google/wiki40b huggingface dataset:
אהבה נכזבת

אהבה נכזבת היא מצב נפשי המתקיים כאשר אדם אחד מתאהב באחר, בעוד שהשני לא נענה לו, או שאינו מודע לרגשות שחש כלפיו הראשון. אולם, לא כל אהבה חד צדדית תהיה בהכרח אהבה נכזבת. כאשר מסתבר לאוהב כי אהבתו היא נכזבת, הוא במקרים מסוימים צפוי לחוות תחושות כואבות מאד, פגיעה בערכו העצמי, אכזבה מצד אחד, ובושה מצד שני, ותחושת חוסר אונים; במקרים חריפים יחסית עד כדי פיתוח דיכאון קליני. במקרי קיצון ובפרט כאשר קיימת פרידיספוזיציה של בעיה רגשית, הרי שהאהבה הנכזבת, עלולה אף להביא את האוהב המאוכזב למעשים נואשים, כהתאבדות או כפשיעה. כמו כן, עלולה להחמיר את מחלת הנפש הקיימת.
סנט תומאס (איי הבתולה)

קודם להתיישבות האירופית

המתיישבים הראשונים הגיעו אל האי במאה ה-14 לפני הספירה. היו אלה אנשי שבט הקיבוני האינדיאני. מאוחר יותר הגיעו לאי אנשי שבט האראוואק ואחריהם הקאריב.
כריסטופר קולומבוס היה האירופאי הראשון שגילה את האי, במסעו השני לאמריקה, בשנת 1493. זמן קצר לאחר מכן, הגיעו מתיישבים אירופאים וזמן קצר לאחר הגעת האירופאים לאי מתו כל התושבים המקומיים הקריביים ממגיפות או מלקיחתם לשמש כעבדים.
ב-150 השנים לאחר גילוי האי שימש האי כבסיס לשודדי הים הקאריביים.

התקופה הקולוניאלית הדנית

ההתיישבות הדנית הראשונה באיים החלה בשנת 1666. בשנת 1672 שלטו הדנים באיי הבתולה באמצעות חברת מערב הודו וגינאה הדנית.
האי חולק למטעים בהם גודל בעיקר קנה סוכר. מטעים אלה התבססו בעיקר על עבודת עבדים. בשנת 1685 השתלטה חברת ברנדנבורג אמריקן על סחר העבדים בין האיים - ובאי הוקם שוק העבדים הגדול ביותר ביבשת אמריקה.
בשנת 1691 שונה שם היישוב המרכזי של האי לשארלוט אמאלי על שם אשת מלך דנמרק כריסטיאן החמישי. המלך פרדריק החמישי הכריז על העיר כעל נמל חופשי.
במהלך המאה ה-19 נפגע גידול קנה הסוכר, ובעקבותיו כלכלת האי, מסופות הוריקן, בצורות ותחרות מצד מטעים בארצות הברית.
בשנת 1848 בוטלה העבדות באי, והעלייה בעלויות גידול הסוכר הביאו לקריסה כלכלית של האי. בשל חשיבותו האסטרטגית הציעה ארצות הברית לדנמרק לרכוש את האי בשנות ה-60 של המאה ה-19 בעלות של 7.5 מיליון דולרים. ההצעה לא התגבשה לכדי חקיקה של הקונגרס ולא יצאה אל הפועל.

רכישת האי על ידי ארצות הברית

בשנת 1917 נרכש האי (יחד עם האיים סנט ג'ון וסנט קרואה) על ידי ארצות הברית בעלות של 25 מיליון דולרים, כחלק מתוכנית אסטרטגית לבנות מערך המגן על איי הים הקריבי ועל תעלת פנמה בשל מלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1927 קיבלו תושבי האי אזרחות של ארצות הברית. בשנת 1931 עבר ניהול האי לשליטת משרד הפנים של ארצות הברית. 
במהלך מלחמת העולם השנייה הוקמו באי בסיסים של כוחות צבא ארצות הברית.
בשנת 1954 הוענק רשמית לאי מעמד של טריטוריה של ארצות הברית, הוקם הסנאט המקומי. בשנת 1970 קיבל האי אוטונומיה פנימית מלאה.
בשל האמברגו האווירי והימי על קובה, ובשל עלויות הטיסה הנמוכות הפך האי במחצית השנייה של המאה ה-20 לאתר תיירות פופולרי. בשנת 1989 נפגעו תשתיות האי בהוריקן הוגו ובשנת 1995 מהוריקן לואיז והוריקן מרילנד אולם הפופולריות התיירותית של האי לא נפגעה.

תחבורה

באי נמצא שדה התעופה סיריל א. קינג. בדומה לבריטניה, הנהיגה בכבישי האי היא בצד שמאל של הכביש. בשונה מבריטניה, הרכבים הם מאותו סוג בו נעשה שימוש בארצות הברית - היינו ההגה הוא בצד השמאלי של הרכב.
בילי אייכנר

ביוגרפיה מוקדמת

אייכנר סיים את לימודיו בתיכון סטייווסאנט בשנת 1996 ואת לימודיו באוניברסיטת נורת'ווסטרן בשנת 2000. באותה התקופה, השחקן רובין לורד טיילור היה שותפו לחדר. אייכנר הוא יהודי והומוסקסואל.

קריירה

אייכנר זכה לפרסום הראשון שלו בעקבות "Creation Nation: A Live Talk Show", תוכנית טלוויזיה שהנחה וכתב, שזכתה לשבחים בניו יורק. בנוסף, אייכנר השתתף בתוכניות "Conan" ככתב ועיתונאי במערכונים קצרים, וכעצמו בתוכנית "Watch What Happens: Live", לצידו של אנדי כהן, "Last Call with Carson Daly" ,"The Wendy Williams Show" וב-"Fashion Police" עם ג'ואן ריברס, בין היתר. במקביל, אייכנר שיחק בתפקיד אורח בסדרת האנימציה "בוב'ס בורגרס" (ההמבורגרים של בוב, בתרגום חופשי) כמר. אמברוז, ושיחק באופן קבוע בתיאטרון הבריגדה האזרחית של ניו יורק.
ב-2013, אייכנר הצטרף לעונתה השישית של הסדרה "Parks and Recreation" בתפקיד משני. עם זאת אייכנר קודם לתפקיד ראשי בעונתה השביעית של הסדרה.
בטקס פרסי האמי ה-66 שהתקיים בשנת 2014, אייכנר הופיע יחד עם סת' מאיירס, שהנחה את הטקס של אותה השנה ויחד איתו הוא ראיין אנשים אקראיים ברחבי ניו יורק.
באוגוסט 2015, אייכנר השתתף בסדרה "אנשים קשים" המופקת על ידי רשת "Hulu", נכתבה על ידי ג'ולי קלאוזנר שאף משתתפת בסדרה ומופקת על ידי איימי פולר. בשנת 2016, אייכנר השתתף בסרט שכנים 2, שיצא לאקרנים ב-20 במאי, ובסרט אנגרי בירדס. במרץ 2017, פורסם כי אייכנר יצטרף לצוות השחקנים של עונתה השביעית של סדרת האימה "אימה אמריקאית". חודש לאחר מכן, באפריל, פורסם כי אייכנר מנהל משא ומתן על דיבוב דמותו של טימון, סוריקטה המלווה את סימבה במסעו לשיבה אל צוק התקווה, ברימייק לסרט "מלך האריות".
פאולו נספולי

השכלה

בשנת 1977 התגייס לצבא האיטלקי כצנחן. נספולי השלים תואר ראשון בהנדסת אווירונאוטיקה וחלל בשנת 1988 ותואר שני באווירונאוטיקה ואסטרונאוטיקה בשנת 1989 באוניברסיטה הפוליטכנית בניו יורק. הוא בוגר בהנדסה מכנית מטעם אוניברסיטת פירנצה ב־1990. בינואר 2014 נספולי ביקר בישראל במסגרת שבוע החלל ע"ש אילן רמון. במהלך השבוע הרצה לקהל הרחב וגם בכנס החלל הבינלאומי על שם אילן רמון במכון פישר שבהרצליה.

STS-120

ב־23 באוקטובר 2007 שוגר פאולו נספולי כמומחה משימה במשימה STS-120 לתחנת החלל הבינלאומית, המשימה העבירה את יחידת הרמוני. הרמוני נבנה על ידי חברת Thales Alenia Space בטורינו, איטליה. המשימה נמשכה 15 ימים, שעתיים ו־23 דקות. במהלך שהייתו בתחנת החלל, הוא ביצע מספר ניסויים לקהילת המדענים האירופית בתחום הפיזיולוגיה והביולוגיה כחלק ממשימת Esperia של סוכנות החלל האירופית. הוא לקח חלק בפעילויות חינוכיות בזמן שהייתו בתחנה.

סויוז TMA-20

ב־15 בדצמבר 2010 שוגר נספולי בשנית לתחנת החלל, בחללית הרוסית סויוז במשימת סויוז TMA-20 למשלחת 26/27. במשימה זו שימש כמהנדס טיסה ושהה בחלל במשך שישה חודשים.
במהלך שהייתו על התחנה, השתתף בפעולות העגינה של חללית המטען האירופאית  ATV-2 "יוהנס קפלר" שהעבירה מצרכים חיוניים לתחנה. כמו כן, לקח חלק בפעולות העגינה של החללית היפנית HTV-2. במהלך שהייתו בתחנת החלל התחברה אליה מעבורת החלל אנדוור.
ב־4 במאי 2011 נפטרה אמו של נספולי, ובמהלך הלוויתה עמדו חברי הצוות דקת דומייה.
פאולו נספולי ביצע ניסויים רבים בתחנת החלל שכיסו תחומי מחקר רבים: פיזיקה, כימיה, קרינה, והוא ביצע גם הדגמות של טכנולוגיות שונות לסוכנויות חלל שונות - של ארצות הברית, קנדה ויפן. במהלך משימתו השתתף בפעילויות חינוכיות כמו "Mission X: Train Like an Astronaut" אשר נתנה לילדים הזדמנות לעקוב אחר יוזמות בינלאומיות בנושאי בריאות, רווחה ותזונה.
כשנספולי עזב עם חללית סויוז את תחנת החלל הוא צילם תמונות ראשונות של מעבורת החלל כשהיא מחוברת אל תחנת החלל.

משלחת 52/53 לתחנת החלל הבינלאומית

ביולי 2015, הוכרז כי פאולו נספולי יהיה חלק ממשלחת 52/53 לתחנת החלל הבינלאומית, האמורה להיות משוגרת באמצע 2017.
משלחת 52 שוגרה ב־28 ביולי 2017 על גבי סויוז MS-05. על החללית היו נספולי, רנדי ברזניק וסרגיי רְיָאזאנסקי. עם בואם לתחנת החלל, מספר אנשי הצוות חזר להיות 6 אנשים.
משימתו של נספולי לתחנת החלל נקראת VITA (באיטלקית "חיים", ראשי תיבות של Vitality, Innovation, Technology and Ability - חיוניות, המצאה, טכנולוגיה, יכולת). המשימה כללה ניסויים מדעיים לבחינת טכנולוגיות לחיים בחלל, כמו גם ניסויים ביולוגים. במקביל נספולי היה מעורב בבניית התחנה ובפעילויות חינוך, כמו אימון כמו אסטרונאוט (Mission-X: Train Like an Astronaut) וגם אתגר הPI האירופאי, לבדיקת קוד שנכתב על ידי תלמידים במחשבי, Raspberry Pi שעל התחנה.
לוגו משימת ויטה פותח על ידי סוכנות החלל האירופאית, סוכנות החלל האיטלקית ונספולי. הלוגו עגול וכחול, ומשקף את כדור הארץ. שלושת האלמנטים העיקריים במשימה משולבים בסימן שנקרא Third paradise ודומה לסימן האינסוף. בעיגול הראשון, DNA המשקף את הניסויים המדעיים. באמצע כדור הארץ והאנושות, והספר מסמל את התרבות, פעילויות החינוך וההשכלה שנספולי מקדם. הסימן Third paradise פותח על ידי האמן מיכאלאנג'לו פיסטולטו.
במהלך שהותו בחלל, הקליט נספולי את קולו עבור הערך שלו בוויקיפדיה והציג את עצמו באיטלקית ובאנגלית, התוכן החופשי הראשון שהוקלט בחלל.
ב-14 בדצמבר 2017 8:38 UTC, רנדולף ברזניק, נספולי וסרגיי רְיָאזאנסקי נחתו בחזרה בקזחסטן עם סויוז MS-05. משך השהות בחלל במשימה זו היה 138 יום, 16 שעות 56 דקות ו-37 שניות.
י. שרברק

י. שְׂרֶבֶּרְק הייתה הוצאת ספרים עברית מיסודו של יוסף שרברק, שפעלה בישראל מתחילת שנות ה-40 ועד אמצע שנות ה-70. נודעה במיוחד בספרי הנוער שהוציאה.

ההוצאה ידועה בין היתר כהוצאת הבית של סופרי הנוער דבורה עומר ופוצ'ו ושל חוקר ארץ ישראל הידוע צבי אילן.
ראשיתה של ההוצאה בשותפות של שרברק עם מרדכי ניומן ויהושע צַ'צִ'יק, חבריו לגדוד העברי האמריקאי. השלושה ייסדו לאחר שחרורם את בית המסחר לספרים עבריים "תרבות" בירושלים וב-1925 ייסדו את הוצאת הספרים העברית "מצפה". הוצאה זו, שהייתה הוצאת הספרים הפרטית הראשונה בארץ ישראל, התמקדה בספרות יפה ובשירה. בשנת 1941, בזמן מלחמת העולם השנייה, מוּזגה פעילותה של "מצפה" עם הוצאת שרברק בניהולו של יוסף שרברק. בשנת 1944 פורקה השותפות, וכל אחד מהשלושה ייסד הוצאה לאור שנשאה את שמו. שרברק עבר לתל אביב, לרח' בלפור 16, ומשם ניהל את הוצאתו, הוצאת יוסף שרברק.
הוצאת י. שרברק שילבה ספרות עברית מובחרת למבוגרים ולנוער יחד עם ספרים מתורגמים.
בשנות ה-40 וה-50 הקים שרברק במסגרת ההוצאה את "ספריית ברוריה" (לזכרה של בתו היחידה, ברוריה, שמתה ב-1934, בגיל 10), שבה הופיעו תרגומים עבריים לספרי הרפתקאות ומעשיות ממיטב הספרות העולמית: "מסעי גוליבר" (ג'ונתן סוויפט), "רובינזון קרוזו" (דניאל דפו), "עליסה בארץ הפלאות" (לואיס קרול) "מסעי הברון מינכהאוזן" ו"מסעי סינבד".
בין התרגומים העבריים הנוספים שהופיעו בהוצאה: "הקוסם מארץ עוץ" (ליימן פרנק באום), "אייבנהו" (וולטר סקוט), "אוליבר טוויסט" ו"דייוויד קופרפילד" (צ'ארלס דיקנס), "המוהיקני האחרון" (ג'יימס פנימור קופר) ואסופות של מעשיות עמים.
ספרייה אחרת, שהוקדשה לספרות מקור, הייתה "נועזים" – סדרת ביוגרפיות לבני הנעורים של גיבורי השואה והיישוב, כגון "שרה, גיבורת ניל"י" (על שרה אהרונסון) ו"דמעות של אש" (על צביה לובטקין) לדבורה עומר, "גיבור חידה" לאוריאל אופק (על יוסף טרומפלדור), "הצנחנית שלא שבה" (על חנה סנש) ו"לא בדרך המלך" (על אורד וינגייט) לעודד בצר.
הוצאת שרברק הוציאה את מרבית ספריה של דבורה עומר, בהם ספריה המצליחים לבני הנעורים: "צוללים קדימה", "אני אתגבר", "לאהוב עד מוות" (על הפלמ"חאית זהרה לביטוב וחברהּ שמואל קופמן) ו"פתאום באמצע החיים" (על הטייס זוריק לב), וספריה המצליחים לטף: "הנשיקה שהלכה לאיבוד" ו"מגדל של קוביות בניתי".
באמצע שנות ה-50 החלה ההוצאה להוציא את אנציקלופדיה מעיין. האנציקלופדיה נועדה לדור הצעיר, מתוך מגמה חינוכית ברורה. את האנציקלופדיה הקדיש שרברק לבתו (ובראש כל כרך הופיעה הקדשה לזכרה). היה זה אחד הפרויקטים השאפתניים יותר של שרברק. מלאכת העריכה נמסרה לסופר ז' אריאל (שלמה זלמן אריאל). פרט לאריאל תרמו לאנציקלופדיה מספר סופרים קבועים, בהם אוריאל עקביא, שרגא פייבל קלעי, אריה לרנר ומנחם קפליוק. את עטיפות הספרים איירה בינה גבירץ. האנציקלופדיה הייתה מאוירת ומנוקדת. היא זכתה להצלחה וראתה אור במספר מהדורות.
ההוצאה התמחתה גם בהוצאת ספרי מוזיקה ותווים של יוצרים כמו יוני רכטר, אהוד מנור ומתי כספי.
לאחר מותו של שרברק ב-1957 עבר ניהול ההוצאה לידי קרוב משפחתו. הוצאת י. שרברק המשיכה בפעילות רגילה עד אמצע שנות ה-70, והוסיפה לפעול במידה פחותה בשנים שלאחר מכן. בשנת 2009 נרכשה ההוצאה על ידי דני ספרים.
בית נסאו

היסטוריה

השושלת נוסדה בשנת 1093 על ידי דודו-היינריך, רוזן לורנבורג, שקבע את מקום מושבו בטירת לורנבורג. בניו של דודו-היינריך, רופרכט הראשון, רוזן נסאו וארנולד הראשון, רוזן לורנבורג הרחיבו את שטחי הרוזנות, ובשנת 1159 עבר בנו של רופרכט - ואלראם הראשון, רוזן נסאו לטירת נסאו, ונטל לעצמו את התואר "רוזן נסאו". ואלראם הראשון ואחיו רופרכט השני, רוזן נסאו הצטרפו לפרידריך הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה למסע הצלב השלישי, ובתמורה הוא סייע להם להרחיב את נחלותיהם.
בשנת 1247 מת היינריך השני, רוזן נסאו, ובניו ואלראם השני, רוזן נסאו ואוטו הראשון, רוזן נסאו ירשו את נחלותיו, ובשנת 1255 הם חילקו את הנחלות; ואלראם השני, רוזן נסאו הקים את ה "קו הוואלראמיאני", וצאצאיו שלטו ברוזנות נסאו ובלוקסמבורג. ואילו אוטו הראשון, רוזן נסאו הקים את ה"קו האוטוניאני", וצאצאיו שלטו בחלקים מנסאו, ומאוחר יותר תפסו את השלטון בהולנד.

הקו הוואלראמיאני

בנו של ואלראם השני, רוזן נסאו היה אדולף, מלך גרמניה, אשר שלט בגרמניה בין השנים 1291–1298, אולם הובס ונהרג על ידי אלברכט הראשון, מלך גרמניה מבית הבסבורג.
בשנת 1344 חילקו בניו של גרלאך הראשון, רוזן נסאו את הנחלות: יוהאן הראשון, רוזן נסאו-ויילבורג קיבל את רוזנות נסאו-ויילבורג, ואילו אדולף הראשון, רוזן נסאו-ויסבאדן-אידשטיין קיבל את רוזנות נסאו-ויסבאדן-אידשטיין. בשנים לאחר מכן התפצלה הנחלה כמה פעמים, אך חזרה והתאחדה מחדש בשנת 1605 תחת לודוויג השני, רוזן נסאו-ויילבורג. יורשיו של לודוויג השני חזרו וחילקו את הנחלה, אולם בשנת 1806 צורפה נסיכות נסאו-ויילבורג לנסיכות נסאו-אוזינגן ליצירת דוכסות נסאו, שהתקיימה כחלק מהקונפדרציה הגרמנית עד 1866, שאז סופחה לממלכת פרוסיה, בעקבות תבוסת האימפריה האוסטרית ובעלות בריתה (שהדוכסות הייתה חלק מהם) במלחמת אוסטריה-פרוסיה.
בשנת 1890 ירש אדולף, דוכס נסאו את הדוכסות הגדולה של לוקסמבורג, וצאצאיו שולטים עד היום בדוכסות.

הקו האוטוני

בשנת 1303 חילקו בניו של אוטו הראשון, רוזן נסאו את נחלותיו; היינריך, רוזן נסאו-זיגן קיבל את רוזנות נסאו-זיגן, יוהאן, רוזן נסאו-דילנבורג קיבל את רוזנות נסאו-דילנבורג, ואילו אמיך הראשון, רוזן נסאו-הדמר שקיבלתי את רוזנות נסאו-הדמר. אחרי מותו של יוהאן, עברה נסאו-דילנבורג לאחיו היינריך. בשנת 1343 מת היינריך, ונחלותיו חולקו בין בניו, אוטו השני, רוזן נסאו-זיגן והיינריך הראשון, רוזן נסאו-בילשטיין. בשנת 1416 מת יוהאן הראשון, רוזן נסאו-דילנבורג, וארבעת בניו, אדולף, יוהאן השני, אנגלברט הראשון ויוהאן השלישי שלטו ברוזנות במשותף.
בשנת 1515 בעקבות נישואיו של היינריך השלישי, רוזן נסאו-ברדה עם קלודיה משאלון, שהגיעה מדוכסות בורגונדי הצרפתית. בנם, רנה משאלון, היה היורש של נסיכות אורנז' שבצרפת, ובעקבות כך אימץ את שם המשפחה "אורנז'-נסאו". בן דודו ויורש העצר שלו, וילם מנסאו-דילנבורג ארגן את המרד ההולנדי נגד הספרדים, שהוביל להקמת הרפובליקה ההולנדית. חלק מחברי השושלת מילאו תפקידים במלחמה, ולאחר מכן בממשלה שהוקמה. במשך רוב שנות קיומה של השושלת נשאו שליטי בית אוראניה-נסאו בתואר סטאדהאודר של רוב (או כל) שבע הארצות בפדרציה של ארצות השפלה והיו השליטים בפועל. תומכיהם כונו "אורנז'יסטים" והצבע הכתום הפך בסופו של דבר לצבע המייצג של הולנד.
בשלהי המאה ה-17 התפרסם וילם השלישי, נסיך אורנז', כמחולל המהפכה המהוללת. הוא מת ללא יורשים ישירים בשנת 1702, והתואר של נסיכי אוראניה-נסאו עבר ליוהאן וילם פריסו, נסיך נסאו-דיאץ, אולם נסיכות אורנז' נשללה מבית נסאו במהלך המהפכה הצרפתית, וסופחה בסופו של דבר לצרפת.
קיום שאינו ראוי

הגדרה

"קיום שאינו ראוי" מתכוון לאנשים עם בעיות רפואיות חמורות, בייחוד גנטיות, מחלות נפשיות קשות ונזק מוחי מסיבות שונות. בשלב מאוחר יותר המושג הורחב גם לקבוצות השייכות לגזעים נחותים לפי תורת הגזע הנאצית. מושג האדם שקיומו אינו ראוי הוא חמור יותר ממושג אחר בתורת הגזע הנאצית והוא מושג ה- תת-אדם" (Untermensch). "תת-אדם" לא נחשב באופן אוטומטי כבלתי ראוי לקיום - למשל העמים הסלאביים לא נועדו להשמדה אלא לשמש כעבדים בשרות הרייך השלישי.

היסטוריה

המושג "קיום שאינו ראוי" הופיע לראשונה בספרם של המשפטן הגרמני פרופ' קרל בינדינג (Karl Binding) מאוניברסיטת לייפציג והפסיכיאטר הגרמני פרופ' אלפרד הוכה (Alfred Hoche) מאוניברסיטת פרייבורג - "הרשות לחסל חיים שאינם ראויים לחיים" (בגרמנית Die Freigabe der Vernichtung Lebensunwerten Lebens). הספר נכתב בשני כרכים, הראשון בזמן מלחמת העולם הראשונה והשני בשנת 1920. הטענה בספר היא שאנשים הסובלים מנזק מוחי, פיגור שכלי או מחלות פסיכיאטריות קשות אינם אלא "מתים מוחית", "עול לאנושות", "עטיפה ריקה של בני אנוש", "נטל כלכלי" ועוד. על כן, בני אנוש אלו חסרי כל תועלת לעם ולמדינה, קיומם אינו משתלם ויש לחסלם. בהמשך, רעיון זה הורחב לאנשים שהוגדרו כשייכים לגזע בלתי טהור או נחות.
תוכנית האותנסיה הנובעת מהרעיון שבמושג "קיום שאינו ראוי" הופעלה בשנת 1939, לפי הנחיה אישית של אדולף היטלר וכונתה Aktion T4. היות שרובם ככולם של קרבנות תוכנית זו היו גרמנים, נוצרה בהדרגה התנגדות ציבורית אליה והמבצע הופסק באופן רשמי ב-1941, אך המשיך, בצורה בלתי רשמית, עד סוף המלחמה. מעשי הרצח בוצעו בהתחלה על ידי זריקות רעל וכאשר גבר זרם הנרצחים, על ידי הרעלה בגז (שיטה שהועברה במהרה למחנות ההשמדה).
במחקרו על שיתוף הפעולה של רופאים ופסיכיאטרים בהשמדת עם, חילק הפסיכיאטר הנודע רוברט ז'יי ליפטון (Robert Jay Lipton) את התפתחות האותנסיה להשמדת עם, ל-5 שלבים: 1) עיקור כפוי של ה-"בלתי ראויים לקיום" 2) רצח ילדים "פגועים" בבתי החולים 3) רצח מבוגרים "פגועים" במתקנים מיוחדים המיועדים לכך, בעזרת זריקות רעל וגז 4) רצח שבויי מלחמה ואסירים באותם מתקנים 5) העברת ידע ושיטות השמדה ממתקנים אלו למחנות שהפכו למחנות השמדה.
מעורבבים

תקציר עלילה

בפרק הראשון נתי ועדן נחטפים על ידי האויבים. רחלי, מיטל, ויקי ומצליח מגלים שנתי ועדן נחטפו, ונפגשים עם עידו אמה ודריה כדי לבקש מהם עזרה. בפרק השני מיטל ועידו מתאהבים, אך רחלי מסבירה למיטל כי שניהם לא קשורים אחד לשני. רחלי מגלה שלאחד מהאויבים יש יום הולדת, והתוכנית שלהם היא להתחפש לליצנים ולהסתנן למסיבת יום ההולדת שלו. בפרק הקודם האויבים השתילו מצלמה אצל החבורה, אך בפרק השני המצלמה נרטבת והאויבים מנסים לתקן אותה בזמן שהם לא שמים לב שעדן ונתי הצליחו להשתחרר ולברוח. בסוף הפרק מתגלה אישה בחדר כשהיא מחזיקה את מטה אהרון. על השולחן נמצאים מבחנות הרעל וטלפון כשמישהו ממספר חסום שואל את האישה איך הם מתקדמים. בפרק השלישי החבורה מסתננת למפקדת הרעים בתחפושות ליצנים וכשהאויבים מגלים כי הם הילדים, שני הצדדים מתחילים להיאבק. החבורה מגלה כי רוי רגיש לרעש של בלונים ולכן מתגרים בו עם זה. רחלי מגלה שנתי ועדן הצליחו לברוח מזמן ומספרת לשאר חבריה והם עוזבים את המקום. בסוף הפרק נתי ועדן מספרים לאישה המסתורית שהאויבים נכנסו לכלא ושהילדים חושבים שהם הביסו את כל האויבים ולמעשה היא הרשעה היחידה שנותרה. האישה המסתורית מתגלה כלא אחרת מנועה קירל.
נבחרת ספרד בכדוריד

הקמת הנבחרת

בדצמבר 1952, הוקמה נבחרת ספרד בכדוריד על ידי איגוד הכדוריד בספרד שהוקם באותה השנה. ב-15 באפריל 1953, קיימה הנבחרת את המשחק הראשון שלה נגד נבחרת שוודיה בכדוריד. משחק זה התקיים באולם פלאסיו ויסטלגרה שבמדריד והסתיים בתוצאה 23-12 לנבחרת שוודיה. נוסף לכך, מיד לאחר הקמתה, פעלה רבות ההתאחדות הספרדית כדי לצרף את הנבחרת לארגון הכדוריד העולמי, ובשנת 1954 המשימה צלחה ונבחרת ספרד הצטרפה לארגון.

ההעפלה לאליפות העולם 1958

בשנת 1958, הצליחה נבחרת ספרד להעפיל לאליפות העולם בכדוריד שנערכה במינכן, גרמניה. היא הוגרלה לבית א'. שכלל את הנבחרות של שוודיה, פולין ופינלנד. היא הפסידה לנבחרת שוודיה 11 - 31. ב-1 במרץ 1958, היא רשמה את הניצחון הראשון שלה אי פעם כאשר שיחקה נגד נבחרת פינלנד וניצחה בתוצאה של 19 - 16. במשחק השלישי היא הפסידה לנבחרת פולין בתוצאה של 11 - 25.

ההעפלה לאליפות אירופה 1994

בשנת 1994 העפילה נבחרת ספרד לאליפות אירופה בכדוריד. היא שיחקה בבית ב' מתוך שניים נגד נבחרות שוודיה, דנמרק, הונגריה, סלובניה ופורטוגל. היא ניצחה את נבחרת הונגריה 25 - 20. לאחר מכן, ניצחה את נבחרת פורטוגל 24 - 18.
בסיום הטורניר, היא סיימה במקום השלישי בבית ב' ולא הצליחה להעפיל לשלב הבא. במשחק הדירוג היא ניצחה וסיימה במקום החמישי.

מדליית ארד אולימפית

באולימפיאדת אטלנטה (1996) הוגרלה נבחרת ספרד לבית ב' שכלל את הנבחרות של צרפת, מצרים, גרמניה, אלג'יריה וברזיל. במשחק הראשון היא הפסידה לצרפת בתוצאה 25 - 27. את שלב הבתים היא סיימה במקום השני, אחרי צרפת. בשלב חצי הגמר היא הפסידה 25-20 לנבחרת שוודיה. במשחק על מדליית הארד היא ניצחה את נבחרת צרפת בתוצאה של 27 - 25.

סגנות והזכייה באליפות אירופה

באליפות אירופה בכדוריד אותה שנה, הוגרלה נבחרת ספרד לבית ב' מתוך שניים נגד נבחרות שוודיה, צ'כיה, צרפת, רומניה ודנמרק. היא ניצחה את נבחרת שוודיה, אלופת אירופה של 1994 בתוצאה 24 - 23. בשלב חצי הגמר היא ניצחה את נבחרת יוגוסלביה בתוצאה 27 - 23 ובמשחק הגמר היא הפסידה לנבחרת רוסיה 22 - 23.
ב28/1/18 נבחרת ספרד ניצחה 29:23 את נבחרת שוודיה וזכתה לראשונה בתולדותיה באליפות אירופה.

אלופת העולם

באליפות העולם בכדוריד שנערכה תוניסיה בשנת 2005 זכתה נבחרת ספרד במדליית זהב. בשלב הבתים, היא הוגרלה לבית ג' מתוך 4 ארבעה בתים. היא ניצחה את נבחרת יפן בתוצאה של 41 - 22. יום לאחר מכן, היא ניצחה את נבחרת אוסטרליה 51 - 19 וקבעה את השיא שלה ושיא של אליפות העולם. את שלב הבתים היא סיימה במקום השני, אחרי קרואטיה ולפני שוודיה. 
בשלב הבתים השני בטורניר היא שיחקה נגד נבחרות קרואטיה, סרביה, נורווגיה, גרמניה ושוודיה. היא שוב סיימה במקום השני, אחרי קרואטיה והעפילה לשלב חצי הגמר שבו פגשה את הנבחרת המארחת של הטורניר, נבחרת תוניסיה וניצחה בתוצאה של 33 - 30. במשחק הגמר היא ניצחה את קרואטיה בתוצאה 41 - 34 וזכתה לראשונה בתולדותיה במדליית הזהב, לעיני 14,000 צופים בהיכל. למחרת היא נסעה הנבחרת עם אוטובוס פתוח אל המוני האוהדים במדריד.
אדרת (מושב)

בסביבת המושב

מושב אדרת נמצא כ-300 מטר ממערב למערת עדולם, בה נחבא דוד בזמן בריחתו משאול, ולחורבת עדולם. מתחתיה משתרעת עמק האלה. כשני ק"מ מערבית שוכנת חורבות שוכה המקראית, הידועה היום כגבעת התורמוסים, וכחמישה ק"מ מערבית לה נמצאת מקום המאבק בין דוד וגוליית. בקרבת המושב אתרים ארכאולוגיים נוספים, ובהם חורבת עתרי, חורבת ריבוא, חורבת בורגין וחורבת מדרס. חווה חקלאית מהתקופה ההליניסטית נמצאת מטרים ספורים מהשער הדרומי של המושב.
הנס בליהר

אודות

נולד בשויבודזיצה למשפחה מבוססת. אביו היה רוקח ואמו בת למשפחה של קצינים. הוא היה בן יחיד ולמד בגימנאזיום בברלין. 
בליהר עסק בחקר תופעה הארוטיקה, וטען כי ישנם יסודות הומו-אירוטים במוסדות כמו תנועות נוער ובצבא. בליהר נתפס ברעיון הנאצי והיה אנטישמי. נחשב לאחד מההוגים הראשונים שעסקו בהומוסקסואליות בעידן המודרני ובמושג "אחוות-הגברים" (Männerbund).
זיו אבטליון

ביוגרפיה

למד הנדסת מכונות בטכניון במסגרת העתודה האקדמית ובשנת 1992 החל שירות סדיר בצה"ל. בשנים 1992–1994 היה מדריך בקורס מפקדי טנקים בבית הספר לשריון. בשנים 1994–1998 היה מפקד בית מלאכה במרכז שיקום ואחזקה (מש"א 7000). בשנים 1998–2001 היה ראש מדור תכנון ופיקוח במש"א 7000. בשנים 2001–2004 שימש כראש לשכת ראש אט"ל (אגף הטכנולוגיה והלוגיסטיקה). עד 2006 היה ראש ענף תכנון ותורה ביחידה הטכנולוגית באט"ל. בשנים 2006–2007 היה ראש ענף תכנון משאבים ומשקים בחטיבה הטכנולוגית ליבשה. עד 2009 עמד בראש ענף תכנון בזרוע היבשה. בשנים 2009–2011 היה מפקד מפעל המכללים במש"א 7000. עד 2013 היה ראש מחלקת תכנון וארגון באט"ל. בשנים 2013–2014 למד במכללה לביטחון לאומי. מ-2014 ועד 2016 שימש כמפקד מרכז ציוד לחימה וחלפים (מצל"ח 6800). מ-2016 עמד בראש החטיבה הטכנולוגית של זרוע היבשה, ובמקביל בשנים 2016–2017 עמד בראש פרויקט מיזוג זרוע היבשה ואגף הטכנולוגיה והלוגיסטיקה.
באוגוסט 2019 הוחלט על מינויו לראש מנהלת הטרנספורמציה הדיגיטלית באגף התקשוב וההגנה בסב"ר.
בנוסף לתואר ראשון בהנדסת מכונות מהטכניון, לאבטליון תואר שני במדעי המדינה מאוניברסיטת חיפה, ותואר שני במנהל עסקים עם התמחות בשיווק מאוניברסיטת בר-אילן. הוא בוגר לימודי מנהל ציבורי באוניברסיטת הרווארד במסגרת קרן וקסנר.
נשוי ללילך אבטליון, מתגורר בפרדס חנה-כרכור.
עיצוב מידע

עיצוב מידע הוא אחד ממקצועות התקשורת.
מעצבי המידע מתכננים כיצד להציג מידע חזותי בדרך המותאמת לקהל היעד תוך התחשבות באנשים בעלי מוגבלויות ואנשים עם צרכים מיוחדים אחרים. למשל, בעלי אוריינות מדיה נמוכה או דוברי שפה זרה המתקשים בשפה המקומית.
למעצבי מידע דרוש ידע בעיצוב, בגרפיקה, בממשקי משתמש, בהנדסת אנוש ובשימושיות והכרת דפוסי הפעילות ברשת.

שימושים

הצגת מידע חזותי (אינפוגרפיקה), נעשית בעיתונים, במפות, במערכות מידע, במערכות ממוחשבות אחרות ובעיקר באתרי אינטרנט.
בבניית אתרים - מעצבי המידע מכינים תרשים (סקיצה) של מבנה דפי האתר, של הקשרים ביניהם ודרך הניווט באתר האינטרנט. האתר יכול להיות מתוכנן במבנה ליניארי, היררכי, רשת, מטריצה ועוד.
מעצבי האתר מחלקים את המידע לקטגוריות, קובעים מה יהיה סדר החשיבות של הצגת הנושאים ועל דרך הצגתם. הנתונים יכולים להיות מוצגים בסדר אלפביתי, כרונולוגי ועוד.
מעצבי המידע מתכננים את הניווט באתר, כך שהגולשים יגיעו למידע הרצוי בצורה הנוחה ביותר.
אונייוב

תולדות היישוב

תיעוד ראשון של העיירה קיים משנת 1136]. בשנת 1285 קיבלה העיירה זכויות של עיר.
במאות 14-15 הייתה העיירה מקום משכנם של הארכיבישופים לבית גנייזנו (Gniezno) ומושלי פולין. במאות 15-16 הייתה העיירה מרכז מסחרי ומרכז אמנויות ומלאכה.
עם חלוקת פולין השנייה (1793) נכללה אונייוב בשטח פרוסיה, ומשנת 1815 הוכללה בשטח רוסיה. בסוף המאה ה-19 נשללו זכויות העיר של אונייוב.
בשנת 1918, כאשר שבה וקיבלה פולין את עצמאותה, נכללה אונייוב בתחומיה. ערב מלחמת העולם השנייה היו בעיירה כ-3,660 תושבים.

יהודי אונייוב

ראשיתו של היישוב היהודי בעיירה היא באמצע המאה ה-18. במחצית השנייה של המאה ה-19 הייתה הקהילה לעצמאית, ובשנות ה-70 של המאה ה-19 כיהן בה הרב ישעיה קפלן. בתחילת המאה ה-20 מילא תפקיד זה הרב אפרים שרגא הלוי.
רוב יהודי העיירה התפרנסו ממסחר וממלאכה, וחלקם החזיקו בה בתי חרושת. לאחר מלחמת העולם הראשונה עזבו את העיירה רבים מיהודיה. בשנות השלושים התנהל חרם כלכלי נגד חנויות היהודים בעיירה.
בעיירה פעלה ספרייה ציבורית יהודית, והתנהלו בה סניפים של ארגונים יהודיים וציוניים. עד מלחמת העולם השנייה ישב בכס הרבנות של הקהילה הרב שלמה רפאל זאב לבנטל.

בשואה

בספטמבר 1939 כבשו הגרמנים את העיירה, בה שהו באותה עת כ- 130 משפחות יהודיות, והחלו בהטלת גזרות על הקהילה, ובלקיחת יהודים לעבודות כפייה בסלילת כבישים, במהלכן הוכו באכזריות. כמו כן, חנויות היהודים נשדדו, ומשפחות רבות פונו מבתיהן.
בדצמבר 1939 נצטוו היהודים בעיירה לשאת טלאי צהוב, והוקם בה יודנרט. בשנת 1940 רוכזו 491 יהודי העיירה במתחם בן ארבעה בניינים, אשר הפך לגטו סגור ביוני 1941, שתושביו סבלו מצפיפות, רעב ומחלות. באותה תקופה שולחו צעירים יהודים מהעיירה למחנות עבודה באזור פוזנן.
ביום 20 באוקטובר 1941 גורשו כל תושבי הגטו לאזור קובאלה פאנסקיה, ושוכנו בכפר דז'ייז'בוטקי (Dzierzbotki), שם הועמדו לרשותם שישה בתים, כך שרוב יהודי העיירה נאלצו ללון תחת כיפת השמיים. משם גורשו חלק מיהודי העיירה למחנה ההשמדה חלמנו בסוף שנת 1941. יתר יהודי העיירה שולחו לחלמנו באקציה שהתבצעה ביום 20 ביולי 1942, אשר במהלכה הוכרח אחד מיהודי העיירה בשם לנצ'יצקי לחפור לעצמו קבר, בו נקבר יחד עם בנו.