google/wiki40b huggingface dataset:
פיתוי (סרט)

עלילה

דפנה (דפנה רכטר), בעלת חנות ספרים מרמת השרון הנשואה ליורם (גיא מרוז), עורך דין מצליח, לא יודעת מה לעשות בכסף הרב שהוריש לה אביה שנפטר. יום אחד מתאהבת דפנה בעמי (שרון אלכסנדר), אחד מלקוחותיו של בעלה הנמצא בתהליך גירושין מאשתו. עמי מבקש מדפנה שתחתום ערבות על הלוואה שלקח מהבנק לצורך עסקה גדולה שהוא רוצה לבצע בחו"ל. דפנה חותמת ועמי נעלם. מירב בנימיני (אורנה פיטוסי), חברתה של דפנה, יוצאת לנקום בעמי באותה שיטה שבה עמי בעצמו פעל.

הפקה

הסרט יועד במקור להיות סרט טלוויזיה, אך הוקרן בקולנוע ורק לאחר מכן שודר בטלוויזיה.
לאחר שביים ב-1998 את סדרת הטלוויזיה שכתב רם אורן "סיבת המוות: רצח" ששודרה בערוץ 2 בכיכובו של משה איבגי, פנה ערן ריקליס למפיקים שונים בבקשה להפיק סרט ע"פ אחד מספריו של אורן. בראיון לגלובס אמר ריקליס: "באתי למפיקים ואמרתי, הנה אדם עם רקורד של הצלחה, תשעה רבי-מכר, תבחרו. מסרטים ועד מיני-סדרות, מה שתרצו. היית מצפה שבגלל הישגיו המסחריים של רם אורן, מפיקים יחנקו זה את זה כדי להשיג אותו." בסופו של דבר ערוץ 2 לא הסכימו להפקה זו, ורק חברת ההפקה ICP הסכימה והשקיעה בסרט למעלה מחצי מיליון דולר.
עלילת הסרט שונה למדי מהספר שעליו הוא מבוסס. קו העלילה המרכזי, שבמסגרתו גבר מוליך שולל אישה על מנת לסחוט ממנה כסף וחברתה יוצאת לנקום בו, אמנם דומה בשניהם, אך פרטים קטנים יותר, כעיסוקן של הדמויות, מספר ילדיה של דפנה ואף שמותם, שונו בסרט. כמו כן, הסרט מתמקד באופן כמעט בלעדי בקו עלילה זה, ועלילות משנה רבות שבספר, לצד הדמויות המרכיבות אותן, הושמטו כליל מתסריט הסרט.
שלום סבג

ביוגרפיה

נולד וגדל במרוקו. בגיל צעיר עלה עם משפחתו לישראל והתגורר ברמלה. בבגרותו עבר לשכונת פרדס כץ שבבני ברק. למד בישיבת "אור דוד" והחל ללמוד את תורת רבי נחמן. למד אצל הרב בנימין זאב חשין והתחבר לרב ישראל דב אודסר ולזרם הנ-נחים. לאחר מכן הקים בית מדרש בבית הכנסת "משכנות שמעון" בפרדס כץ, שעבר לאחר מספר שנים למשכנו הנוכחי בכפר סבא.
הרב סבג מעביר שיעורים לחוזרים בתשובה. סגנונו נלהב והוא מתפלל בשירה. תלמידיו יוצרים רצועות מוזיקת טראנס הכוללות סימפולים מדבריו בשיעורים. כמה מהן זכו לתפוצה ביוטיוב וכרצועות השמעה של נ-נחים ברכבי ההרקדה שלהם. הרצועות נקראות לעיתים "טראנסבג". חסידיו הקימו אתר ואפליקציה להפצת שיעוריו.
שיעול פרינתוס

שיעול פֶּרִינְתּוּס (Cough of Perinthus) הוא תיאור של התפרצות תחלואתית שהתרחשה בחורף בסביבות שנת 400 לפנה"ס בעיר הנמל היוונית פרינתוס שלחופי ים מרמרה. התחלואה ותסמיניה תוארו בצורה נרחבת בכרך השישי של סדרת הספרים "מגפות" (Epidemics) שפורסמו בקורפוס ההיפוקרטי, אולם זיהויה המדויק אינו ודאי.

תיאור התחלואה

שיעול פרינתוס החל לקראת נקודת היפוך החורף, בדצמבר שנת 400 לפנה"ס בפרינתוס (כיום Marmara Ereğlisi, כ-15 ק"מ מזרחית לטקירדא שבטורקיה) והוא פשט בקרב כל שכבות הגיל והאוכלוסייה בעיר. תסמיני התחלואה הראשונים כללו שיעול ממושך ודלקת ריאות, אולם לאחר כ-40 יום החלו מרבית החולים להפגין כאב גרון, דלקת גרון, איבוד קול, עיוורון לילה, נימול ושיתוק החך והגפיים התחתונות. בהמשך מתואר כי כל חולה שהציג בנוסף למוזכרים לעיל גם תסמיני חום המלווים בצמרמורות ובקשיי נשימה, נכלל בקבוצת סיכון מוגברת למות מן המחלה בהשוואה לאלה שפיתחו דלקת גרון בלבד, אשר רבים מהם הצליחו להחלים בכוחות עצמם.
המחלה אמנם איימה על כל תושבי העיר, ברם היא התבטאה ברמות חומרה שונות בקרב האוכלוסייה. כך למשל מסופר כי ילדים סבלו מתסמיני עיוורון לילה קשים יותר בהשוואה למבוגרים, השפחות היו בסיכון גבוה יותר לפתח דלקות גרון וריאות בהשוואה לנשים חופשיות, ומספר הגברים שנדבקו היה גבוה בצורה משמעותית מזה של הנשים והילדים (ככל הנראה בגלל העובדה שגברים שהו בממוצע פרקי זמן ממושכים יותר מחוץ לבית בהשוואה לנשים ולילדים).

זיהויים אפשריים למקור התחלואה

במשך תקופה ארוכה ניסו חוקרים לאתר את הגורם האחראי לכל התסמינים שתוארו בספר. אמיל ליטרה (Émile Littré), המתרגם והעורך של כתבי היפוקרטס במאה ה-19, התייחס אל המונח Epidemos ‏(ἐπίδῆμος), המופיע בקורפוס ההיפוקרטי בהתאם לגישה שהייתה מקובלת בתקופתו, דהיינו גורם בודד הוא זה שאחראי לפרוץ המגפה ולקשת תסמינים רחבה שבאה לידי ביטוי במהלך התחלואה. בתרגומו הציע לייחס את התחלואה למחלת הדיפתריה שבאה לידי ביטוי בשיעול, בקשיי נשימה קשים ובשיתוק שרירי פנים, צוואר, ופה. תרגומו של אמיל ליטרה השפיע רבות על הדרך בא בחרו החוקרים לראות את התחלואה בפרינתוס ובמהלך השנים הועלו גורמים נוספים לתחלואה, ביניהם שעלת, שפעת, שיתוק ילדים, דלקת המוח, קדחת דנגי ורבים אחרים. יחד עם זאת החוקרים התקשו למצוא מחלה אחת בודדת הגורמת לכל התסמינים שתוארו בקורפוס ההיפוקרטי. לפיכך כיום נוטים החוקרים להתייחס אל המונח Epidemos כפי שהיה מקובל בתקופתו של היפוקרטס, דהיינו כאל אסופת מחלות ותסמיניהן במקום מסוים ובתקופה מסוימת. התייחסות זאת מאפשרת לראות את שיעול פרינתוס לא כמחלה בודדת אלא בתור אסופת מחלות וכיום מקובל לייחס את התחלואה ל-3 מחלות עונתיות שכיחות: דיפתריה, שפעת (או ומחלות דמויות שפעת) ושעלת בשילוב עם מחלות חסר תזונתיות, דוגמת מחסור בוויטמין A שגורם לעיתים תכופות לפגיעה בראייה.
האיש בעל אקדח הזהב

עלילה

רוצח שכיר בשם פרנסיסקו סקרמנגה הידוע בכינויו "האיש בעל אקדח הזהב" גונב את "הסולקס" - מכשיר שביכולתו להמיר אנרגיה סולרית לחשמל. סוכני MI6, ג'יימס בונד וגודנייט, יוצאים להשיב את המכשיר האבוד.

תרגומים

בשנות ה-60 תורגם הספר לעברית תחת השם הסוכן בעל אקדח הזהב, בידי א. דן ויצא בהוצאת הספרים ספיח. בשנת 1988 תורגם הספר בשנית בידי עמנואל לוטם בהוצאת זמורה-ביתן, והפעם תחת השם האיש בעל אקדח הזהב.
חטיפת שמואל רוזנווסר

חטיפת שמואל רוזנווסר הייתה אירוע שהתרחש בליל 1 בינואר 1970 עת חדרה חוליית מחבלים מלבנון, השייכים לארגון הפת"ח ליישוב מטולה וחטפה שומר-לילה בן 58 בשם שמואל רוזנווסר, תושב קריית מוצקין, שהיה באותה עת על משמרתו. אירוע זה פתח תקופה של משא ומתן עקיף מול הפת"ח, שהסתיימה בהסכם בו הוחלף רוזנווסר במחמוד חיג'אזי ללא נוכחות רשמית של הפת"ח.

החטיפה

אירוע החטיפה בליל השנה החדשה בוצע לרגל ציון חמש שנים לפיגוע הראשון של פת"ח. חוליית המחבלים הסתננה דרך גדר הגבול במטרה להניח מטעני חבלה במטולה, אך בסופו של שבה על עקבותיה כשבידיה רוזנווסר, שניסה להתנגד, אולם בסוף נכנע. 
לאחר ארבעה ימי העדרות, הודיע ארגון הפת"ח כי רוזווסר בידיו ודרש את שחרורם של חברי הארגון העצורים בישראל - כ-100 במספר. כמו כן שאף ארגון הפת"ח שישראל תקיים משא ומתן ישירות עמו, ובכך תכיר בקיומו ובאסירי הארגון כשבויי מלחמה.
מדינת ישראל הגיבה לחטיפה בפעולה שבוצעה בליל 2 בינואר נגד הכפר כילא בדרום לבנון. בפעולה שכוונה נגד שלטונות לבנון, שבהם ראו ראש הממשלה גולדה מאיר ושר הביטחון משה דיין אחראים לחטיפה שבוצעה על ידי מחבלים שיצאו משטחה הריבוני, נלקחו בשבי 9 חיילים ו-12 אזרחים, וכן נתפסו כלי נשק וציוד רב.  ופוצץ מקור הכוח של תחנת מכ"ם לבנונית. שלטונות לבנון לחצו על הפת"ח להעביר לידיהם את רוזנווסר, אך ללא הצלחה.
במשך התקופה שלאחר חטיפתו הוחזק רוזנווסר בשבי לסירוגין בלבנון, בעיראק, בסוריה ובירדן ועבר עינויים קשים. במהלך התקופה הגיעו למשפחתו מכתבים אחדים ממנו, ופעם אחת הוא הופגש עם עיתונאים ברבת עמון. והצהיר כי הוא מעדיף לחזור להונגריה בה נולד משום "שהציונות הוליכה אותו שולל".
לבסוף הסתפק הפת"ח בשחרורו של מחבל אחד בלבד והוא מחמוד חיג'אזי, מחבל שנלכד כ-6 שנים קודם לכן ובשלב מסוים אף נידון למוות. ישראל התעקשה שלא להכיר בפלסטינים ודרשה כי אף נציג בעל זיקה לפת"ח לא יהיה נוכח בחילופי השבויים. העסקה יצאה לפועל ב-28 בפברואר 1971. שמואל רוזנווסר הוחזר לישראל ומחמוד חיג'אזי הוחזר ללבנון.
רוג'ר טיילור

ביוגרפיה

טיילור נולד בנורפוק שבבריטניה לוויניפרד מדואס ומישל טיילור. לטיילור אחות הצעירה ממנו בשנתיים, קליר.

לימודים

בשנת 1957 עברה המשפחה לטרורו ורוג'ר התחיל ללמוד בבית ספר בו התקבל לראשונה למקהלה. בגיל 8, הוא קיבל השראה מבן דודו (אשר ניגן בגיטרה) להתחיל לנגן בגיטרה. בהתחלה הוא לימד את עצמו לנגן יוקולילי ואחר כך לימד את עצמו לנגן בגיטרה. בשנת 1960 הוא עבר בית ספר, שם למד לנגן בגיטרה באופן מקצועי.
בשנת 1961 החל ללמוד לתופף בעצמו.
הוא סיים את לימודיו בשנת 1967 ולאחר מכן עבר ללונדון והחל ללמוד רפואת שיניים במכללת בית החולים של לונדון. עד מהרה השתעמם מהמקצוע ופנה ללמוד ביולוגיה במכללה בצפון לונדון.

קריירת הסולו

טיילור היה הראשון מבין חבריי הלהקה שפנה לקריירת סולו.
הוא החל אותה בשנת 1981 (במקביל להיותו פעיל בלהקה), עם האלבום "Fun In Space" שזכה לביקורות טובות ובשנת 1984 הוציא את האלבום "Strange Frontier", וייסד להקה חדשה בשם "The Cross" בשנת 1988. בלהקה זו רוג'ר היה הסולן בנוסף לכתיבה והלחנה של השירים.

חיים אישיים

לטיילור 5 ילדים משתי נשים שונות: פליקס לוטר ורורי אלינור מאשתו הראשונה דומיניק ביירנד, איתה היה במערכת יחסים ללא נישואים בשנים 1980–1987. לבסוף נישאו מטעמי נוחות, אך טיילור כבר היה מעורב במערכת יחסים עם אשה אחרת, דבי לנג, שאף הופיעה בוידאוקליפ של קווין. ממערכת היחסים עם דבי נולדו לטיילור 3 ילדים נוספים, רופוס טייגר (1991), טייגר לילי (1994) ולולה דייסי מיי (2000). הזוג נפרד בשנת 2002. בשנת 2010 נישא טיילור לסרינה פוטגייטר.
רוג'ר ידוע כחובב מכוניות מושבע, והוא מחזיק אוסף גדול של מכוניות מרוץ ומכוניות קלאסיות. את אהבתו למכוניות הביע בשיר של קווין, "I'm In Love With My Car", אותו הוא גם שר. כיום ביתו של טיילור ממוקם בסמוך לביתו של בריאן מיי.
כריסטיאן אוגוסט, רוזן פפאלץ-זולצבאך

ביוגרפיה

כריסטיאן אוגוסט נולד ב-26 ביולי 1622 בזולצבאך, לאוגוסט, רוזן פפאלץ-זולצבאך ולהדוויג מהולשטיין-גוטורפ, בתם של יוהאן אדולף, דוכס הולשטיין-גוטורפ ואוגוסטה מדנמרק.
בשנת 1632 מת אביו אוגוסט, רוזן פפאלץ-זולצבאך, וכריסטיאן אוגוסט עלה לשלטון במקומו. כריסטיאן אוגוסט היה שליט סובלני, והתיר לכל אחד לבחור את דתו, והנהיג שוויון זכויות לקתולים ולפרוטסטנטים. כמו כן התיר כריסטיאן אוגוסט בשנת 1666, ישיבת יהודים בתחומי הרוזנות. תחת שלטונו הפכה זולצבאך למרכז אינטלקטואלי, ולמרכז תעשיית הדפוס האזורית.
כריסטיאן אוגוסט אהב מאוד את נכדתו הגדולה זיבילה, דוכסית סקסוניה-לאוונבורג, אשתו של לודוויג וילהלם, מרקיז באדן-באדן, ושמר עמה על יחסים קרובים.
ב-23 באפריל 1708 מת כריסטיאן אוגוסט, ובנו תאודור יוסטאך, רוזן פפאלץ-זולצבאך עלה לשלטון במקומו.
גג הזהב

גג הזהב (בגרמנית: Goldenes Dachl) הוא מבנה במרכז העיר העתיקה של אינסברוק, אוסטריה. שמו של המבנה מגיע ממרפסת בסגנון גותי מאוחר, המכוסה ב-2,657 אריחי נחושת מצופים זהב. הגג נחשב לאחד הסמלים הבולטים של אינסברוק.

היסטוריה

הבניין נבנה בתחילת המאה ה-15 ונועד במקור לשמש כבית מגורים לשליטי טירול מטעם האימפריה הרומית הקדושה. המרפסת נוספה בשלב מאוחר יותר. בשנת 1493, הזמין מקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה את המרפסת המיוחדת עם גג הזהב, לרגל נישואיו עם ביאנקה מריה ספורצה. המרפסת נבנתה בידי האדריכל ניקולס טיורינג הזקן, ושימשה מעין תיבה מלכותית שבה יכל הזוג המלכותי לשבת ולצפות בפסטיבלים, טורנירים ותחרויות בכיכר למטה. ב-25 בפברואר 1536 נשרף בפומבי בחיים יעקב הוטר, מייסד תנועת ההוטרים, מול גג הזהב.
המעקה בקומה הראשונה מעוטר מגולף בצורת מגנים וסוגים שונים של כלי נשק עם סמלי אוסטריה, הונגריה וטירול. בתוך המבנה ישנם ציורי קיר המציגים את הקיסר בין שתי נשותיו, שני תרנים עם דגלים של האימפריה ושל מחוז טירול. מאז 1996 פועל מוזיאון קטן במבנה, וב-2003 הועברה אליו המזכירות של אמנת האלפים.
עילדב השקעות

היסטוריה

עילדב השקעות הוקמה בשנת 1993 בשם "איי.אף.אן. מערכות בע"מ" כחברה פרטית ובנובמבר 1999 הונפקה בבורסה. 
עד פברואר 2007 עסקה איי.אף.אן בפיתוח יישומים ומערכות והטמעת פתרונות מתקדמים בתחום ניהול מסמכים ותוכן, ניהול תהליכי עבודה וקישוריות בין מערכות אלו למערכות המידע בארגון.
ביולי 2007 נמכר שלד בורסאי זה, בדרך של הקצאת מניות, לחברת עילדב החזקות שהוקמה על ידי רונן שטרנבך.
בספטמבר 2007 הושלמה הקצאה פרטית, שבעקבותיה הפכו החברות עילדב החזקות ודנשר לבעלות השליטה בחברה. מיד לאחר ההקצאה הפרטית החליט הדירקטוריון כי התחום בו תתמקד עילדב השקעות הוא השקעות בחברות מטרה.
בדצמבר 2007 עילדב רכשה כ-31% מחברת מדטכניקה
ובספטמבר 2008 עילדב הגדילה אחזקתה במדטכניקה ל-41%. בינואר 2011 מכרה את השליטה לחברת אילקס מדיקל. העסקה הושלמה במרץ 2011.
במרץ 2010 עילדב רכשה 25% ממניות חברת קו מנחה.
במאי 2011 דנשר מכרה את חלקה בעילדב לרוני שטרנבך.
במרץ 2012 עילדב מכרה 10% ממניות קו מנחה לקבוצת הביטוח מגדל. בדצמבר 2013 מכרה את יתרת החזקותיה בקו מנחה.
ביולי 2014 רכשה את הבעלות בחברת קומסק מניסים בר-אל. לאחר הרכישה, עובדי קומסק הכריזו על סכסוך עבודה.

בעלי עניין

יושב ראש החברה ובעל השליטה בה הוא רונן שטרנבך שמחזיק כ-33% ממניות החברה. מנכ"ל החברה הוא אמיר דיאמנט.
בדצמבר 2012 אבי קליינר, מנכ"ל עילדב, נעצר על ידי רשות ניירות ערך בחשד לתרמית בניירות ערך שביצע על מנת להשיג לעצמו רווחים אסורים.
במרץ 2014 הוגש כתב אישום נגד קליינר בגין עבירות גניבה, תרמית בניירות ערך, מרמה והפרת אמונים בתאגיד.
באוקטובר 2014 הורשע בגין עבירות אלו ונגזר עליו עונש של שנה וחצי מאסר בפועל וקנס כספי בסך 200 אלף שקל.
בעלת מניות המיעוט (8.62%) בחברה היא חברת ירח עיצובים הנשלטת על ידי אבי בגס ורעייתו.
אורן בר-גיל

אורן בר-גיל (נולד ב-1975) הוא משפטן וכלכלן ישראלי, המכהן כפרופסור מן המניין ומופקד הקתדרה למשפט וכלכלה על שם William J. Friedman and Alicia Townsend Friedman בפקולטה למשפטים באוניברסיטת הרווארד, וכן כעמית סקלאר באוניברסיטת תל אביב. תחומי התמחותו האקדמיים הם ניתוח כלכלי של המשפט, דיני חוזים (ובפרט חוזי צרכנות) וניתוח התנהגותי-כלכלי של המשפט. בעל שני תוארי דוקטורט, בכלכלה (מטעם אוניברסיטת תל אביב) ובמשפטים (מטעם אוניברסיטת הרווארד). בעבר כיהן כפרופסור מן המניין בפקולטה למשפטים באוניברסיטת ניו יורק.

ביוגרפיה

נולד ב-1975 וגדל בישראל. אביו, אהרן, הוא ד"ר להנדסת אווירונאוטיקה וחלל ומרצה בטכניון, ואמו נחמה היא מורה. נשוי לסיגל ואב לנעם וגיא. את לימודיו התיכוניים סיים בקריית החינוך אורט קריית ביאליק ב-1992, הצטרף לתוכנית העתודה האקדמית והחל ללמוד באוניברסיטת תל אביב. השלים את תוארו הראשון בכלכלה בשנת 1995, ואת תוארו הראשון במשפטים בשנת 1996, שניהם בהצטיינות, אותם למד במתכונת דו-חוגית. ב-1996 השלים תואר שני במשפטים וכלכלה (במסלול מואץ), גם כן מטעם אוניברסיטת תל אביב. עם תום לימודיו התגייס לצבא, עבר קורס קצינים ושירת כתובע צבאי. ב-2001, לאחר שחרורו מצה"ל, השלים תואר שני נוסף במשפטים, מטעם אוניברסיטת הרווארד. ב-2002 השלים דוקטורט בכלכלה מטעם אוניברסיטת תל אביב, על עבודה שכותרתה: "Law, Public Policy and Endogenous Preferences", וב-2005 השלים דוקטורט במשפטים, על עבודה שכותרתה: "Essays in Law and Economic", מטעם אוניברסיטת הרווארד. עם תום לימודיו הצטרף לסגל הפקולטה למשפטים של אוניברסיטת ניו יורק. בתחילה כיהן כמרצה ולאחר מכן כמרצה בכיר, וב-2009 מונה לכהן כפרופסור מן המניין. ב-2014 עבר לכהן כפרופסור מן המניין בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת הרווארד.
בר-גיל למד את תואר הבוגר במסגרת תוכנית המצטיינים של אוניברסיטת תל אביב, וכן הוענק לו פרס על התזה הטובה ביותר בתוארו השני. בהמשך היה מלגאי של תוכנית פולברייט, בתקופת לימודי התואר השני במשפטים.
בר גיל מכהן כחבר האגודה האמריקאית למשפט וכלכלה (החל מ-2000), כחבר לשכת עורכי הדין האמריקאית (החל מ-2006) וכחבר המכון האמריקאי למשפטים (החל מ-2009).

תחומי מחקרו

תחומי מחקרו מתמקדים בניתוח כלכלי של המשפט. חוקר בתחום הכלכלה של הצרכנות, התקשרויות בין צרכנים לגופים מסחריים, פסיכולוגיה צרכנית מנקודת מבט משפטית-כלכלית; חוקר את תחום המשפט הבנקאי והפיננסי, ובפרט את תחום השווקים הפיננסים; בתחומי המשפט האזרחי חוקר את דיני החוזים, המקרקעין, העבודה ואת תחומי ההליך המשפטי ואת הליטיגציה של המשפט האזרחי; חוקר משפט וטכנולוגיה, ובפרט דיני תקשורת ופרטיות מידע; כן חוקר את תחום המשפט הכלכלי מנקודת מבט פסיכולגית-התנהגותית. בנושא זה פרסם ספר שיצא ב-2012 מטעם הוצאת אוקספורד ששמו: "Seduction by Contract: Law, Economics, and Psychology in Consumer Markets".
דייוויד ויטר

דייוויד ויטר (באנגלית: David Vitter; נולד ב-3 במאי 1961) הוא פוליטיקאי אמריקאי חבר המפלגה הרפובליקנית. שכיהן כסנאטור מטעם מדינת לואיזיאנה בשנים 2005–2017, וקודם לכן כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית. התמודד למושל לואיזיאנה בנובמבר 2015, אך הפסיד לחבר המפלגה הדמוקרטית ג'ון בל אדוארדס. לאחר מכן הצהיר כי בכוונתו לפרוש מהחיים הפוליטיים.

ביוגרפיה

ויטר נולד בניו אורלינס שבלואיזיאנה. ב-1983 סיים תואר ראשון באוניברסיטת הרווארד. הוא זכה למלגת רודז ולמד תואר ראשון נוסף באוניברסיטת אוקספורד שבאנגליה. ב-1988 סיים תואר JD במשפטים מאוניברסיטת טוליין בניו אורלינס. עבד כעורך דין וכמרצה מן החוץ באוניברסיטת טוליין ובאוניברסיטת לויולה.
בשנים 1992 עד 1999 כיהן בבית הנבחרים של מדינת לואיזיאנה. במאי 1999 התמודד בבחירות מיוחדות לתפקיד נציג המחוז הראשון של לואיזיאנה בבית הנבחרים של ארצות הברית ונבחר בסיבוב השני. הוא נבחר לכהונות נוספות ב-2000 וב-2002.
ב-2004 נבחר לסנאט של ארצות הברית ברוב של 51%, הוא היה בכך לרפובליקני הראשון שנבחר לסנאט מטעם מדינת לואיזיאנה. ב-2010 זכה בבחירות לכהונה נוספת ברוב של 57%. הוא מכהן בסנאט כיו"ר ועדת העסקים קטנים ובינוניים ויזמות עסקית, חבר בוועדת הביטחון, חבר בוועדת איכות הסביבה והתשתיות וחבר בוועדת הבנקאות, שיכון ועניינים עירוניים.
ויטר נשוי ואב לארבעה. ב-2007 נחשף כי מספר הטלפון שלו מופיע ברשימת הלקוחות של בעלת משרד שירותי ליווי. לאחר שבוע של שתיקה כינס ויטר מסיבת עיתונאים לצד רעייתו וסיפר כי קיבל את סליחתו של אלוהים בעקבות וידוי שערך ואת סליחתה של אשתו בייעוץ זוגי.
שרלרואה (כדורגל)

היסטוריה

מועדון הכדורגל שרלרואה הוקם ב-1 בינואר 1904. כעבור 20 שנה, ב-1924, המועדון העפיל לליגת המשנה הבלגית וב-1947 העפיל לראשונה לליגת העל.
בעונת 1956/1957 ירד המועדון חזרה לליגת המשנה לאחר שסיים במקום האחרון בליגת העל וכעבור 9 עונות, העפיל המועדון בשנית לליגת העל בעונת 1966/1967. בעונת המשחק 1968/1969, שרלרואה סיימה במקום השני, כחמש נקודות מתחת למקום הראשון, וזכתה בתואר סגנית האלופה. כשנתיים לאחר מכן, שרלרואה ירדו לליגת המשנה פעם נוספת.
שרלרואה נבחרו לשחק בליגת העל לאחר שב-1974 מס' הקבוצות בליגת העל הוגדל מ-16 ל-20 קבוצות. בעונת 1979/1980, סיימה במקום ה-17 מתוך 18 קבוצות וירדה שוב לליגת המשנה, אך העפילה חזרה לליגת העל חמש שנים אחר כך. בעונת 2010/2011, ירד המועדון לליגת המשנה לאחר 26 עונות בליגת העל, אך בעונה שלאחריה העפיל חזרה לליגת העל לאחר שסיים במקום הראשון בליגת המשנה.
ב-2015, סיימה הקבוצה במקום השישי. בשלב השני בליגה האירופית התמודדה הקבוצה נגד קבוצת בית"ר ירושלים. לאחר משחק רווי אלימות ניצחה שרלרואה 5-1. במשחק השני, שנערך שבוע לאחר מכן, ניצחה 4-1 באצטדיון טדי והשלימה ניצחון של 9:2 על בית"ר בסיכום.
נפתלי מנשה

נפתלי מנשה (נולד ב-4 בפברואר 1962) הוא קריין ותיק, מגיש ועורך חדשות בקול ישראל. הגיש תוכניות רבות ברשתות השונות של קול ישראל ובכלל זה חדשות, תוכניות מוזיקה ברשת ג' ובקול המוסיקה, תוכניות אקטואליה ברשת ב' ותוכניות נוער ותעודה ברשת א'. 
מתחילת 2005 מנשה משמש עורך חדשות, לצד הגשה של תוכניות ברשת ב' ובהן ג'יגה ב' (אינטרנט, מדע וטכנולוגיה), סקירת עיתוני הבוקר ועריכה והגשה של מסגרות שידור מיוחדות.
משנת 2012 - אחראי התוכן באתר האינטרנט של רשת ב'.
קיד וידאו

העלילה

ביום אחד, חברי הלהקה עורכים חזרה במחסן, ובראי הנמצא שם, מופיעה דמות מצוירת בשם אדון מדון החוטף אותם לעולם הרוקנ'רול (הידוע בכינויו "הצד האחר" - Flipside), בו גם הם הופכים לדמויות מצוירות. אדון מדון מעוניין שחברי הלהקה יהיו העבדים המוזיקליים שלו לנצח.
כאשר הלהקה מגיעה ל"צד האחר", הם ניצלים בזכות פיה בשם ניצנץ אשר משמשת להם גם כמורת דרך. ניצנץ מקבלת כוחות על זמניים (כוח וזריזות) בכל פעם שהיא מתעטשת.
במהלך הסדרה, הלהקה מנסה למצוא את הדרך חזרה אל ה"עולם האמיתי", תוך כדי הימנעות מהיתקלויות עם אדון מדון שמעופף בשמים בג'וקבוקס ענק ושלושת עוזריו החתולים הנאמנים - ה"חיקולים": ראשתול, שמנתול וחדחתול. 
טנדר הסובארו הצהוב של הלהקה נשאב גם הוא ל"צד האחר", שם הוא הופך לרכב גדול ועתידני בשם הקידכונית (המזכיר את הצוללת הצהובה של הביטלס), איתו הם מסיירים ברחבי ה"צד האחר".

מוזיקה

בעונה הראשונה, כל פרק מסתיים בוידאו קליפ של הלהקה בסגנון פופ אייטיז קלאסי, מלבד הפרק הראשון בסדרה, בו הופיע ליונל ריצ'י בקליפ "All Night Long". מלבד זאת, לא הופיעו בסדרה עוד אמנים מפורסמים מסיבות של תשלומי תמלוגים.
חלק גדול מהשירים בסדרה הופקו ונכתבו על ידי חיים סבן ושוקי לוי. בכתיבת השיר "Easy Love" היה שותף גם נועם קניאל, שהיה ילד פלא ישראלי. שיר מוכר נוסף של הלהקה הוא "Run".
בעקבות הצלחת הסדרה בארץ, יצא ליין של מוצרים של חברת "עלית" ותקליט ב-1986.
ב-1987 אף הגיעה הלהקה לישראל לסיבוב הופעות.
דאבל איגל II

דאבל איגל II הוא שמו של הכדור הפורח הראשון שהשלים חצייה של האוקיינוס האטלנטי. הוא המריא מהחוף המזרחי של ארצות הברית ונחת בצרפת ב-17 באוגוסט 1978, בתום טיסה של 137 שעות ושש דקות. טייסי הכדור היו האמריקאים בן אברוצו (Ben Abruzzo), מקסי אנדרסון (Maxie Anderson) ולארי ניומן (Larry Newman).

רקע

טיסת דאבל איגל II הייתה הניסיון ה-14 לחציית האוקיינוס האטלנטי באמצעות כדור פורח. הניסיונות החלו ב-1873. במהלכם אבדו שני בלונים בעת טיסותיהם (ב-1970 וב-1974) ועקבות אנשי צוותם לא נודעו. ב-1974 התרסק בלון נוסף במהלך טיסתו וטייסו נהרג. בסך הכל נספו חמישה אנשים במהלך הניסיונות. בניסיון העשירי ב-1976 עבר הבלון את המרחק האווירי הגדול ביותר מבין כל הבלונים עד שנחת באוקיינוס ממזרח לאיים האזוריים. הבלון שהוטס בניסיון הבא ב-1977, דאבל איגל I, נחת באוקיינוס ממערב לאיסלנד. בניסיון ה-13 ב-1978 הגיע הבלון זאנוסי (Zanussi) קרוב ביותר להצלחה כאשר נחת באוקיינוס כ-180 קילומטר ממערב לצרפת.

הטיסה

דאבל איגל II המריא ב-11 באוגוסט מהאי פרסק (Presque) במדינת מיין שבארצות הברית. הטיסה נחשבה לחצייה מוצלחת של האוקיינוס האטלנטי מהזמן שבו חצה הכדור את חוף אירלנד ב-16 באוגוסט. ניומן התכוון לקפוץ מסל הבלון לקראת הנחיתה ולנחות באמצעות גלשן אוויר, אך הדבר לא נעשה כיוון שהיה על הצוות להשליך את הגלשן כנטל קודם לכן.
השלטונות הצרפתים סגרו למען הכדור את נמל התעופה לה בורז'ה שמצפון-מזרח לפריז כדי שיוכל לנחות בו, כדרך שעשה צ'ארלס לינדברג בסיום טיסתו ההיסטורית ב-1927, אך הצוות נאלץ לוותר על הנחיתה שם משום שלכדור לא נותר עילוי מספיק כדי לחצות בבטחה את המרחב האווירי של פריז. הם נחתו בשדה שעורה של חקלאי מקומי במיסריי (Miserey) שממערב לפריז. הכדור הוקף במהרה בסקרנים, שגנבו חלק מציודו כמזכרות.

לאחר הטיסה

חברת אייר פראנס מימנה לאנשי הצוות ונשותיהם טיסה חזרה מצרפת לארצות הברית על סיפון מטוס הנוסעים קונקורד.
תיעוד מלא של מהלך הטיסה התפרסם בגיליון דצמבר 1978 של הירחון נשיונל ג'יאוגרפיק. 
ב-13 ביוני 1979 עוטרו שלושת אנשי הצוות של הבלון על הישגם במדליית הזהב של הקונגרס.
הסל של הכדור דאבל איגל II נמצא בתצוגה בשלוחת מוזיאון האוויר והחלל הלאומי של ארצות הברית שליד נמל התעופה הבינלאומי דאלס שבארצות הברית.
אנדרטה לטיסה, הכוללת דגם של הבלון, הוקמה באתר שממנו המריא הבלון במדינת מיין. 
שדה התעופה דאבל איגל II שליד העיר אלבקרקי במדינת ניו מקסיקו שבארצות הברית נקרא על שמו של הבלון.
מוסקו אלקלעי

ביוגרפיה

אלקלעי נולד ללזר אלקלעי בבוקרשט שברומניה, שם למד משחק בפקולטה לתיאטרון של אוניברסיטת בוקרשט וסיים תואר שני. הוא עלה לישראל בשנת 1962.
לבד מעבודתו כאמן, אלקלעי היה פעיל גם בזירה הציבורית. הוא היה יו"ר אמ"י בשנים 1987–1993, חבר דירקטוריון באקדמיה בצלאל, חבר המועצה לתרבות ואמנות במשרד החינוך, חבר האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה, מייסד פורום היוצרים בקולנוע, בטלוויזיה ובתיאטרון, ויו"ר המועצה של הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו. ב-2001 ייסד את העמותה לקידום תרבות ישראל-רומניה. בשנת 2003 קיבל פרס מפעל חיים בטקס פרסי אופיר.
אלקלעי היה נשוי לסוכנת השחקנים רודיקה אלקלעי לבית פסקל, במשך 50 שנה. נולדו להם שני בנים, שי וטל. אחותו עדה הייתה אשתו השנייה של ראש עיריית כפר סבא הראשון וחבר הכנסת מרדכי סורקיס.
אלקלעי נפטר ב-1 באפריל 2008 עקב כשל נשימתי לאחר סיבוך עם מחלה קשה וניתוח שממנו לא הספיק להחלים. נקבר בבית העלמין קריית שאול.

בתיאטרון

ברומניה עבד אלקלעי בשנים 1948–1962 בתיאטרון הלאומי של רומניה בבוקרשט, ובתיאטרון "יאשי" בשפה היידיש. לאחר עלייתו לישראל, הופיע על במות הבימה והקאמרי, והשתתף בין השאר בהצגות התיאטרון "החולה המדומה", "הדה גבלר", "הלוויה חורפית", "הלילה השנים עשר", "סנג'ר", "מלון קטן בצד", "נמר חברבורות", "השקיעה", "מירל'ה אפרת", "מעגל הגיר הקווקזי", "סאלח שבתי", "גן הדובדבנים", "קברט", "מלאכת החיים", "פצפונת ואנטון", "חגיגת חורף", "מותו של סוכן", "קוסם מברוקלין", "שנים עשר המושבעים", "רוחות", "סירנו", "שבעה", "אויב העם", "אם הבית" (הצגת פרינג' בבימוי חגי אייד), הקוסם!, "דולפינים".

קולנוע וטלוויזיה

אלקלעי שיחק במספר סרטי קולנוע ודרמות טלוויזיה ישראליים, לרוב בתפקיד משני. בשנת 1967 שיחק ב"ארבינקא" של אפרים קישון לצד גילה אלמגור ויוסי בנאי. ב-1968 שיחק ב"הבן האובד" וב-1970 בסרט נוסף של קישון "תעלת בלאומילך", שהיה מועמד בפרסי גלובוס הזהב, לצד רבקה מיכאלי ואורי זוהר. בשנת 1972 שיחק ב"סלומוניקו" לצד טוביה צפיר ואריה מוסקונה וב-1975 בסרטו של בועז דוידזון "חגיגה בסנוקר" לצד אריה אליאס ובסרטו של אסי דיין "חגיגה לעיניים" לצד יוסף שילוח. ב-1978 שיחק בסרט נוסף של קישון, "השועל בלול התרנגולות" לצד שייקה אופיר. ב-1982 שיחק ב"צלילה חוזרת" וב-1984 ב"עדות מאונס" לצד אורי גבריאל. ב-1985 השתתף לצד אלון אבוטבול ב"בר 51" וב-1986 בסרטו של אמנון רובינשטיין "נאדיה" יחד עם חנה אזולאי-הספרי.
בשנת 1993 שיחק בסרט "נקמתו של איציק פינקלשטיין" לצד משה איבגי וב"מחפשת בעל על ארבע" לצד יהודה ברקן. ב-1994 שיחק ב"הגמל המעופף" ב-1997 ב"אין שמות על הדלתות" לצד חוה אלברשטיין וב-2007 שיחק בסרט "אסקימוסים בגליל". ב-1997 שיחק בסדרת טלוויזיה בשם "קו 300". בשנת 1999 שיחק בסרט "החברים של יאנה", ועל משחקו בתפקיד המשני זכה בפרס אופיר. ב-2001 שיחק בסרט "הארץ הקדושה" לצד אלברט אילוז וב-2001 בסרט הטלוויזיה "זנב של עפיפון". בשנת 2006 שיחק בסרט "מלך של קבצנים" לצד עמוס לביא. בנוסף, השתתף ב"תיק סגור", "מלאכת החיים", "סקפין", "סיפורים לשעת לילה מאוחרת", "המכון", "סטארט-אפ" ו-"האלופה" בטלוויזיה.
כמו כן, השתתף במספר סרטים זרים, בהם "מדרון" (1970), "בלומפילד" (1971) לצד יוסי גרבר, "שבע פעמים ביום" (1971), "משה נותן החוקים" (1975), "ישו" (1979) בתפקיד מתי, "אישה ושמה גולדה" (1982), "להתראות ניו יורק" (1985), "מחץ הדלתא" (של מנחם גולן) (1986), "לפגוש את ונוס" (1991), "המומיה חיה" (1993), "החיים של ישו", "לנסקי" ו"המסעות" (1999) ו"הטנגו של רשבסקי" (2003).

הנצחה

עיריית תל אביב קבעה לוחית זיכרון בכניסה לביתו ברחוב דיזנגוף 23 בתל אביב.
בית שפירא (חברון)

בית שפירא הוא מבנה עתיק בעיר העתיקה של חברון, סמוך לשכונת אברהם אבינו ולמערת המכפלה, הנמצא במרכז מאבק משפטי לאחר שפונה מדייריו היהודים. הבית נקרא על שמו של שלמה יצחק שפירא, שנרצח בפיגוע במקום בשנת 2002.
הבית הוא מבנה אבן גדול שלטענת המאכלסים נרכש בשנת 2005 מידי בעליו הפלסטינים באמצעות איש קש. מיד לאחר הרכישה הוחלפו מנעולי הבית והוכנסו מיטלטלין על מנת לבצע חזקה. בחול המועד פסח 2006 נכנסו למבנה שלוש משפחות יהודיות. המשפחות פונו כשלושים יום לאחר מכן בהוראת בג"ץ ועד לבירור הבעלות על הבית.
לבית נכנסו יהודים בדצמבר 2008 ובמאי 2011 ופונו בידי המשטרה.