלאך גִ'בְריל (جبريل) במכה. לפי ספרו של אבּן אלצֻ'רַיְס, פַצָ'אאִ'יל אלקֻראן (מהמאה ה-10), המיוחס לפרשן הקוראן עַטָאא' אלחֻ'ראסאני (בן המאה ה-8), הורדה סורה זו אחרי סורת אל-קיאמה ולפני סורת אל-מרסלאת.
מרביתם של פרשני הקוראן סברו שהסורה עוסקת בשני מתנגדים עיקריים לנביא מוחמד: הראשון הוא אח'נס אבן שורייק א-ת'קאפי (נרצח בשנת 625), אחד ממנהיגי מכה בן זמנו של מוחמד. המתנגד השני הוא אל-וליד בן אל-מע'ירה (נפטר בשנת 622), שנחשב לאחד העשירים הבולטים בעיר מכה.
הסורה מגנה את אלו המלעיזים ומשמיצים אחרים, בין בדיבורם ובין במעשיהם, ואשר מדמיינים כי עושרם שלהם יעניק להם חסינות מפני המוות. הסורה טוענת כי במקום זאת "יושלך [המלעיז] אל תוך המרסקת". יש פרשנים המפרשים את המילה מרסקת (בערבית ٱلْحُطَمَةِ, אלחֻטַמַה) כאש הגיהנום. מתואר כי "אש האלוהים" תאפוף את לבבות המלעיזים ותסגור עליהם.
בביטוי "מלעיז חורץ לשון", כך לפי בן לוויתו ובן דודו של מוחמד אבן אל-עבאס (נפטר בשנת 687) אשר אבן כאתִ'ר (נפטר בשנת 1372) מתבסס עליו, מתייחסת המילה הראשונה להוצאת דיבה בדיבור, ואילו זו השנייה - למעשה. פרשנים אחרים, כגון מוג'אהד בן ג'בר (נפטר בשנת 722), העניקו למילים בביטוי זה הסבר זהה, אך הפוך.
קורי עכביש

קורי עכביש הם חוטי משי דקיקים עשויי חלבון אותם מייצר העכביש. הקורים מתפקדים כרשת לתפיסת חרקים, המשמשים מזון לעכביש. לא כל העכבישים מייצרים קורים למטרות טריפה, וישנם כאלה שלא מייצרים קורים כלל.
הקור הוא כה דקיק עד שקוטרו אינו עולה על מיקרונים אחדים.

סוגי קורים

ישנם מספר סוגי קורים, המשתנים לפי המשפחה אליה משתייך העכביש. לכל משפחה הרשת האופיינית לה. ישנם סוגים ואפילו מינים מסוימים שצורת הרשת שהם אורגים מיוחדת רק להם. לדוגמה, רשתותיהם של העכבישים בני משפחת הגלגלניים הן עגולות, גדולות, עשויות קורים חזקים ופרוסות בניצב לקרקע. במשפחה זו ישנם מינים המותחים את רשתותיהם רק בלילה, ואחרי הציד אוכלים את הרשתות.

תהליך הטווייה

חומר הגלם ליצירת הקור הוא נוזל שקוף, סמיך ודביק המורכב מחלבונים שונים. בחלקו האחורי של גוף העכביש נמצאות בלוטות האחראיות לייצור חומר זה. מן הפטמיות נמשכות צינוריות נימיות אל שלושה זוגות של פטמיות טווייה ואל משטח הטווייה, הממוקם בגחון. שם נמצאים מאות ואף אלפי חרירים שופעי משי. בקצה הבטן, קרוב למשטח הטווייה, נמצאות פטמיות הטווייה, שנראות כבליטות קטנות או כמחושים קצרצרים. נוזל המשי זורם דרך הבלוטות אל הפטמיות ומשם החוצה. הנוזל פורץ דרך כמאה חרירים הנמצאים בקצה הפטמית, ומצטמג למגע עם האוויר. בעזרת טופרי רגליו ובעזרת מסרקות ומברשות זעירות העכביש הופך את הסיבים לקור שעוביו אינו עולה על מיקרונים אחדים, ומגיע לעיתים עד 0.02 מיקרון בלבד, אך חוזק המתיחה שלו גדול יותר מזה של חוט פלדה באותו עובי, והוא יותר אלסטי.
כל קור מיוצר על ידי זוג פטמיות אחד לפחות. כאמור, בכל אחת מהן כמאה חרירים, ומכאן שכל קור מורכב מ-200 סיבים לפחות. ישנם עכבישים המשתמשים בכל שלושת הזוגות לשם טוויית הקורים. כל זוג פטמיות מפריש חומר שונה, והעכביש יכול לבחור בצירופים שונים להכנת תערובות שונות.
בדרך כלל הזכרים הבוגרים קטנים, ואין הם טווים רשתות ציד, אלא משאירים את המלאכה לנקבות ומסתתרים בשולי רשת הציד שלהן.

אטימולוגיה

השורש העברי "קור" מופיע בתנ"ך מספר פעמים בהטיות שונות. פרשני התנ"ך קושרים בין המילה קור למילים שונות, ובהם, "קורי", "קורה", וקיר.
שאול בורובוי

ביוגרפיה

נולד במשפחת עורך דין אלכסנדר בורובוי ואשתו יליזבטה (לאה) ברילינג. אחיהם הצעיר של דוד בר-רב-האי, פוליטיקאי ארץ-ישראלי ולב בורובוי, בלשן ומתורגמן.
לאחר חינוך ביתי סיים את בית הספר המסחרי למתמטיקה שימושית של גוחמן. ב-1918 למד באוניברסיטה עממית. בהמשך מ-1920 למד בפקולטה למשפטים במכון אודסה לכלכלה אותו סיים ב-1924. בו זמנית למד גם במכון לארכאולוגיה. היה בין מארגני ארכיון המחוזי של אודסה בשנות ה-20 וה-30. 
ב-1930 לאחר לימודיו במסגרת הספרייה המדעית המרכזית כתב תזה בשם "ספריה מדעית בזמנים מודרניים", וקיבל עליה תואר מועמד למדעיי חינוך (המקביל לתואר דוקטור לחינוך במדינת ישראל). כתב התזה פורסם באותה השנה כספר. בהמשך רכש גם תואר המועמד למדעי ההיסטוריה ומדעי הכלכלה.
התחיל לעבוד בשנות ה-20 בספרייה האקדמית העברית. בהמשך עבד בספרייה המדעית המרכזית ועסק בהוראה במספר מוסדות.
בשנות ה-30 בעקבות גילוייו בארכיון אפוליון סקאלקובסקי של הסיץ' הזפורוז'י מסמכים בשפת יידיש, עסק בעיקר בהיסטוריה של עם ישראל. על בסיס המסמכים הללו כתב עבודת דוקטורט "מחקרים בהיסטוריית יהודים באוקראינה במאות 16 - 18", שהגיש למכון להיסטוריה באקדמיה למדעים של ברית המועצות בשנת 1940. העבודה הורכבה משלושה חלקים: "יהודים בסיץ' הזפורוז'י", "המאבק הלאומי האוקראיני לשחרור מן השלטון הפולני וגורל האוכלוסייה היהודית של אוקראינה" ו"יהודים באוקראינה באוקראינה של הגדה השמאלית [של דנייפר] במאות 17 - 18". מאוחר יותר שני החלקים הראשונים פורסמו במגזינים "אסופה היסטורית" ו"רשימות היסטוריית" והחלק השלישי לא פורסם.
בין השנים 1934 ל-1941 היה לפרופסור של מכון אודסה לכלכלה, ולימד בו מאז היכנסו עד 1977 (עם הפסקות בזמן אווקואציה ובין השנים 1952–1954) קורס "היסטוריה של המשק הלאומי". 
לאחר פינויו בתחילת מלחמת העולם השנייה הגיע לאסיה התיכונה וחזר לאודסה עם שחרורה לעמוד בראש הפקולטה להיסטוריה במכון לחינוך של אודסה. ב-1978 עבר למוסקבה לעבוד במכון המשק הלאומי על שמו של פלחנוב ועבד שם עד מותו.
פרסם ב-1957 עבודה ראשונה על היסטוריית אודסה בברית המועצות. כתב ספר לימוד ראשון בברית המועצות על היסטוריה כלכלית שפורסם ב-1978. מחקריו האחרונים עסקו בשואת יהודי אודסה, כולל הטבח באודסה. כתב יותר מ 200 פרסומים מדעיים. ספר זיכרונותיו פורסם ב-1993.
הובא לקבורה באודסה.

ציון פועלו

במהלך חייו קיבל מדליית "וטראן העמל".
במהלך 2003 צוינו 100 שנים להולדתו, בנובמבר התקיים באודסה יום עיון "אודסה וציוויליזציה עברית" לכבודו. במוזאון יהודי אודסה נפתחה באותה השנה תערוכה לכבודו.
רוז'ה דה ליל

ביוגרפיה

רוז'ה דה ליל נולד בקומונה לוֹ לֶה סוֹנִיֵה שבמחוז ז'ור בצרפת. הוא התגייס לצבא צרפת כמהנדס והשיג דרגת קפטן. באפריל 1792 כתב את המרסייז בעיר שטרסבורג, היכן ששירת. המילים נכתבו אחרי ארוחת ערב ציבורית, מתוך להט פטריוטי. השיר נקרא בהתחלה "שיר מלחמה לצבא הריין" (Chant de guerre pour l'armée du Rhin), אך אחר כך שונה שמו ל-לה מרסייז (La Marseillaise). דה ליל הודח והוכנס לכלא בשנת 1793, אך ניצל בנס מהגליוטינה.
דה ליל כתב עוד מספר שירים באופי דומה למרסייז ופרסם אותם בשנת 1825. הוא מת מעוני ונקבר בשוואזי לה-רואה (Choisy-le-Roi). אפרו הועבר לאינווליד ב-14 ביולי 1915, בעיצומה של מלחמת העולם הראשונה.
משה גושן

ביוגרפיה

משה גושן (לשעבר "גרשונוביץ'") נולד בראבה, שבין לודז' לוורשה שבפולין. בגיל שבע עברה המשפחה ללודז' שם נחשף לתנועת "ברק", ברית הקנאים של מאיר גרוסמן (גרוסמניסטים) שפרשה מהתנועה הרוויזיוניסטית. אחר כך הצטרף לתנועת "גורדוניה" שם עוצבה השקפת עולמו הפוליטית-ציונית. לאחר בר המצווה נשלח ללמוד אריגה אולם שאף להיות עיתונאי.
במלחמת העולם השנייה, היה בין מארגני ההתקוממות היהודית בגטו וכיהן כסגן יו"ר הוועד המרכזי של התנועות הציוניות. 
לאחר פטירת אביו ב-1944 נלקח עם אמו, אחותו ושני אחיו הקטנים למחנה ההשמדה אושוויץ. כעבור שבועיים נשלח למחנה העבודה אלטהיימר בשלזיה. שם חלה במחלה קשה שהצילה אותו מצעדת המוות שביצעו הגרמנים טרם שחרור המחנה. לאחר הפגזת המחנה על ידי בעלות הברית נמלט ליער הסמוך ויצא לאחר הגעת כוחות השחרור. ב-1945 נסע לאתר את משפחתו והגיע לברגן בלזן, שם הכיר את רעייתו, רגינה.
ב-1946, לאחר שלא מצא איש מבני משפחתו, הגיע למחנה הפליטים ציילזהיים ליד פרנקפורט בגרמניה. במחנה החל לעסוק בסיוע לפליטים ונרתם לפעילות ציונית, כשהוא נאבק בכוונת הפליטים להגר לארצות הברית במקום לארץ ישראל. אחד האמצעים היה העיתון "קול ישראל", אותו ייסד עם עוד כמה חברים.

פעילותו בארץ וראשות המועצה

עם עלייתו לארץ ישראל, הגיע גושן ישירות לקריית מוצקין. הוא שימש פקיד ב"תנובה", הצטרף למפא"י, ובהמשך נבחר לכהן כחבר המועצה המקומית. 
בשנת 1958 היה חלק ממהפך פוליטי במועצה, שבסופו הודח ראש המועצה הוותיק אריה גרושקביץ ונוח עלוני נבחר לראש המועצה.
ב-1959, לראשונה בקריית מוצקין, איבדה מפלגת הציונים הכלליים את השלטון, גושן נבחר לתפקיד ראש המועצה המקומית מטעם מפא"י, והיה לראש המועצה השלישי בתולדותיה. 
בתקופתו פורקה אגודת המים השיתופית, השריד האחרון לאגודה השיתופית המייסדת, ונושא אספקת המים עבר לניהול המועצה. 
בימיו החל מפעל "והדרת פני זקן" ופעילויות תרבות נוספות לוותיקי הקריה בבית התרבות ביישוב.
גושן הבין כי לאור מיקומה של הקריה, ללא חוף ים לתיירות או אזור תעשייה, חובה עליו לפעול להפיכתה למרכז השירותים והמסחר של הקריות. תכנון המרכז המסחרי "רבמד" והקמתו, היו חלק מהתוכנית הגדולה להקמת בית חולים מרכזי, משרדי ממשלה ועוד, שנגדעה לאחר שנים.
גושן פעל לשינוי מעמד המועצה המקומית לעיר. ב-1976, לאחר הענקת מעמד עיר למועצה המקומית, היה משה גושן לראש העיר הראשון של קריית מוצקין. בתפקיד זה כרת ברית ערים תאומות עם העיר טקומה שבארצות הברית ועם העיר באד קרוייצנאך שבגרמניה.
בשנת 1978 נבחר לראשות העירייה, לאחר שזכה בלמעלה מ-80 אחוזים מקולות הבוחרים, וכך גם ב-1983, כשגרף כ-81 אחוזים מהקולות. כשנה לאחר מכן, נפטר בפתאומיות מהתקף לב. בסך הכול כיהן גושן במשך כ-25 שנה ברציפות כיו"ר המועצה המקומית ובהמשך כראש העיר.
הותיר אחריו את רעייתו רגינה ושלושת ילדיהם. שני בניו הם אנשי חינוך ובעשור הראשון של המאה ה-21 כיהנו כמנהלי בתי ספר תיכוניים - ד"ר דודי גושן בתיכון קריית חיים, ויגאל גושן, אשר שימש מנהל התיכון העירוני בקריית מוצקין, ועבר לאחר מכן לשמש מנהל תיכון בנהריה. 
עיריית קריית מוצקין קראה על שמו של משה גושן את השדרה הראשית בעיר ומועדון גמלאים השוכן באותו רחוב. כמו כן, נקרא על שמו אולם הכדורסל "אולם גושן", אשר נחנך סמוך לפטירתו ומהווה את אולמה הביתי של מכבי קריית מוצקין.
קרלוס ביאנצ'י

קריירה ככדורגלן

ביאנצ'י החל את הקריירה בקבוצת ולס סרספילד איתה הוא זכה באליפות ב-1968. הוא שיחק בקבוצה מ-1967 ועד 1973 בטרם עבר לאירופה וכבש 121 שערים ב-165 משחקים. ב-1980 חזר ביאנצ'י ל-4 שנים נוספות בקבוצה במהלכן כבש 85 שערים ב-150 משחקים. בסה"כ הוא כבש עבור ולס 206 שערים ב-324 משחקים.
הוא סיים כמלך השערים של הליגה בשנים 1970 (18 שערים ב-20 משחקים), 1971 (36 שערים ב-36 משחקים) וב-1981 (15 שערים ב-17 משחקים).
ב-1973 עבר ביאנצ'י לשחק בקבוצת סטאד ריימס הצרפתית, הוא סיים כמלך השערים של הליגה הצרפתית כבר בעונתו הראשונה עם 30 שערים ב-33 משחקים וסיים כמלך שערים גם בשנים 76-1975 (34 שערים ב-38 משחקים) וב 1976/77 (28 שערים ב-37 שמחקים). הוא שיחק בקבוצה 4 שנים במהלכן כבש 107 שערים ב-124 משחקים.
ב-1977 עבר ביאנצ'י לשחק בקבוצת פריז סן ז'רמן וסיים כמלך שערי הליגה בשנתיים בהן הוא שיחק בקבוצה, בעונת 78-1977 עם 37 שערים ב-38 משחקים ובעונת 1978/79 עם 27 שערים ב-36 משחקים.
ב-1978 עבר ביאנצ'י לשטרסבורג לעונה אחת, הוא כבש באותה עונה 8 שערים ב-22 משחקים.
ביאנצ'י שיחק בסך הכול 7 שנים בצרפת וכבש 179 שערים ב-220 משחקים, הוא סיים כמלך השערים של הליגה הצרפתית 5 פעמים.
סליבניצה

היסטוריה

באזור הכפר נמצאו שרידי יישובים מהמאה ה-5 לפנה"ס, עידן הממלכה התראקית. בהמשך נשלט האזור על ידי האימפריה הרומית ולאחריה הביזאנטית. ב-809 נכבש השטח על ידי קרום, חאן האימפריה הבולגרית הראשונה. הכפר סליבניצה נוסד במהלך המאה ה-16 כקסרקטין עות'מאני. לאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) הפך חלק מנסיכות בולגריה מתוקף סיכומי קונגרס ברלין. ב-6 בספטמבר 1885 הכריז אלכסנדר בטנברג, נסיך בולגריה, באופן חד-צדדי על איחוד בין מחוז רומליה המזרחית לנסיכות הבולגרית.
צעד זה הוביל למתקפת פתע סרבית על בולגריה ולפריצת מלחמה כוללת בין המדינות. הצבא הבולגרי הצעיר הופתע, והסרבים פרצו את הגנות הגבול והגיעו לקרבת סליבניצה, תוך הצבת איום ממשי על הבירה הבולגרית סופיה. ב-17 בנובמבר נערך קרב סליבניצה, ובמהלכו הצליחו הבולגרים לבלום את הסרבים ולעבור למתקפה אל תוך השטח הסרבי. קרב סליבניצה נחקק בנרטיב הבולגרי כאחד מקרבות הגבורה של הנסיכות הצעירה.

כלכלה

כלכלת סליבניצה מתבססת על תעשייה זעירה ומסחר קמעונאי. בעיר פועלת חברת בנייה, מוסך ומפעל עיבוד מזון.
ספוטניק 2

נתוני טיסה

החללית שוגרה באמצעות משגר מדגם זהה לזה ששיגר את ספוטניק 1. עקב בעיות הפרדה בין הלוויין למשגר נפגעה מערכת בקרת הטמפרטורה בלוויין. כתוצאה מכך, הטמפרטורה הפנימית בתוך החללית הגיעה לכ־40 מעלות צלזיוס והכלבה שרדה רק מספר שעות בודדות במקום כ־10 ימים שתוכננו. החללית חדרה לאטמוספירה ונשרפה לאחר 162 ימים בחלל.
בעלי החיים הראשונים שטסו לחלל וחזרו בחיים היו בספוטניק 5.
אבן חופה

אבן חופה (בגרמנית-יידית: חופה שטיין, Chuppastein; גם: Hochzeitsstein,‏ Traustein) היא לוח אבן שהיה נקבע בקיר הפונה לירושלים של בתי כנסת רבים בגרמניה, בהתאם למנהג היהודי לשבור על האבן את כוס היין תחת החופה במהלך טקס נישואים, לזכר חורבן בית המקדש. כיום המנהג החלופי הרווח הוא שהחתן דורס את הכוס על הקרקע.
לאחר שבירת הכוס היו מכריזים משתתפי הטקס: "מזל טוב" ("מזל = מילולית: כוכב). באבני חופה היו חרוטים סימן של כוכב, בדרך כלל במרכז האותיות מ"ט (ראשי תיבות: מזל טוב). כתובית נפוצה נוספת היו ראשי התיבות של הפסוק מירמיהו: "קול ששון וקול שמחה, קול חתן וקול כלה".
אבנים אלה היו מצויות בכארבע מאות בתי כנסת, כולם בגרמניה. האבן העתיקה ביותר שהשתמרה, משנת 1660, נמצאת בעיר הוכנברג. לאחר ליל הבדולח (1938) נותרו רק כ-20 אבנים. על קיר בחצר בית הכנסת הגדול בירושלים קיים שחזור של אחת מאבני החופה ששרדו.
בתרבויות אחרות, בעיקר במשפחות אצולה בצפון אירופה עד לתקופה הוויקטוריאנית, שימשו משקופי אבן לחריטת שלטי אצולה או ראשי התיבות של הזוג הטרי, כמעין תיעוד לנישואים.
הדרים

היסטוריה

מקור ההדרים בדרום-מזרח אסיה, והם נפוצים בעיקר בארצות שבהן אקלים סובטרופי, באגן הים התיכון ובמקומות אחרים.
לארץ ישראל הגיע פרי ההדר הראשון, האתרוג, בתקופה הפרסית. מקור שמו בעברית הוא בשמו הפרסי (תֻרֻנְג').
המושג "הדר" קדם להגעת פרי זה, ומקורו בפסוק המתייחס למצוות ארבעת המינים: "וּלְקַחְתֶּם לָכֶם בַּיּוֹם הָרִאשׁוֹן, פְּרִי עֵץ הָדָר כַּפֹּת תְּמָרִים, וַעֲנַף עֵץ-עָבֹת, וְעַרְבֵי-נָחַל" (ויקרא, כ"ג, מ'). הועלתה השערה שהכוונה הייתה לעץ ששמו "דר" (לפני השם הא הידיעה), אך כיום המשמעות כפולה: שם עברי הרומז על הדרם של הפירות ומשמעות רווחת נוספת כיום היא כי בהיות עלי העץ דרים (גרים) בו כל ימות השנה.
עם ההדרים נמנים התפוז, הלימון, האשכולית, המנדרינה, הקלמנטינה, האתרוג, הפומלו, הפומלית, התפוזינה ורבים אחרים. בטבע ידועים חמישה מיני הדרים בלבד: פומלו, אתרוג, קי ליים, מנדרינה ו-Citrus halimii שהתגלה ב-1973. הם צמחו בדרום מזרח אסיה באזור סין והודו ומשם הועברו אל המזרח התיכון, אירופה ואמריקה. כל שאר מיני ההדרים נוצרו על ידי הכלאה טבעית או מלאכותית של מינים שונים מהסוג. כך למשל הלימון נוצר מהכלאה של אתרוג וליים. התפוז הוא הכלאה של פומלה ומנדרינה, והאשכולית שנתגלתה לראשונה במאה ה18 באיי ברבדוס היא הכלאה בין פומלה ותפוז.

מאפיינים

פרי ההדר מתאפיין בשתי קליפות צבעוניות (בדרך כלל בצבעי צהוב או כתום). בפרי 10–20 פלחים, המכילים בקבוקוני מיץ ועטופים בקליפה דקה. הגרעינים קרובים למרכז הפרי. טעמם של פירות ההדרים נע בדרך-כלל בין מתוק לחמוץ והם מכילים מיץ רב. כשפירות ההדר אינם בשלים, טעמם חמוץ ומר. שמו המדעי של טיפוס הפרי הוא הספרידיום (Hesperidium) שהוא מין ענבה והוא ייחודי לענף במשפחת הפיגמיים.
עצי ההדר נוחים להרכבה. ניתן להרכיב זנים שונים של הדרים באותו העץ, כך שענף אחד יניב פרי הדר אחד וענף אחר יניב פרי הדר אחר. גובהו של כל עץ נע בין 5 ל-15 מטרים.

המסחר בהדרים

מטעי הדרים נקראים גם פרדסים.
רוב היבול המסחרי של פירות הדר מגודל בדרומה של יבשת אמריקה הצפונית (פלורידה וקליפורניה), וכן בדרום אמריקה (ברזיל), יפן, ואגן הים התיכון (ספרד ואיטליה).
על-פי נתוני ענף ההדרים במועצת הצמחים, תושבי מדינת ישראל צורכים 200 אלף טון פרי הדר מדי שנה. נכון ל-2010, פועלים בארץ 2,800 מגדלי פרי הדר והם עושים זאת על-פני 177 אלף דונם .
שארל פגי

חייו

שארל פגי נולד למשפחת פועלים בעיר אורליאן שבצרפת. אמו עסקה בהתקנת מושבי קש לכיסאות ואביו, שהיה נגר, מת כתוצאה מסרטן הקיבה כאשר שארל היה בן מספר חודשים בלבד, והוא גדל אצל אמו ואצל סבתו. ב-1885 נכנס לבית ספר תיכון באורליאן וקיבל מלגה שאפשרה לו להמשיך בלימודיו. הוא השתתף בלימודי הדת הקתולית שאורגנו על ידי הקתדרלה של אורליאן.
אחרי שקיבל תעודת בגרות ב-1891, שירת בחיל הרגלים הצרפתי עד 1893. ב-1894 התקבל לאקול נורמל סופרייר בפריז, שם היה תלמידם של רומן רולן ושל אנרי ברגסון. הוא נתפס לסוציאליזם וב-1897 פרסם את מאמרו הראשון בכתב עת סוציאליסטי. ב-1898 ייסד ספרייה בקרבת הסורבון בפריז, שהפכה למקום מפגש של אלה שדרשו את זיכויו בדין של אלפרד דרייפוס.
ב-1900, משלא הצליח לקבל הסמכה כפרופסור לפילוסופיה, וספרייתו עמדה בפני סגירה, נפרד מחבריו הסוציאליסטים ובהם לאון בלום, וייסד כתב עת בשם "מחברות החמישה עשר" כדי לפרסם את יצירותיו ואת אלה של מחברים חדשים. רומן רולן, זוליין בנדה, ז'ורז' סורל, דניאל הלוי ואנדרה סוארה היו בין התורמים לכתב עת זה, שהתקיים עד מותו של שארל פגי ב-1914.
הוא היה מתומכיו של המנהיג הסוציאליסטי ז'אן ז'ורס עד 1907, כאשר חזר בתשובה לאמונה הקתולית, והחל להאשים את ז'אן ז'ורס בבגידה בצרפת ובסוציאליזם. ב-1908 כתב לידידו ז'וזף לוט: "מצאתי את האמונה... אני קתולי." ב-16 בינואר 1910 פרסם את המחזה "מסתורי הצדקה של ז'אן ד'ארק", שבו ביטא את חזרתו בתשובה. למרות זאת, לא היה רצוי בחוגי הכנסייה הקתולית בגלל שהעז לתקוף את סמכותה. ב-1912 וב-1913 עלה לרגל לקתדרלת שארטר, אך מעולם לא עבר קונפירמציה.
הוא התנתק מן השמאל הפוליטי, תקף את הסוציאליזם על עמדותיו נגד הדת ובזכות הפציפיזם והצטרף אל המחנה הלאומי שהשתוקק לצאת למלחמה נגד גרמניה כדי להשיב לצרפת את הטריטוריה שאיבדה במלחמת צרפת פרוסיה.
יצירתו של שארל פגי עוסקת בערכיו היסודיים של האדם כמו אלה של העבודה האדמה והמשפחה. אלה הם ערכים המועדפים על הפטריוטים. מחזהו "שער הכניסה המסתורי של המידה הטובה השנייה" (1912), שנכתב בסגנון פואמה, הודפס יותר מ-60 פעם, והיה אהוב ביותר על הגנרל שארל דה גול. 
במסה "הכסף" (1913) שארל פגי מותח ביקורת על המודרניזם ועל הקִדמה, בהצביעו על אפסיותו של האדם המתיימר לרשת את אלוהים, ועל השפל המוסרי שאין בכוחו של האדם המודרני להימלט ממנו. בכתב העת "מחברות החמישה עשר" כתב: "האדם המודרני נמצא במצב של מבוכה מבחינה מצפונית. לצערנו עלינו לומר כי העולם המודרני נמצא בכל רע."
כאשר שירת כקצין מילואים בספטמבר 1914, ערב הקרב הראשון על המארן, שארל פגי נהרג מכדור שנורה בראשו, בעת שהפציר בחייליו לא לאפשר לגרמנים להשתלט על אף שעל של אדמת צרפת.
שכונת הארגזים

היסטוריה

השכונה נמצאת בשטח בו שכנה עד מלחמת העצמאות העיירה סלמה, שנכבשה במבצע חמץ. לאחר קום המדינה, התיישבו בבתי העיירה תושבים יהודים, שנשלחו על ידי הסוכנות היהודית או הגיעו בעידודה. חלק מהתושבים הקימו בתים חדשים על הקרקע. במשך השנים, הוקמו בשכונה בתים נוספים, חלקם בידי בניהם של התושבים הראשונים וחלקם בידי תושבים חדשים, בהם קבוצת אסירים משוחררים שהתיישבו במתחם המכונה "מתחם אסמל". ב-1991 הוקמו בשכונה 56 מגורונים, בהם שוכנו עולים מברית המועצות וזוגות צעירים.
תושביה הראשונים של השכונה לא הורשו לרשום את נכסיהם, ולא הוכרה כל זכות קניין שלהם בבתים. התושבים שהגיעו בהמשך התיישבו במקום ללא היתר לכך, ומשכך, גם הם נעדרי זכויות קניין במקום. התרחבות השכונה נעשתה באופן עצמאי, ללא שהוקמו התשתיות לכך. מרבית רחובותיה אינם אלא שבילים צרים ולא סלולים, אין בה בתי ספר או גני ילדים, פינוי אשפה מוסדר החל רק בראשית המאה ה-21, ובהיעדר מערכת ניקוז מסודרת, היא סובלת מהצפות כמעט מדי חורף. בביקורו בשכונה ב-1992, אמר ראש הממשלה יצחק רבין כי השכונה מזכירה לו את מחנה הפליטים ג'באליה].

נסיונות הפינוי

ב-1993, המליץ מינהל מקרקעי ישראל על ביצוע תוכנית פינוי-בינוי בשכונת הארגזים. תוכנית זו נכשלה, לאחר שרק תושבים בודדים נענו להצעה שניתנה להם, וחלקם אף שבו ותפסו קרקעות בשכונה. בעקבות כישלון התוכנית, פרסמו ב-1994 המינהל ועיריית תל אביב-יפו מכרז למכירת הקרקע וזכויות להקמת 860 יחידות דיור. לאחר שהתב"ע שונתה כך שתאפשר הקמת 1,200 יחידות דיור, פורסם מכרז חדש ב-1996. שתי התארגנויות מקומיות של תושבים עתרו לבג"ץ נגד קיום המכרז, ודרשו לאפשר להן למכור את הקרקעות בעצמן. במהלך הדיונים בעתירות שונו תנאי המכרז, והפיצוי המוצע למפונים הוגדל. השופט חשין דחה את העתירות, תוך שציין ששינוי המכרז לטובת התושבים נעשה בזכות מאמצי העותרים.
במכרז שיצא לפועל בסופו של דבר זכתה חברת "נידר", אך היא נסוגה ממנו לאחר שמטען חבלה הונח מתחת לרכבו של הבעלים. חברת "מצלאווי חברה לבניין", שבאה בעקבותיה, החלה בהחתמת התושבים על חוזי הפינוי, אך בסופו של דבר גם היא חזרה בה. בעקבות זאת, פורסם ב-1998 מכרז חדש.
שני קבלנים ניגשו למכרז החדש, והזוכה היה ישעיהו חכשורי, שהציע סכום של 1.2 מיליון שקלים חדשים עבור הקרקע, ששוויה הוערך עבור מס רכישה בכ₪90 מיליון, תוך שהוא לוקח על עצמו לממן את הפיצויים לתושבים (הקבלן השני הציע לא לשלם כלל). בראשית 2001 החל הקבלן החדש בהחתמת התושבים על חוזים, ונגד תושבים שסירבו לחתום על החוזים הוגשו תביעות לסילוק יד. לאחרונים לא הוצעו עוד החוזים המשופרים, כי אם פיצויים בשיעור נמוך יותר, התואם את המכרזים מ-1993. החברה של חכשורי הגיעה להסכם פינוי עם 85 משפחות, ובניין מגורים ראשון ובו 17 קומות ו66 יחידות דיור הוקם בחלקה הדרומי של השכונה. מאז, הואט הפינוי, ובניינים חדשים לא הוקמו. בשנת 2007 מכר חכשורי את הקרקע לקבוצת דנקנר.