google/wiki40b huggingface dataset:
צחי שגב

ביוגרפיה

שגב הוא בן קיבוץ שובל. הוא עשה את שירותו הצבאי בחיל השריון. פיקד על גדוד 52 בחטיבה 401. במלחמת לבנון השנייה נקרא לשוב ולפקד על הגדוד בעקבות פציעתו של המג"ד גיא קבילי ולחם בקרב בסלוקי. בשנים 2009 עד 2011 פיקד על חטיבה 14, חטיבת שריון במילואים, כמו כן מילא תפקידים במחלקת אמל"ח ובמחלקת ארגון באגף התכנון. הוא שימש ראש מטה עוצבת סיני ומפקד מרכז אימונים באש במרכז לאימוני יבשה. ב-2013 מונה ראש מחלקת אמצעי לחימה בזרוע היבשה. 
שגב הוא מהנדס מכונות בעל תואר שני בהיסטוריה צבאית מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
גיורגי שנגלאיה

ביוגרפיה

גיורגי שנגלאיה נולד בשנת 1937 במוסקבה, שהייתה אז בירת ברית המועצות; אביו, ניקוֹלוֹז (ניקולאי) שנגלאיה היה במאי קולנוע, ואילו אימו - השחקנית הגאורגית המפורסמת נאטוֹ וַצ'נַדזֵה.
בשנת 1956 שיחק שנגלאיה בתפקיד דאתוֹ בסרטו של רוואז צ'חיידזה "החצר שלנו" (לצד אשתו לעתיד, סופיקו צ'יאורלי); בשנת 1957 הוא גילם את גיוֹרגי בסרטו של מיכאיל צ'יאורלי "אלמנתו של אוֹתַרַשווילי"; בשנת 1960 השתתף שנגלאיה בסרט נוסף של הבמאי צ'יאורלי - "סיפורה של צעירה אחת" (בשלושת הסרטים האלה, הוא גילם את הדמות הגברית הצעירה המרכזית).
בשנת 1961 סיים שנגלאיה את לימודיו בפקולטה לבימוי של המכון הכלל-סובייטי הממלכתי לאמנות הקולנוע במוסקבה; בשנת 1962 הוא החל לעבוד באולפני "כַּרתוּלי פּילמי" שבגאורגיה הסובייטית; כבר באותה שנה שנגלאיה ביים את הסרט "אַלַווֵרדוֹבַּה" (כשמו של חג נוצרי-גאורגי); היה זה עיבוד לנובלה באותו שם מאת גיוֹרגי רצֵ'אוּלישווילי.
בשנת 1965 הופיע שנגלאיה כשחקן באחד מתפקידיו המפורסמים ביותר - הסנדלר התמים גוֹגיַה בקומדיה של מיכאיל צ'יאורלי "מה שראית, חלף לבלי שוב".
בשנת 1969 ביים שנגלאיה את אחד מסרטיו החשובים - "פּירוֹסמַני"; עלילתו היא סיפור חייו של הצייר הגאורגי הנאיבי ניקו פירוסמני; בשנת 1974 זכה הסרט בפרס הגדול ("הוגו הזהב") בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בשיקגו.
בשנת 1973 ביים שנגלאיה את סרטו הפופולרי ביותר - הקומדיה המוזיקלית "המנגינות של שכונת וֵרַה" (בכיכובם של סופיקו צ'יאורלי ווחטנג קיקבידזה); בשנת 1980 הוא ביים קומדיה מוזיקלית נוספת - "כולם רוצים אהבה" (בשיתוף עם במאי אחר).
בשנת 1984 ביים שנגלאיה סרט חשוב נוסף - "מסעו של מלחין צעיר"; דמותו הראשית היא מלחין גאורגי, שעורך מסע במרחבים הכפריים של ארצו כדי להעלות על תווים שירים עממיים פוליפוניים; העלילה מתרחשת בתקופת הדיכוי שבעקבות כישלון מהפכת 1905, ובן לווייתו למסע סבור שמפותיו של המלחין נועדו לתכנון התקוממות עממית; הידיעה הכוזבת מתפשטת וגורמת לתוצאות טרגיות.
בשנת 1985 זכה שנגלאיה בפרס שותא רוסתוולי ובתואר אמן העם של גאורגיה הסובייטית; בשנת 1986 זיכה אותו הסרט "מסעו של מלחין צעיר" בפרס דוב הכסף על הבמאי הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין.
בשנת 1992 היה שנגלאיה חבר במועצת המדינה הזמנית של גאורגיה, שהוקמה בפברואר על ידי המורדים שהדיחו את הנשיא זוויאד גמסחורדיה והזמינו ממוסקבה את אדוארד שוורדנדזה לעמוד בראשה (המועצה החליפה את הפרלמנט עד הבחירות הכלליות, שנערכו באוקטובר של אותה שנה).
בשנת 1996 ביים שנגלאיה את הסרט "מותו של אורפאוס", שעלילתו מתרחשת בתקופת התפרקותה של ברית המועצות; גיבור הסרט, האנטומולוג וַחטַנג איתריאֵלי, מבקר את ההיסחפות של רוב הגאורגים על ידי התנועה הלאומית; דעותיו מוקעות בתקשורת והוא מאוים בסילוק מהאוניברסיטה; איתריאֵלי מתאהב בנינוֹ, שמועסקת בזנות על ידי המאפיה החדשה ומכורה לסמים; ניסיונותיו לחלצהּ מהעולם התחתון נדונים לכישלון ולשניהם סוף טרגי.
בשנת 2000 ביים שנגלאיה את הקומדיה הארוטית הקצרה "אהבה בכרם"; בשנת 2001 הוא היה אחד מהתסריטאים של הסרט התיעודי "תולדות היין הגאורגי".
בשנת 2005 ביים שנגלאיה את סרטו האחרון - הקומדיה "הרכבת המשיכה בנסיעתה"; גיבוריו, דמויות מפוקפקות שמנסות לשרוד ולהתעשר בגאורגיה העצמאית, נוסעים ברכבת שסוטה ממסלולה.
שנגלאיה היה שותף בכתיבת התסריטים של כל הסרטים שביים; לאחד מהם, סרט קצר משנת 1965, הוא כתב את התסריט לבדו.
גיורגי שנגלאיה היה נשוי לשחקנית הגאורגית המפורסמת סופיקו צ'יאורלי (בעלה הראשון); לבני הזוג נולדו שני בנים: ניקוֹ (ניקוֹלוֹז) שנגלאיה הוא צייר, ואילו סַנדרוֹ (אלֵכּסַנדרֵה) שנגלאיה - שחקן.
פיטר היל-ווד

פיטר דניס היל-ווד (אנגלית: Peter Denis Hill-Wood;‏ 25 בפברואר 1936 – 28 בדצמבר 2018) היה איש עסקים בריטי ששימש כיושב-ראש מועדון הכדורגל ארסנל.

ביוגרפיה

היל-ווד נולד בקנסינגטון שבלונדון. אביו, שלושת דודיו וסבו היו שחקני קריקט מקצועניים במועדון הקריקט דרבישייר. היל-ווד למד באיטון קולג' ביחד עם סר רוג'ר גיבס שהיה דירקטור בהנהלת ארסנל. לאחר שסיים את איטון הוא שירת בצבא הבריטי, ולאחר שחרורו החל לעבוד בתחום הבנקאות כאשר בסופו של דבר הוא מגיע למשרת סגן היושב-ראש של בנק המברוז.
לאחר שפרש מהמברוז הוא החל לעבוד כדירקטור בחברת קאוונהאם בע"מ ובקרן הלניק אנד ג'נרל.
היל-ווד נישא ב-1971, והיה אב לשלושה ילדים.
נפטר ב-28 בדצמבר 2018.

הבעלות על ארסנל

היל-ווד היה דור שלישי במשפחתו ששימש בתפקיד יושב ראש ארסנל, לאחר אביו דניס (1962–1982) וסבו סמואל (1929–1936, 1946–1949). הוא החליף את אביו שהלך לעולמו ב-1982, אך כיושב ראש הוא לא היה אחראי על הפעילויות העסקיות הקבועות של ארסנל; בדרך כלל המועדון נוהל על קן פריאר כאשר המאמן ארסן ונגר היה אחראי על תחום הכדורגל והנושאים הנוגעים לסגל השחקנים הבכיר.
היל-ווד הביא לארסנל את צ'יפס קסוויק שעבד עמו בהמברוז על מנת לנצל את קשריו לתועלת המועדון שהיה זקוק למימון לצורך בניית האצטדיון החדש.
היל-ווד מכר את רוב האחזקות של משפחתו בארסנל לדייוויד דין (לשעבר סגן יושב-ראש ארסנל) בשנות ה-80 ובשנות ה-90.
אלברטו גונזאלס

אלברטו ר. גונזאלס (אנגלית: Alberto Gonzales; נולד ב-4 באוגוסט 1955) היה התובע הכללי השמונים של ארצות הברית, וההיספני הראשון שכיהן בתפקיד זה.

ביוגרפיה

גונזאלס מונה על ידי ג'ורג' ווקר בוש להיות הפרקליט הכללי שלו בהיותו מושל טקסס, ולאחר מכן כיהן גונזאלס בבית המשפט העליון של טקסס. בין 2002 לפברואר 2005 גונזאלס היה הפרקליט של הבית הלבן (white house counsel), ובפברואר 2005 התמנה לתובע הכללי.
כהונתו של גונזאלס עמדה בצל מספר שערוריות ובראשם פרשת פיטורי עורכי דין במחלקת המשפטים של ארצות הברית, אשר פוטרו לכאורה ממניעים פוליטיים ולא ענייניים. גונזאלס הכחיש את מעורבותו בפרשה, והוא נחשד במתן עדות שקר בפני הקונגרס. עדותו בפני הקונגרס, בה הצהיר שוב ושוב שאינו זוכר פגישות ועניינים שונים, התקבלה בביקורת רבה. באוגוסט 2007 הוא התפטר מתפקידו.
לאחר שעזב את תפקידו הוא התפרנס מנאומים בציבור, שעבורם קיבל כ-30,000 דולר לנאום. בראיון לוול סטריט ג'ורנל, גונזאלס טען שהוא נתפס על ידי רבים כ"רשע המפתח מדיניות שאנשים לא מסכימים לה". גונזאלס אמר שהוא רואה את עצמו כ"קורבן, אחד מהקורבנות הרבים של המלחמה בטרור". תיאור עצמי זה של גונזאלס צוטט בהרחבה בתקשורת ובבלוגוספירה.
במאמר שפרסם בוושינגטון טיימס בינואר 2015, תיאר גונזאלס את חוויתו מביקור בישראל במסגרת משלחת של מנהיגים היספנים-אמריקאים: "כעורך דין, שופט לשעבר ופרופסור למשפט באוניברסיטה נוצרית, כאשר אני רואה את מעמד הנוצרים בישראל, לאור מנוסתם באזור, אני מעריך מחדש את הברכה של החופש ושלטון החוק ... מאז ומתמיד זהותי כחלק מקבוצת מיעוט היא חלק ממני, ואינני לוקח כמובן מאליו את מעמדם של ערבים-נוצרים בחברה הישראלית ... דוגמאות אלו ואחרות, יחד עם הקשיים שחווים הנוצרים ברחבי המזרח התיכון, מזכירות לנו מדוע ארצות הברית ומדינות אחרות בהן חופש ושוויון מהוות רסן לשלטון צריכות לעמוד לצידה של ישראל בחזית נגד חוסר הסובלנות והטרור האיסלאמי".
אילזה קוך

אילזה קוך (בגרמנית: Ilse Koch;‏ 22 בספטמבר 1906 - 1 בספטמבר 1967) הייתה אשתו של קארל קוך, מפקד מחנה הריכוז בוכנוואלד שבגרמניה ומחנה השמדה מיידנק בפולין. היא נודעה לשמצה עקב אכזריותה והתנהגותה הסדיסטית כלפי האסירים במחנה. נטען כי קוך נהגה לקחת מזכרות מגופות הקורבנות, ובחלק מהן היא השתמשה כדי להכין אביזרים כאהילים, כפפות ועטיפות ספרים. היא נודעה בכינויים "המכשפה מבוכנוואלד" ו"הכלבה מבוכנוואלד".

קורות חייה

נולדה בשם מרגרטה אילזה קלר (Margarete Ilse Köhler) בדרזדן. אביה היה מנהל עבודה. היא סיימה בית ספר למסחר והתלמדה בשנת 1922 בהנהלת חשבונות. לאחר מכן עבדה בכמה חברות כמזכירה. בשנת 1932 הצטרפה למפלגה הנאצית. 
דרך קשריה לאנשי אס אס ואס אה הכירה באביב 1934 את בעלה לעתיד, קארל קוך. השניים נישאו במאי 1936. זמן קצר לאחר נישואיהם עברו השניים למחנה זקסנהאוזן שליד ברלין. קארל קוך שימש כמפקד המחנה והיא החלה את עבודתה בתור שומרת במחנה.
ביולי 1937 התמנה קארל קוך למפקד מחנה בוכנוואלד, סמוך לעיר ויימאר, והשניים עברו להתגורר במתחם.
במקביל הגיע למחנה מספר גדול של אסירות. שלטון האימים של קוך נמשך והיא מינתה במחנה עשרים מפקחות. כוחה על האנשים הכפופים לה היה מוחלט, והיא השליטה שלטון של טרור ואלימות על האסירים בבוכנוואלד. היה לה אף שוט שבקצהו תער, ששימש אותה להצלפת נשים הרות.
לבני הזוג קוך נולדו שלושה ילדים בתקופה זו. נפוצו שמועות שבין אילזה לרופא המחנה, וולדמאר הופן, התנהל קשר רומנטי.
בנובמבר 1941 מונה קארל קוך למפקד מחנה מיידנק, אז מחנה לשבויים סובייטים, שנוהל על ידי הוואפן אס אס. אילזה עברה איתו למחנה והמשיכה את התנהגותה הסאדיסטית במחנה שהפך למחנה השמדה רחב. 
באוגוסט 1943 נעצרו בני הזוג קוך בהוראת חוקר ושופט האס אס, קונראד מורגן. קארל בעלה נעצר באשמת רצח בשלושה מקרים, שחיתות, איום על פקידי ציבור, מעילה ועבירות אחרות. היא נעצרה עמו בחשד שסייעה לו. קוך הוחזקה במעצר למשך 16 חודשים בבית הכלא בויימאר.
למרות מאמצי האס אס להרשיע את קוך היא זוכתה בדין מחוסר הוכחות, שוחררה ועברה לגור סמוך למשפחתה בעיר לודוויגסבורג. בגלל אורח חייה הפרוע ונטייתה לשתות לשכרה, ניסו בני משפחתה לשלול את חזקתה על ילדיה, אולם ללא הצלחה.
באפריל 1945 הוצא קארל להורג על ידי האס.אס.
לאחר המלחמה נעצרה אילזה בביתה על ידי האמריקאים ביוני 1945.
בשנת 1947 נשפטה קוך בבית דין אמריקאי במסגרת "משפט בוכנוואלד" בעוון פשעי מלחמה ונידונה למאסר עולם. מאוחר יותר הומר העונש לארבע שנות מאסר על ידי הגנרל לושיוס קריי. ההקלה בעונש עוררה סערה ציבורית ובעקבות זאת הוקמה ועדה של הסנאט לחקירת הנושא. קריי הסביר שהמתיק את העונש כיוון שבעדויות שהובאו לפניו היה נראה שהיא נדונה משום שעוררה שנאה בקרב אסירי המחנה בהפגנת נשיותה. קונראד מורגן העיד במשפטה כי לא נמצאו עדויות התומכות בכך שברשותה היו אהילים עשויים עור אדם לאחר חיפוש בביתה. עם זאת, שאר העדויות של מורגן הרשיעו אותה.
מיד לאחר שחרורה מכלא לנדסברג באוקטובר 1949 נעצרה שוב ובסוף אותה שנה הוגש נגדה שוב כתב אישום.
בינואר 1951 הורשעה בשידול לרצח, ניסיון לרצח ושידול לגרימת חבלה גופנית באזרחים גרמנים ונידונה למאסר עולם. קוך הייתה האישה היחידה שנידונה בגרמניה המערבית למאסר עולם על חלקה במלחמה.
היא התאבדה בבית הכלא לנשים "אייכאך" בשנת 1967 בהיותה בת 60.
נבל הכרמלי

נָבָל הַכַּרְמְלִי הוא דמות מקראית המופיע בספר שמואל א', פרק כ"ה, פרק המפריד בין שני תיאורי בריחתו של דוד הצעיר מפני שאול המלך. דמות זו כשמה כן היא - עשיר נהנתן, נצלן וקמצן.

דמותו ושמו

לפי מדרש חז"ל-"הוא נבל הוא לבן. הן הן האותיות : מה לבן היה רמאי, אף נבל היה רמאי" (מדרש שוח"ט לתהלים, נ"ג),היפוך האותיות בין השם לבן ונבל מסמל את אופיים הדומה: לבן היה רמאי ורימה את יעקב שיתחתן עם שתי בנותיו לאה ורחל, ובנוסף שיעבוד אצלו 14 שנה כדי להרוויח זאת. גם נבל רימה את דוד ואנשיו.
תיאור דמות נבל הכרמלי אינו נפתח בשמו, אלא בהצגת עושרו ורכושו: " וְאִישׁ בְּמָעוֹן וּמַעֲשֵׂהוּ בַכַּרְמֶל, וְהָאִישׁ גָּדוֹל מְאֹד, וְלוֹ צֹאן שְׁלֹשֶׁת-אֲלָפִים, וְאֶלֶף עִזִּים" (ספר שמואל א, פרק כ"ה, ב'). התנהגותו ואופיו של נבל תואמות לאסוציאציות המתלוות לשמו " וְהָאִישׁ קָשֶׁה וְרַע מַעֲלָלִים וְהוּא כלבו" (ספר שמואל א', פרק כ"ה, ג'). בפיה של אביגיל אשתו ישנו מדרש שם לבעלה: "כִּי כִשְׁמוֹ כֶּן-הוּא--נָבָל שְׁמוֹ, וּנְבָלָה עִמּוֹ" (ספר שמואל א', פרק כ"ה, כ"ה).
משחק נוסף עם שמו הוא הדמיון בין נָבָל לנֵבֶל יָיִן:
"
וְלֵב נָבָל טוֹב עָלָיו, וְהוּא שִׁכֹּר, עַד-מְאֹד; וְלֹא-הִגִּידָה לּוֹ, דָּבָר קָטֹן וְגָדוֹל--עַד-אוֹר הַבֹּקֶר. וַיְהִי בַבֹּקֶר, בְּצֵאת הַיַּיִן מִנָּבָל " (ספר שמואל א', פרק כ"ה, ל"ו-ל"ז')
מן השיחה של נבל ואביגיל ניתן להסיק כי יחסיהם היו טובים אף על פי שכעסה עליו מפני יחסו לדוד.
שתי הערים בהן ישב נבל, כרמל ומעון, מקומן בדרום הר חברון, ושמותיהן השתמרו עד ימינו (ח'רבת כרמל וח'רבת מעין).
גיבון לבן-גבות מערבי

תיאור המין

לזכרים פרווה שחורה עם גבות בהירות, לנקבות פרווה בגוון נחושת וחום-כהה באזור הפנים, החזה והחלציים. טבעת של שיער לבן תוחמת את העיניים, הפה והאף של הנקבה. התינוקות נולדים עם פרווה אפורה-לבנה עם גוון צהבהב, היא נעשית שחורה בגיל ההתבגרות, אצל הנקבות היא מתבהרת בתחילת גיל הפוריות.
המין מאופיין בציצית שיער בהירה בסנטר, אף רחב משאר הגיבונים, אורך שיער משתנה בפנים המדמה פרצוף משולש. קולו של גיבון זה הוא כמעין גיהוק המעורב בנהימה.
חמה (מחוז)

היסטוריה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

הדת

מוסלמים מהווים 92% ונוצרים 8%
חתול רחוב (משחק מחשב)

פרטים טכניים

בתחילת דרכו, המשחק נוצר כאבטיפוס של מסך אחד על ידי ג'ון האריס, שלא אהב את הכיוון של המשחק והעביר אותו לויליאמס שלבסוף פיתח את הקונספט הבסיסי למשחק גמור. כשנה לאחר פרסום הגרסה הראשונית לאטארי, וויליאמס המיר את המשחק למערכת ההפעלה DOS, המשחק הפך לאחד מהפופולריים ביותר במערכת ההפעלה זו.
איצקו רחמימוב

יצחק (איצקו) רחמימוב (9 בספטמבר 1932 - 10 באוקטובר 1973) היה שחקן ואמרגן ישראלי.

ביוגרפיה

רחמימוב נולד בקיוסטנדיל, בולגריה. עלה לישראל ב-1948 במסגרת עליית הנוער. בהיותו פציפיסט, לא גויס לשרות צבאי. מעולם לא למד משחק. 
רחמימוב נפטר בחדר האיפור בתיאטרון הקאמרי, בתחילת מלחמת יום הכיפורים, בגיל 41. הניח אחריו רעיה, מדלן, ושני בנים. נקבר בבית העלמין חולון.

תאטראות בהן שיחק

האהל, להקת פיטר פריי, תיאטרון האופרטה, במת השחקנים, הקאמרי, בימות, התיאטרון העירוני חיפה.

הצגות בהן שיחק

הפואמה הפדגוגית, האוזן הפרטית והעין הציבורית, הרוזנת מריצה, רוחות, על עכברים ואנשים, ספור אוריה, טלמכוס קליי, כל יום אותו סיפור, אלפי, שעיר אחד לעזאזל, איש הקרח בא, שירת הברבור, סרג'נט מסגרייב, חלום ליל קיץ, הן לא תיקחהו עמך, עזית הכלבה הצנחנית, נפוליאון חי או מת, הן לא תקחהו עמך.

סרטים בהם שיחק

איי לייק מייק (1960), השוטר אזולאי (1971) בתפקיד סמל בז'ראנו, פלוך (1972).

כאמרגן

תוכנית א' של התרנגולים, הוא והיא (תוכניתם של אריק לביא ושושיק שני), הנסיכה האמריקאית.
אי אפשי בתקנת חכמים

אי אפשי בתקנת חכמים ("אי-אפשי" = אין רצוני, לא נוח לי) הוא כלל הלכתי שפירושו שאדם רשאי לוותר על הזכויות והחובות המוענקות לו מתוקף תקנת חז"ל במקרה שמטרת התקנה להטיב עמו. ההנחה שכאשר אדם טוען ש"אי אפשי בתקנת חכמים" מקבלים את טענתו, משמשת גם כטיעון משפטי במשפט הישראלי.
טענת "אי אפשי בתקנת חכמים" שכיחה בעיקר במקרים ספציפיים בהם התקנה שנועדה לטובת האדם, גורמת לו להפסד; אחת הדוגמאות הבולטות לכך היא טענת "איני ניזונת ואיני עושה". חז"ל תיקנו שהבעל חייב לזון את אשתו, ובתמורה לכך כל הכסף שהאישה משתכרת שייך לבעל ('מזונותיה תחת מעשה ידיה'). התקנה תוקנה במקורה לטובת האישה, היות שבעבר בדרך כלל האשה לא הייתה משתכרת בעצמה סכום כספי שהיה מספיק לה לקיום בסיסי. מכוח האפשרות לומר 'אי אפשי בתקנת חכמים' לאישה יש זכות לקחת את הכסף שהיא משתכרת לעצמה, בתמורה לוויתור על מזונות המגיעים לה מהבעל, לדוגמה, במקרה שהיא מרוויחה יותר ממה שהבעל מוציא למזונותיה.
דוגמה נוספת היא לגבי שבועה; בשבועה הנתבע יכול בדרך כלל להישבע ולהיפטר, אך ישנם מצבים בהם תיקנו חז"ל שהתובע יכול להישבע ולקבל את כספו. טענת אי אפשי במקרה זה מעניקה לתובע את היכולת לומר "אי אפשי בתקנת חכמים" ולהחזיר את חובת השבועה לנתבע.
משפט דזרג

משפט דזרג הוא תכונה אפשרית במרחב פרויקטיבי: כל שני משולשים פרספקטיבים מנקודה הם פרספקטיבים גם ביחס לישר. המשפט אינו נובע מהאכסיומות של הגאומטריה הפרויקטיבית, ולמרות שהוא חל במישור הפרויקטיבי המוגדר מן המישור האוקלידי, יש מישורים פרויקטיבים שאינם מקיימים אותו. מאידך, המשפט חל בכל מרחב פרויקטיבי מממד 3 או יותר. תכונת דזרג מאפשרת להגדיר פעולות על המרחב, באופן כזה שכל מרחב פרויקטיבי המקיים אותה מוגדר על-פי קואורדינטות מעל חוג עם חילוק.
המשפט, המיוחס לז'ראר דזרג (Girard Desargues‏; 1591–1661), הופיע לראשונה בספר על השימוש המעשי בגאומטריה פרויקטיבית שפרסם חברו ותלמידו Abraham Bosse ב-1648.

המשפט

יהי P מרחב פרויקטיבי. שני משולשים  ו- הם פרספקטיביים מנקודה אם הישרים  נפגשים בנקודה אחת. באופן אינטואיטיבי ניתן לומר, שהמתבונן מנקודת החיתוך אינו יכול להבחין בין שני המשולשים. שני המשולשים האלו יקראו פרספקטיבים ביחס לישר אם החיתוכים של המשכי הצלעות , , , נמצאים על ישר אחד.
משפט דזרג קובע שאם שני משולשים פרספקטיבים ביחס לנקודה אזי הם פרספקטיבים גם ביחס לישר.
המושגים "פרספקטיביות ביחס לנקודה" ו-"פרספקטיביות ביחס לישר" הם מושגים דואליים זה לזה. המשפט הדואלי למשפט דזרג קובע ששני משולשים שהם פרספקטיבים ביחס לישר הם בהכרח פרספקטיבים מנקודה.
אוושרה אוגוסטינאויצ'יוט

ביוגרפיה

כיהנה כדיקנית מחלקת מדעי המשפחה באוניברסיטה הפדגוגית של וילנה. היא מייסדת שיטת סוציוניקה, שמתבססת על תאוריית הטיפוסים והפונקציות הפסיכולוגיות שפיתח קארל יונג. על פיתוח שיטת הסוציוניקה, העניקה לה האקדמיה הרוסית למדעי הטבע מדליה בשנת 1995.
אוגוסטינאויצ'יוט נולדה סמוך לעיר קובנה שבליטא. בשנת 1956 סיימה את לימודיה בפקולטה לכלכלה. היא עבדה במשרד האוצר הליטאי ומאוחר יותר כמורה למדעי הכלכלה ולסוציולוגיה במוסדות חינוך שונים בווילנה, בירת ליטא. בשנת 1960 החלה ללמוד סוציולוגיה, והייתה מהסוציולוגים הראשונים בברית המועצות.
עבודותיה, למעט בודדות, לא פורסמו בתקופת השלטון הסובייטי, אך הן הפכו לפופולריות במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20 ברחבי העולם דובר הרוסית.
תורת סוציוניקה עוררה עניין מצד מתמטיקאים, פסיכולוגים, מהנדסי מחשב וסוציולוגים, אשר עזרו לעצב ולארגן את השיטה ל-16 טיפוסים, המתבססים על 8 הפונקציות הפסיכולוגיות שקיטלג קארל יונג, תלמידו של זיגמונד פרויד. ב-1985 נוסד מכון בקייב העוסק בסוציוניקה, על ידי ד"ק גרגורי רינין, ד"ר אלכסנדר בוקלוב, וד"ר ויקטור גולנקו. לפי התאוריה הזו, אוגוסטינאויצ'יוט היא טיפוס מוחצן-אינטואיטיבי-לוגי ENT.]
חנרל אלבאר

שם העיר

העיר נקראת על שמו של הגנרל קרלוס מריה דה אלבאר , אחד מגיבורי מלחמת העצמאות של ארגנטינה ואחד ממנהיגיה הראשונים של המדינה החדשה. העיר הוקמה בחודש יולי 1869 במישור הפמפאס במרכז המחוז של בואנוס איירס.
הפעילות הכלכלית הגדולה ביותר של הפרובינציה היא בעלי חיים וחקלאות.

גאוגרפיה

חנרל אלבאר נמצאת במרחק של כ-256 קילומטרים ממנדוסה, בירת הפרובינציה, ובמרחק של כ-844 קילומטרים מבואנוס איירס, בירת ארגנטינה. בנוסף, העיר ממוקמת דרום-מזרח לסן רפאל, על גדות הנהר אטואל .

תנועה ותחבורה

העיר ממוקמת ליד הכבישים הלאומיים 188 ו-143 וכביש 202.
צבי זליקוביץ'

ביוגרפיה

נולד בפתח תקווה, היה חבר השומר הצעיר ועסק בספורט (בין היתר שיחק בנבחרת הכדורסל של הנח"ל ובהפועל פתח תקווה שהגיעה לליגה הלאומית בכדורסל; אחיו, אשר זליקוביץ היה כדורגלן הפועל פתח תקווה).
שירת בנח"ל ולאחר שחרורו בשנת 1955 עבר לקיבוץ גבים, שם היה אחראי על עבודות הגרפיקה בקיבוץ. בשנת 1958 עזב את הקיבוץ ועבר לתל אביב, שם פתח סטודיו לגרפיקה ולעיצוב במסגרתו עיצב ספרי אמנות וקטלוגים לתערוכות.
את שירו הראשון כתב בעקבות מלחמת ששת הימים לחברה שבעלה נהרג במלחמה. באותה שנה, 1967, הוקלט שירו המולחן הראשון "בימים שכאלה", אותו הלחין יעקב הולנדר עבור תוכניתה של להקת פיקוד הדרום "זמר בדרום". עוד כתב עם הולנדר את "לא לך" (לשלישיית לא אכפת להם) ואת "אני יודע" לצוות הווי חיל האוויר. בשנת 1969 הלחין מתי כספי את שירו "לי אמי כך סיפרה" ששובץ באלבום הבכורה של דני גרנות.
לקראת פסטיבל הזמר והפזמון 1973 ביקש מנהל הפסטיבל, חנוך חסון מיוצרים ישראלים שירים בנושאי הווי "ארץ ישראל הישנה והטובה". זליקוביץ', שהיה פעיל במועצה לשימור אתרים על רקע החרבת הגימנסיה הרצליה לשם הקמת מגדל שלום, ביקש לכתוב שיר מחאה נגד החרבת תל אביב הקטנה. הלחן של הולנדר העניק לשיר אופי מלנכולי ומרגש והפך אותו לשיר נוסטלגי ולא מחאתי:
תנו לנו יד ונלך,
 בהרצל בלי כביש ומדרכת.
 עם שיירת גמלים על החול,
 תנו לנו היום ללכת
 לגימנסיה הרצליה כמו אתמול.
השיר בוצע בפסטיבל על ידי עירית דותן ובוצע מאז במספר ביצועים. בשנת 2009 נערכה תחרות לבחירת "שיר המאה של תל אביב" שיזמה עיריית תל אביב בשיתוף גלי צה"ל לרגל חגיגות המאה לעיר. בסיומה של התחרות שבה השתתפו אלפי מאזינים נבחר השיר במקום הראשון כשיר שתוכנו מייצג את העיר באופן הטוב ביותר.
זליקוביץ' והולנדר שיתפו פעולה בשירים נוספים כגון "אומרים שהשבת" ו"הלא תשאלו ציון" (בביצוע עירית דותן) ו"יש לי עיר אחרת" (יפה ירקוני).
משנת 1984 החל לעסוק בצילום והשתתף במספר תערוכות. בהן תערוכות היחיד "צביקה זליקוביץ': צלם-צייר-צייד", במוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית בנובמבר-דצמבר 1986 ו"הצילו - תערוכת צילום בצבע מתקלף" בבית ראובן ב-1987 ועוד.
ב-1987 ראה אור ספרו "אישונים = מנצ'לך" המתעד בתצלומים ובשירים את מחזיקי התריסים הזעירים המפוסלים בברזל, שהיו סמל לאדריכלות תל אביב.
ב-1998 ראה אור ספרו "תנו לנו יד ונלך" - איגוד מיטב שיריו ותצלומיו (הוצאת משרד הביטחון).
כן הוציא את ספרי הילדים "כל אלה ואף לא חתול אחד" ו"הקיפוד יהושע ועיר הצבים".
טינטין (דמות)

טינטין (בצרפתית: Tintin) הוא הגיבור הראשי של סדרת הקומיקס "הרפתקאותיו של טינטין" מאת הקריקטוריסט הבלגי ארז'ה. הדמות נוצרה בשנת 1929, והופיעה לראשונה במוסף השבועי לנוער "לה פטיט וינגטימה".
טינטין הוא כתב צעיר, אדום שיער, נועז, חכם, ישר, הגון, רחום, וחביב. בסדרת הספרים מטייל טינטין ברחבי העולם, ומצליח בכל הסיפורים לפתור תעלומות שונות. אל מסעותיו של טינטין מתלווה תמיד כלב הטרייר הלבן שלו "סנואי". טינטין רגיש במיוחד לעוולות, ומסוגל להקריב את עצמו כדי לעזור לחלשים. עיסוקו של טינטין מאפשר לארז'ה לשלב את טינטין באירועים אקטואליים שונים במהלך התקופה בה הספרים יצאו לראשונה לאור: המהפכה הבולשביקית ברוסיה, מלחמת העולם השנייה והנחיתה הראשונה של האדם על הירח.
גילו של טינטין אינו ברור - הוא איננו מתבגר אך עדיין לא מבוגר (ניתן להעריך שגילו הוא בסביבות 20). בדומה למרבית דמויות הקומיקס, טינטין בקושי משתנה במהלך השנים - מ-1929 עד 1976 הוא שמר על מראה צעיר והלבוש שלו השתנה רק מעט (צבע הגרביים וצבע החולצה). רק בספר האחרון בסדרה הוא לובש מכנסיים אחרות - מכנסי פעמון אשר היו אופנתיות באותה העת. לאורך הסדרה שמו המלא של טינטין מעולם לא נחשף.
בסדרת הספרים טינטין מטייל ליעדים שונים בחמש היבשות כולל ברית המועצות, קונגו הבלגית, הודו, מצרים, סין, טיבט, פרו, ואפילו הירח במסגרת מאבקו ברוע (ראסטאפופולוס, אלן תומפסון, ד"ר מולר, וכו'). בהרפתקאותיו טינטין מסתייע בין היתר בידידיו קפטן הדוק, פרופסור קאלקוּלוּס והבלשים תומפסון ותומסון.
לאורך השנים הפכה דמותו של טינטין לדמות אייקונית פופולרית במיוחד בעולם הקומיקס, בעיקר הודות הודות להצלחה העצומה לה זכתה סדרת הספרים שתורגמה לשפות רבות ופורסמה ברחבי העולם.
אלפרה וודארד

ביוגרפיה

וודוורד נולדה בעיר טלסה שבאוקלהומה לקונסטנס ומריון וודארד.
למדה בבית ספר קתולי פרטי "תיכון בישוף קלי" ולאחר מכן למדה דרמה ב"אוניברסיטת בוסטון", סיימה את לימודייה בהצלחה יתרה.
שיחקה לראשונה בסרט גדול ב-1980 בסרטו של רוברט אלטמן "בריאות" בתור אשת יחסי הציבור האפרו אמריקאית סאלי בנבו.
התפרסמה ב-1983 בתפקיד גיצ'י המציעה את עזרתה לסופרת זוכת פרס הפוליצר מרג'ורי קינן רולינגס (מרי סטינבורגן) בדרמה של מרטין ריט "שנותי היפות בקרוס קריק", על הופעתה הטובה בסרט קיבלה מועמדות לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
ב-1984 זכתה בפרס אמי על הופעתה בשלושה פרקים בסדרת המשטרה "בלוז לכחולי המדים".
ב-1987 זכתה בפרס אמי שני על שלוש הופעות אורח בסדרה "פרקליטי אל איי". הייתה מועמדת במהלך שנות ה-80 לעוד ארבעה פרסי אמי, שניים מהם על תפקידי האורח שלה ב-13 פרקים בדרמה הרפואית "מקום אחר".
ב-1988 גילמה את גרייס קוליי העוזרת של מפיק הטלוויזיה פרנק קרוס (ביל מאריי) בדרמה הקומית של ריצ'רד דונר "מארח השדים".
ב-1991 שיחקה בדרמת הפשע "גרנד קניון" בדמותה של ג'יין, אשתו של נהג המשאית השחור סיימון (דני גלובר), ובשנה שלאחר מכן הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר על הופעתה בסרט "דג התשוקה" בתור שנטל המגיעה לטפל בכוכבת אופרות הסבון מיי אליס שולהיין (מרי מקדונל), שמשותקת בעקבות תאונת דרכים שעברה.
על הופעתה זכתה בפרס אינדפנדנט ספיריט לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
ב-1996 זכתה בפרס גילדת שחקני המסך לשחקנית הטובה ביותר במיני סדרה/סרט טלוויזיה על תפקידה בהפקה "שיעור הפסנתר". על אותו תפקיד הייתה מועמדת גם לפרס אמי ולפרס אמי נוסף לשחקנית בתפקיד משנה על משחקה בגרסה טלוויזיות המבוססת על הספר הסאטירי "מסעי גוליבר". באותה השנה התפרסמה גם בהופעותיה הקולנועיות בתור השופטת שוט בדרמת בתי המשפט "פחד ראשוני" ובתור לילי סלואן במותחן הפעולה הבדיוני "מסע בין כוכבים 8: המפגש".
ב-1997 זכתה בפרס גלובוס הזהב ובפרס גילדת השחקנים השני שלה על תפקידה בתור האחות יוניס אברס שהייתה עדה לניסוי העגבת בטסקיגי בסרט הטלוויזיה "גברת נערי אברס".
זכתה להערכה רבה על הופעתה הראשית בתור האם החד הורית המסוממת לורטה סינקלייר, בדרמה התקופתית בבימוייה של הסופרת מאיה אנג'לו ובהפקתו של וסלי סנייפס "דרומה בדלתה".
בשנת 2000 הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב בפעם השלישית על תפקידה בהפקתו של רוברט דה נירו "ליבו של הולידיי" ודיבבה בסרט האנימציה שובר הקופות "דינוזאור" את דמותה של פילו. ב-2003 זכתה בפרס אמי רביעי בקריירה על הופעת אורח בסדרה "הפרקליטים". שיחקה בסרט "קיי-פקס" בתור ד"ר פאולה וילארס, בסרט האסונות "שעת אפס" בתור מפקדת המשימה ד"ר טלמה סטיקלי ובמותחן האימה הבדיוני "הנשכחים" בתור הבלשית אן פופ החוקרת את תעלומת בנה של טלי פארטה (ג'וליאן מור).
בשנת 2005 שיחקה בסרט הקומדיה "סלון יופי" בכיכובה של קווין לטיפה.
בשנת 2006 שיחקה את מנהלת בית הספר לריקוד בסרט "רוקדים".
התפרסמה בעונה השנייה של סדרת הטלוויזיה המצליחה "עקרות בית נואשות" בדמותה של בטי אפלווייט, אם חד הורית ושכנתן החדשה של עקרות הבית. על הופעתה בעונה השנייה הייתה מועמדת לפרס אמי לשחקנית המשנה הטובה ביותר בסדרה קומית.
ב-2010 שיחקה בשלוש הופעות אורח בסדרה "דם אמיתי", בנוסף הייתה מועמדת לפרס גראמי על אלבום הילדים הטוב ביותר. בשנת 2014, השתתפה בסרט האימה שובר הקופות "אנאבל". בשנת 2019 היא דיבבה את דמותה של סרבי, אימו של סימבה, בסרט מלך האריות.
וודארד חיה בסנטה מוניקה עם בעלה רודריק ספנסר. השניים נשואים מאז 1983, ולהם שני ילדים מאומצים, בן דאנקן ספנסר, ובת מייביס ספנסר.