google/wiki40b huggingface dataset:
אלישע בנאי

ביוגרפיה

בנאי נולד וגדל בתל אביב למשפחה אמנותית. אביו הוא הזמר יובל בנאי ואמו היא השחקנית אורלי זילברשץ. סבו הוא יוסי בנאי. בנאי הוא האח הבכור של עמליה בנאי וסופי בנאי.
בשנת 2007 הצטרף אלישע להרכב הפאנק רוקנרול "got no shame" שבו היה חבר במשך 4 שנים, הלהקה הוציאה אלבום אולפן בשם "Hometown Underground" ואף עשו סיבובי הופעות בארצות הברית.
בשנת 2010 יצא אלישע לסיבוב הופעות עם להקת "got no shame" בקליפורניה. כאשר חזר לארץ עם חומרים השמיע אותם למתי גלעד והם התחילו לנגן, לכתוב, לעבד את השירים התחילו להופיע וקראו לעצמם "אלישע בנאי וארבעים השודדים".
באפריל 2010 אלישע בנאי וארבעים השודדים הוציאו את הסינגל הראשון שלהם, הנקרא "ברצלונה". רק כשנתיים לאחר מכן יצא אלבום הבכורה ואיתו סינגלים כמו "כמו כולם" "הכל נשרף" ו"סן דייגו". בשנת 2014 "אלישע בנאי וארבעים השודדים" הוציאו את אלבומם השני "מהירות האור" בהפקתו של פיטר רוט. מאלבום זה הם הוציאו סינגלים כמו "נוגה מחפשת צדק" ו"איינשטיין". בשנת 2016 אלישע והשודדים הוציאו סינגל בודד בשם "קם ורוצה ליפול".
בפברואר 2018 הוציא שני סינגלים בשם "מה שאת רוצה" ו"רכב שדים" תחת השם "מרקו פולו", צמד שיצר עם השחקן אלדר ברנטמן. את הקליפ לשיר ביימה אחותו של אלישע, עמליה בנאי.
בינואר 2019 אלישע בנאי וארבעים השודדים הוציאו את הסינגל הראשון "לב רעב" מתוך אלבומם השלישי "סמטת לאן". במרץ 2019 אלישע בנאי וארבעים השודדים, בשיתוף עם גידי גוב הוציאו את הסינגל השני "גיבורה" מתוך אלבומם השלישי "סמטת לאן". ב -12 במאי יצא אלבומו השלישי של אלישע בנאי וארבעים השודדים "סמטת לאן".
בנאי מתגורר בתל אביב עם חברתו, השחקנית סיוון מסט.
שירלי בוגנים

ביוגרפיה

בוגנים גדלה באלפי מנשה. בוגנים לא שירתה בצבא. בגיל 17 השתתפה לראשונה בפרסומת לשוקולד של "ורד הגליל" והציגה קולקציה של ברכה בר און. היא כיכבה שם יחד עם מי שכעבור שלוש שנות היכרות עתיד להיות בעלה במשך עשר שנים, בעל סוכנות הדוגמנות "יולי", אריק בן זינו. שנה לאחר מכן השתתפה בתחרות "הפנים של התשעים" וזכתה במקום השני.
לאחר מכן דיגמנה לחברות כמו לוריאל, מקס פקטור, אסקדה  וגאפ, ובישראל למשביר לצרכן, קסטרו, עלית, פלפל, סופר-פארם ונטורל סי ביוטי. ב-2004 שימשה כפרזנטורית של חברת האופנה הוניגמן.
כמו כן הופיעה על מגזינים כמו קוסמופוליטן, Elle וווג.
ב-2006 השתתפה בתוכנית "רוקדים עם כוכבים" לצד הרקדן קיריל סיבולפוב.
שיחקה במשפחה שולטת בתפקיד אורח בעונה השלישית. ]
כיום משחקת בסדרות, בעיקר מעצבת פנים פעילה.
לאחר גירושיה מאריק בן זינו לאחר עשר שנות נישואין, בפברואר 2013, התארסה לבן זוגה, לירן סרוק. אחרי כשנה של זוגיות, הם נישאו.
אחיה הוא השחקן יונתן פז בוגנים.
עשהאל בן שבת

קריירה

בן שבת התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הילדים של מ.ס. אשדוד ולאחר מכן עבר למחלקת הנוער של מכבי נתניה. ב-16 בינואר 2007 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בתיקו 0-0 נגד הכח עמידר רמת גן במסגרת גביע הטוטו. עונה לאחר מכן ערך עוד 7 הופעות במפעל ולקראת סיום העונה ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל בניצחון 0-2 נגד מכבי הרצליה.
באוגוסט 2008 עזב להפועל כפר סבא מהליגה הלאומית במדיה עשה את הצעדים הראשונים שלו כשחקן מוביל בקבוצת בוגרים. בכפר סבא ערך 27 הופעות בליגה והבקיע שתי שערי ליגה.
בקיץ 2009 חתם בהפועל ניר רמת השרון עימה העפיל בסיום עונת 2010/2011 לליגת העל לראשונה בתולדות המועדון. את שער הבכורה שלו בליגת העל כבש בניצחון 0-1 נגד בית"ר ירושלים. בינואר 2014 נחקר במסגרת פרשת "גול עצמי" בה נחקר בחשד להימורים במשחקי קבוצתו בה נמצא דובר שקר.
ב-28 בינואר 2014 חתם בפאנטראקיקוס היוונית. ב-28 באוגוסט 2014 חתם בקרקירה. בקרקירה לא מצא את מקומו ועזב את המועדון כבר בינואר.
ב-22 באוקטובר 2015 חתם בהפועל פתח תקווה עד לסיום העונה.
בקיץ 2016 חתם בהפועל בני אשדוד מליגה ג'. ב-23 בדצמבר 2016 עבר להפועל עירוני באקה אל גרבייה מליגה א'.
ב-17 ביולי 2017 חתם במ.ס. דימונה. בינואר 2018 שוחרר מהקבוצה וחזר לבאקה אל גרבייה.
כוי סנג'ק

יהודי העיר

בתחילת המאה ה-20 מנתה הקהילה היהודית בכוי סנג'ק כ-200 אנשים. במלחמת העולם הראשונה עזבו יהודים רבים את העיר אך חזרו אליה לאחר סיומה. בין הרבנים הבולטים בעיר היה רבי משה ב"ר אברהם חרירי. לרוב יחסי הקהילה עם השכנים המוסלמים היו טובים, והם נשמרו תחת חסותם של השייחים המקומיים. מצב זה השתנה עם תחילת הפעילות הציונית בכפר בשנת 1946, עם הגעת שליחים מארץ ישראל, והקמת מדינת ישראל ב-1948, עת החלו רדיפות כנגד היהודים מצד השלטונות. עד שנת 1951 עזבו כל יהודי כוי סנג'ק לישראל. רבים מהם התיישבו במושב אלקוש בצפון.
היהודים בכוי סנג'ק, כמו גם המיעוט הנוצרי, דיברו דיאלקט של ארמית חדשה צפון-מזרחית.
סיפור מכור

רקע והפקה

בין כותבי מפיקי ומלחיני השירים באלבום ניתן למנות את: עידן רייכל, צביקה פיק, פבלו רוזנברג, ארקדי דוכין, אהוד מנור ומאיה בוסקילה עצמה, שכתבה בעצמה שלושה שירים, והשתתפה בכתיבת שניים נוספים.
מאיה בוסקילה התחילה את הקריירה המוזיקלית שלה כזמרת בלהקת חתונות אותה הכירו בארץ ומחוצה לה. כמה שנים לפני כן, חתמה בוסקילה על חוזה הקלטות עם "הליקון" אך החוזה נגנז. היא המשיכה להופיע באירועים שונים, ובאחת מתוך ההופעות שלה ב"קפה הבימה", נכחו רוברטו בן-שושן ואיש העסקים אייל מלול, והחליטו להשקיע בה.
מיד לאחר מכן, התחילו להקליט את האלבום. ראשית כל, הוציאה בוסקילה את סינגל הבכורה שלה "יש בליבי כינור". השיר זכה להצלחה רבה בארץ, ולאחר מכן הוציאה ארבעה סינגלים נוספים שהובילו לפריצתה. הסינגל השלישי "הלב", כבש את רוב צמרות מצעדי הפזמונים בישראל, ואף היה לאחד מן השירים המצליחים ביותר בישראל בעשור הראשון של המאה ה-21. בזכות הצלחתם של הסינגלים זכתה בוסקילה בשנת 2004 בתואר "זמרת השנה" מטעם גלגלצ ורשת ג'.

הצלחה

האלבום יצא לאור באפריל 2004, ושלושה שבועות לאחר צאתו הוכרז כאלבום זהב, על סך מכירות של למעלה מ-20,000 עותקים. לכבוד המאורע ארגנו מנהליה של בוסקילה אירוע במועדון בתל אביב, שם נכחו ידוענים רבים ביניהם: אייל גולן, אגם רודברג, מושיק עפיה, טל מוסרי וכולי.
בשנת 2008, נודע כי האלבום נמכר בישראל בסדר גודל של למעלה מ-80,000 עותקים, מה שהופך אותו לאלבום הבכורה ה-3 הנמכר ביותר בכל הזמנים בישראל.
מה השתבש?

הרעיונות המובאים בספר

בספר מועלה הטענה שלאורך ההיסטוריה, בעיקר לאחר כישלון האימפריה העות'מאנית בקרב וינה בשנת 1683, לא ספג עולם האסלאם את תמורות המודרניזציה ולא הדביק את קצב ההתקדמות של העולם המערבי. הספר מתאר את התגובות השונות בעולם האסלאמי לשינוי שחל ביחסי הכוחות בינו לבין המערב, לאחר שבמשך מאות שנים הייתה הציוויליזציה המוסלמית מתקדמת בהרבה מזו האירופית. לואיס סוקר את ההסברים השונים שנתנו הוגי-דעות מוסלמים לשינוי (קרי, התשובות שנתנו המוסלמים לשאלה "מה השתבש") ואת ההצעות לפתרון שהעלו.
הספר מפרט רבים מכשלי הבאת המודרניזציה לעולם האסלאמי, ובסיומו מעלה בקצרה סיבות אפשריות לשיבוש שחל בעולם המוסלמי. בין האפשרויות, שלואיס נמנע מלהכריע ביניהן: ההתנגדות האיסלאמית לבנות שעונים ציבוריים, העדר סטנדרטים למדידות ליניאריות, המשטר האוטוקרטי, מעמדן הנמוך של הנשים, או גם האפשרות שהשאלה הנכונה אינה "מה השתבש אצל המוסלמים" אלא "מה גרם להצלחתם של האירופים".
וולפגנג קטרלה

ילדות ונעורים

וולפגנג קטרלה נולד בהיידלברג הנמצאת במדינת באדן-וירטמברג שבגרמניה. כשהיה בן שלוש, עברה משפחתו לעיירה (כיום עיר) אפלהיים (Eppelheim) השוכנת ליד היידלברג. לקטרלה שני אחים, אח בשם גונתר הקטן ממנו בשנה ואחות בשם מוניקה הקטנה ממנו בשלוש שנים וחצי. בילדותו, קטרלה התחנך בבתי ספר יסודיים בהיידלברג ובאפלהיים. קטרלה נחשף לטכנולוגיה, אלקטרוניקה וכימיה מגיל צעיר. קטרלה למד בבית הספר התיכון בונסן גימנסיום (Bunsen-Gymnasium) בהיידלברג, שם השתתף במסלול המדעי-מתמטי. בצעירותו, קטרלה עשה מספר סוגים של ספורט ואף הרחיב את חלקם לכדי השתתפות במרתונים ובמירוצי אופניים בגיל מאוחר יותר. 
לפני תחילת לימודיו באוניברסיטה של היידלברג, קטרלה קיבל מלגת הצטיינות מיוחדת מקרן גרמנית שהעניקה לו גם תוכנית לימודי קיץ שהתקיימו באיטליה.

אוניברסיטה

וולפגנג קטרלה החל ללמוד פיזיקה באוניברסיטה של היידלברג בשנת 1976. לאחר שנתיים, כאשר עבר את מבחן הביניים, הוא עבר ללמוד באוניברסיטה הטכנולוגית במינכן. בסיום לימודי התואר שלו, בשנת 1982, קטרלה כתב תזה במהלך שנה, בנושא רלקסציה של ספין בחומרים לא מסודרים, תחת השגחתו של פרופ' וולפגנג גוטזה. 
לאחר כתיבת התזה, החל את הדוקטורט שלו בנושא חקירת עקבות של מוליכים למחצה באמצעות שימוש בלייזר ספקטרוסקופי. הפרויקט הזה פוקח על ידי פרופ' הרברט וולטר וד"ר הרטמוט פיגר במכון מקס-פלאנק לאופטיקה קוונטית בגרצ'ינג. 
לאחר שנת עבודה, קטרלה שינה את נושא מחקרו. הוא המשיך באותה מעבדה אך הפעם התמקד בספקטרוסקופיה מולקולרית. במסגרת מחקר זה צוות המעבדה יצר מולקולות נייטרליות מעוררות על ידי העברת מטען לקבוצת יונים. בעזרת שיטה זו, קיבלו את ספקטרום הקרינה של מימן תלת-אטומי.
בסיום הדוקטורט (1986), קטרלה יישם את אותה שיטה להליום מימני. את הפוסט-דוקטורט עשה באותו מכון, שם עסק בעירור לייזר של מצב רידברג במימן תלת-אטומי והליום מימני. לאחר הפוסט-דוקטורט הצטרך קטרלה לקבוצה של ג'ורגן וולפרום באוניברסיטה של היידלברג, שם עסק בכימיה פיזיקלית והתמקד באבחון בעירה עם לייזרים, תוך שימוש בספקטרוסקופיה מולקולרית.
בשנת 1990 עבר קטרלה עם משפחתו לארצות הברית, שם הצטרף לקבוצה של דייב פריצ'רד בMIT. בשנת 1993, הצטרף קטרלה לפקולטה לפיזיקה בMIT, כעוזר לפרופסור לפיזיקה. בשנת 1997, קטרלה קיבל מעמד פרופסור.

חיים אישיים

בשנת 1986, התחתן עם גבריאל סאוור, שהכיר מימי התיכון. להם שלושה ילדים: ג'ונאס (1986), ג'והאנה (1988) והולגר (1992). הזוג התגרש בשנת 2001.

פרס נובל

בשנת 1995, ארבעה חודשים לאחר הניסוי שביצעו אריק קורנל וקרל ויימן שהוכיח את התאוריה המתמטית של עיבוי בוז-איינשטיין, יצר קטרלה בתנאי מעבדה גז מנוון: נתרן-23, באותה שיטה תאורטית. בשנת 1997 היה הראשון שהשתמש בלייזר אטום. על ההישגים האלו קיבל קטרלה פרס נובל לפיזיקה בשנת 2001 (יחד עם אריק קורנל וקארל ויימן).

מחקר כיום

כיום ממשיך לחקור בקבוצה שלו ושל דייב פריצ'רד במעבדת המחקר האלקטרוני ב-MIT. בקבוצת המחקר עוסקים בפיזיקה אטומית ולייזר ספקטרוסקופי, תוך התמקדות בקירור ולכידה של אטומים. הקבוצה מביאה אטומים לטמפ' האפס המוחלט כדי ליצור מצבי צבירה חדשים ולחקור את מערכת האינטראקציות בין האטומים בהם.
חנן דשא

ביוגרפיה

דשא נולד בשם האנס קליינבלט (דשא בגרמנית) במרש אוסטרבה שבבוהמיה (אז בתחומי האימפריה האוסטרו-הונגרית, כיום בצ'כיה). גדל באודרברג , למד באוניברסיטת פראג והיה חבר בתנועת הנוער מכבי הצעיר. הוא הצליח להימלט מעירו יומיים לפני כיבושה על ידי הנאצים במרץ 1939. ביולי 1939 הצליח להעפיל דרך יוון והצטרף לקבוצה שהגיעה לארץ ישראל והתיישבה בנהלל. משם עבר לכפר יהושע ושם התגייס למשטרת היישובים ושימש כנוטר באזור חמדיה. בהמשך הצטרף לקומונה שעבדה באזור חיפה, שם נישא ללינה לבית וייסקופף ונולדו להם שני ילדים: מיכאל ומרים (המכונה "מיקי"), וב-1941 עברו לקיבוץ גבעת חיים. ב-1943 התגייס דשא לפלמ"ח. בתחילה היה בפלוגה ג' באשדות יעקב ובהמשך שובץ במטה האפסנאות של הפלמ"ח.
הוא מונה לקצין מנהלה בפלמ"ח והשתתף בארגון מבצעים רבים במלחמת העצמאות: מבצע נחשון, מבצע יפתח, מבצע דני, מבצע יואב, מבצע חורב ומבצע עובדה. דשא היה פעיל בארגון האספקה לשיירות שעלו לירושלים. הוא פעל לצִדו של יגאל אלון גם במבצעים באזור הגליל וכן במבצעים בנגב.
לאחר מלחמת העצמאות השתתף דשא בכנס הפלמ"ח באוקטובר 1949 ועמד לפרוש מצה"ל בעקבות פרישתם הכפויה של בכירי הארגון מצה"ל. לבסוף, נשאר בצה"ל, ומונה ב-1950 למפקד מחוז הנגב של פיקוד הדרום ולאחר מכן כממלא מקום ראש אגף אפסנאות. ביוני 1957 מונה לקצין אספקה ראשי בדרגת אלוף-משנה. בעת שירותו בתפקיד זה היה אחראי ליישום לקחי מלחמת סיני ובעיקר להקמת מערך ההובלה לצבא הסדיר ולכוחות המילואים.
לאחר שחרורו מצה"ל מונה כמנהל המפעלים הפטרוכימיים לישראל, תפקיד שאותו מילא עד פרישתו לגמלאות באפריל 1980. בתקופת מלחמת יום הכיפורים עמד בראש מטה משק לשעת חירום בפיקוד הצפון.
גאורגי אלכסנדרוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה

ביוגרפיה

גאורגי נולד ב-9 במאי 1871 בארמון אלכסנדר, סנקט פטרבורג, לאלכסנדר אלכסנדרוביץ', הצארביץ' של רוסיה ולדאגמאר, נסיכת דנמרק, בתם של כריסטיאן התשיעי, מלך דנמרק ולואיזה, נסיכת הסן-קאסל. הוא נקרא על שם אחיה הגדול של אמו, גאורגיוס הראשון, מלך היוונים. בשנת 1881 נרצח סבו אלכסנדר השני, קיסר רוסיה, ואביו עלה לשלטון במקומו כאלכסנדר השלישי, קיסר רוסיה. ילדי הצאר גדלו בצורה פשוטה ביותר. הם ישנו במיטות מחנה קשות ללא כריות למעט כשהיו חולים, בבוקר התרחצו באמבטיה קרה והיו אמורים לסדר בעצמם את חדריהם. אלכסנדר היה קרוב במיוחד לאחיו ניקולאי והם חלקו חדר. גאורגי היה נאה, גבוה, חכם וחזק יותר מניקולאי, ומכיוון שהיה הבן האהוב על אמו, הוא ביצע תעלולים רבים כשהיה ילד אולם בדרך כלל התחמק ללא עונש. הוא נודע כבעל חוש הומור מפותח, ונהג לספר לניקולאי בדיחות רבות שאותן היה ניקולאי רושם על ניירות מזדמנים ושומר בקופסה מיוחדת. שנים לאחר מכן עוד נראה ניקולאי מבט לתוך הקופסה ופורץ בצחוק.
גאורגי למד לדבר אנגלית, גרמנית, דנית וצרפתית באופן שוטף. הוא וניקולאי למדו אצל מורה אנגלי, שהנחיל להם את אהבת הספורט. נראה היה שלגאורגי תהיה קריירה בצי הרוסי הקיסרי, אולם הוא חלה בשחפת ב-1890. הקיסר והקיסרית החליטו לשלוח אותם למסע בן תשעה חודשים ביפן, בתקווה שהשמש ומזג האוויר ישפיעו לטובה על גאורגי. האחים ביקרו באתונה, שם הצטרף אליהם בן דודם גאורגיוס. הם נסעו יחד עמו למצרים ואז למומבאי, אולם גאורגי לא יכול היה לרדת מהספינה כיוון שלא חש בטוב. ניקולאי כתב לאמם והבטיח לה שגאורגי בסדר, אולם כעבור זמן מה קבע רופא הספינה שיש לו חום גבוה. התברר שהוא לקה בברונכיטיס ולפיכך חזר לאתונה.
בנובמבר 1894 מת אביו אלכסנדר השלישי, ואחיו ניקולאי עלה לשלטון כניקולאי השני, קיסר רוסיה. מכיוון שלניקולאי עוד לא היו בנים באותה תקופה, קיבל גאורגי את התואר "צ'ארביץ'". בריאותו המעורערת לא אפשרה לו לשהות בסנקט פטרבורג, והוא התגורר בעיירה לייקני שבגאורגיה המודרנית. הרופאים אפילו לא אישרו לו להשתתף בהלווייתו של אביו, או לראות את בנותיו של ניקולאי, אולגה וטטיאנה. לאחר שלניקולאי נולדה הבת השלישית, מריה, כתב לו גאורגי: "אני עצוב מאוד שעדיין לא הצלחתי לראות את בנותיך ולהכיר אותן, אבל מה אוכל לעשות! זה אומר שלא זכיתי לכך, והכל הוא רצון האל". ב-1895 הוא נסע יחד עם אמו לדנמרק לבקר את קרובי משפחתם הדנים אותם לא ראו זה 4 שנים, אולם במהלך הביקור התמוטט גאורגי ולפיכך נאלץ להיות מרותק למטתו ונאסר עליו לעשן עד שיחזרו לרוסיה.
ב-9 באוגוסט 1899 יצא גאורגי לנסיעה לבדו על אופנוע באזור העיר אבסטומני, כשלפתע הוא התמוטט וירד מהאופנוע כשדם זב מפיו בעודו מתאמץ לנשום. איכרה שראתה אותו סייעה בו עד שנפח את נשמתו. הוא היה בן 28 במותו.
לטסי השלישי, מלך לסוטו

לימודיו

לטסי למד בבית הספר היסודי הפרטי איקטסטסנג (Iketsetseng) במסרו בין השנים 1968–1972, לאחר מכן עבר ללמוד בממלכה המאוחדת, בבית ספר נוצרי קתולי ביורקשייר המנוהל על ידי מסדר בנדיקטוס הקדוש, בו למד משנת 1973–1976. לאחר מכן בשנת 1977 החל ללמוד במכללת אמפלפורת' שבממלכה המאוחדת (בה למד גם אביו) בה סיים את לימודיו התיכוניים בשנת 1980.
לטסי המשיך את לימודיו הגבוהים באוניברסיטת לסוטו, אותה סיים עם תואר ראשון במשפטים. לאחר תום לימודי המשפטים המשיך ללמוד בין השנים 1984–1986 באוניברסיטת בריסטול, בה למד משפט אנגלי, ולאחר מכן למד באוניברסיטת קיימברידג' לימודים התפתחותיים (Development Studies) עד שנת 1989, ובמקביל למד במכללת ויי של אוניברסיטת לונדון כלכלה בהיבט חקלאי (Agricultural Economics). עם סיום לימודיו בשנת 1989 שב ללסוטו.

עלייה לשלטון

לטסי עלה לשלטון לאחר שאביו מושואשו השני, מלך לסוטו נאלץ לצאת לגלות בשנת 1990. אביו שב לשלוט במדינה זמן קצר בשנת 1995 אולם נהרג בראשית 1996 בתאונת דרכים, ולטסי שב לכס המלוכה.
ב-16 בדצמבר 1989 הוכרז לטסי כצ'יף הראשי של מאטסינג, וב-12 בנובמבר 1990 הוכתר כמלך.
ויליאם מורדוך

תולדות חייו

נולד במחוז מזרח איירשייר בסקוטלנד, בן שלישי במשפחה בת שבעה ילדים. גדל באחוזת ג'יימס בוזוול.
ב-1777 צעד ברגל כ-480 ק"מ לבירמינגהאם והחל לעבוד בחברת המנועים של ג'יימס ואט. בתפקידו עסק בהתקנת מנועי קיטור במשאבות מים ממכרות, תוך ביצוע שכלולים והתאמות. כאשר עבר לאנגליה אינגלז את שמו ל"Murdock". ב-1779 עבר לקורנוול עתירת מכרות הבדיל. 
ב-1784 המציא "כרכרת-קיטור" או "קטר כביש" שאותו הסיע בדרכי קורנוול.
ב-1792 הצליח לזקק באופן תעשייתי גז פחם לצורכי תאורה. בין השנים 1792–1799 עסק במחקר ופיתוח מתקנים לאחסון והולכה של גז ופיתוח אמצעי תאורה. ב-1803 השתמש בגז גם לתאורת-פנים.
ב-1806 העניקה לו החברה המלכותית את מדליית רמפורד. 
ב-1817 צייד את ביתו החדש בברמינגהם בתאורת גז, פעמון-דלת מבוסס על אוויר דחוס ומערכת מיזוג אוויר להזרמת אוויר חם לכל חדרי הבית.
צבי יוכמן

ביוגרפיה ולימודים

צבי אפרים יוכמן נולד לחנה ומרדכי יוכמן (הוכמן) בשנת 1959 בירושלים.
מרדכי, אביו, היה מנהל החשבונות הראשי של קרן קיימת לישראל. אחיו הוא שלום הוכמן, פרופ' למימון ובעברו מנכ"ל בנק מרכנתיל.
שירת בצבא בחיל התותחנים.
בשנת 1984 סיים את לימודיו באוניברסיטה העברית לתואר ראשון בחשבונאות וכלכלה, ובשנת 1986 סיים את התואר השני במינהל עסקים באוניברסיטה העברית, עם התמחות במימון וחשבונאות, בהצטיינות.
בשנת 1987 יוכמן סיים את התואר במשפטים, גם כן באוניברסיטה העברית.
רו"ח צבי יוכמן, נשוי לאביבה ואב לארבעה, מתגורר בשכונת רמות בירושלים.

לפני הקמת קרן השקעות סקיי

בשנת 1999 עזב יחד עם פרופסור יצחק סוארי את משרד רואי החשבון סומך חייקין ושות', לטובת הקמת משרד הייעוץ "סוארי ושות'", שם היה פעיל עד להקמת קרן ההשקעות סקיי.
יוכמן התמחה בתוכניות הבראה, ובתוך כך עסק במספר מתיקי פשיטת הרגל המורכבים שהיו במדינה – הסדר הקיבוצים וניהול מלאי החירום של החיטה במדינה (אולגס) ועוד.
אחד מתיקי ההבראה הגדולים אותם ניהל יוכמן היה של חברת הכבלים תבל. בשנת 2002 מונה עו"ד יוכמן כנאמן עבור חברת הכבלים תבל, וכמנהל מיוחד בכדי לעזור לחברה מול התביעה והחובות שהיו לה. יוכמן ליווה את פרשת תבל מתחילתה (ביחד עם ניר דגן, שהפך בהמשך לשותפו להקמת קרן סקיי). כאשר החברה נכנסה להליכי הקפאת הליכים, הוביל יוכמן מהלך של הבראה לחברה, והגיע להסדרים עם נושיה.
בין השנים 1990 ל-1999, צבי יוכמן כיהן כמרצה למימון באוניברסיטה העברית, לתלמידי תואר ראשון ושני בחשבונאות ומינהל עסקים.
משנת 1994 ועד 1999 כיהן יוכמן כחבר הדירקטוריון ויו"ר ועדת השקעות בקופות הגמל של בנק המזרחי המאוחד בעיימ.
בשנים 1995 ועד 1997 יוכמן היה מנכ"ל קבוצת הבניה "מריו לזניק", הנסחרת בבורסה ומעסיקה למעלה מ-100 עובדים.
בנוסף לאלו, יוכמן מכהן כיו"ר בהתנדבות של ועדת הבנייה של יד ושם, וכיו"ר ועדת הבנייה של הספרייה הלאומית ירושלים.

קרן השקעות סקיי

בשנת 2005 הקים עו"ד יוכמן יחד עם ניר דגן ויצחק סוארי את קרן השקעות סקיי, אשר היא קרן השקעות פרטית, המנהלת הון של יותר מ-450 מיליון דולר, ב-3 קרנות, שגויסו בעיקר ממשקיעים מוסדיים בישראל ומחוצה לה.
אקירה יושיזאווה

ביוגרפיה

יושיזאווה נולד למשפחה של חקלאים ביפן. בגיל 13 עבר לטוקיו ועבד כפועל במפעל ובמקביל למד והפך לשרטט טכני, תוך שימוש באוריגמי היפני המסורתי כדי להבין ולפתור בעיות גאומטריות. בשנת 1937 הוא עזב את עבודתו במפעל למען העיסוק באומנות האוריגמי וזכה להכרה ראשונית בתחום. 
בשנת 1954 פרסם שיטה לרישום תהליכי הקיפול באוריגמי אשר גרמה למהפכה בתחום והפכה לסטנדרט. לאחר פרסום הספר יושיזאווה הקים את המרכז הבינלאומי לאוריגמי בטוקיו ויצא לסדרה של תצוגות בעולם כולו אשר גרמו לפרסום האוריגמי במערב ולפריחתו בעולם.
יושיזאווה המציא מעל ל-50,000 דגמי אוריגמי חדשים, שיטות חדשניות לקיפול ואף שיטות חדשות לייצור נייר המתאים יותר לאוריגמי. יצירותיו מזוהות בעיקר עם סוגת הקיפול הרטוב, שהיא שיטת לגימור הקיפולים, על ידי הרטבת הנייר. והוא בין האבות המייסדים שלה. 
יושיזאווה זכה בפרסים רבים, נבחר לאיש  השנה של הניו יורק טיימס ואף קיבל ב-1983 תואר חברות במסדר השמש העולה מאת הקיסר היפני.
נפטר ביום הולדתו ה-94 בשנת 2005.
טאבריה

טאבריה (ברוסית: Таврическая губернія, באיות מודרני Таврическая губерния; באוקראינית: Таврiйська губернія, בטטרית של קרים Tavrida guberniyası, Таврида губерниясы) הוא חבל ארץ בדרום אוקראינה הכולל בעיקר שטחי ערבה בין הנהרות דנייפר ומולחניה ואת חצי האי קרים. המחוז נקרא על שם הטאורי, המתיישבים היוונים בחצי האי קרים.

היסטוריה

במהלך המאות ה-17 וה-18 נוספו לאימפריה הרוסית שטחים מדרום מערב לה. שטחים אלו נקראו רוסיה החדשה (נובורוסיה) .
בהסכם פריאסלאב מ-1654 נמסר שטח אוקראינה של הגדה השמאלית, מלבד החלק הדרומי שלה, לאימפריה הרוסית. בהסכם אנדרוסובו (1667) ובחוזה השלום הנצחי (1686) בין האיחוד הפולני-ליטאי ורוסיה הצארית אושר סיפוח זה לרוסיה הצארית. 
בהסכם ניש אחרי המלחמה העות'מאנית-רוסית (1735–1739) נוסף אזור אזוב.
ב-1764 הוקם מחוז רוסיה החדשה על שטחים אלו. המרכז המנהלי של המחוז היה בקרמנצ'וג.
שליטי המחוז העניקו אדמות הן לאצולה רוסית והן לקצינים משוחררים על מנת לעודד התיישבות בערבות המיושבות בדלילות, קטרינה הדגולה הזמינה מתיישבים מכל רחבי אירופה לאדמות שנכבשו וכשליט המחוז מינתה את הנסיך גריגורי פוטיומקין שהעביר את המרכז המנהלי לדניפרו.
בהסכם קוצ'וק קאינרג'ה אחרי המלחמה העות'מאנית-רוסית (1768–1774) התווספו לשטחי האימפריה הרוסית שטחים שבעבר היו חלק מח'אנות קרים, ב-1775 נוספו שטחי הסיץ' הזפורוז'י, בהסכם יאש שסיים את המלחמה העות'מאנית-רוסית (1787–1792) הושלמה ההשתלטות על חצי האי קרים.

מחוז טאבריה

ב-1802 פוצלה רוסיה החדשה לפלכים יקטרינוסלב, חרסון, וטאבריה.
בשל ההגירה הרבה, הגיוון האתני במחוז היה גדול. במפקד האימפריאלי של 1897 נמצא כי אוכלוסיית טאבריה כללה 1,447,790 נפש, מהם 762,804 גברים ו-684,986 נשים. המיעוטים הגדולים היו אוקראינים כ-42%, רוסים כ-28%, טטרים כ-14% גרמנים כ-5% ויהודים כ-4%. 75% החזיקו בדת הנוצרית אורתודוקסית מזרחית.
ב-1917 פוצל המחוז, רוב חצי האי שימש בסיס להקמת הרפובליקה העממית של קרים כחלק מהרפובליקה העממית האוקראינית ואילו סבסטופול וסביבתה נותרה הבסיס הימי העיקרי של צי הים השחור של הרפובליקה הרוסית כחלק מהרפובליקה הסובייטית של דונייצק-קריבוי רוג
הר אידית'

מקור השם

שמו של ההר ניתן לו בשנת 1886 והוא נקרא על שם אידית' אורד (Edith Orde) המזכירה של ליידי אגנס מקדולנד, אשתו השנייה של ראש ממשלת קנדה הראשון ג'ון אלכסנדר מקדונלד. שמו של הר אידית' וכן של הר לואיס והר פיפי ניתנו באותו יום בשנת 1886, עת שראש ממשלת קנדה, סר ג'ון מקדולנד ורעייתו, וכן המזכירה שלה והכלב שלה פיפי טיילו בהרים, לציון השלמת בניית מסילת הרכבת הקנדית פסיפית. לואיס סטיוארט (Louis Stewart) בנו של מנהל הפארק הלאומי לקח את אידית' ואת כלבתה פיפי לטייל בהרים, וכאשר הם טיפסו על מעבר אידית', הם ראו את שלוש הפסגות, וסטיוארט קרא לפסגות על שמו, על שם אידית' ועל שם הכלבה שלה.

הטיפוס על ההר

הראשונים שטפסו על ההר היו ג'י. נורמן קולי (J. Norman Collie), ופי. סטיבנס (P. Stevens) אשר עשו זאת בשנת 1900.
לודיטים

הלוּדיטים (באנגלית: Luddites) היו קבוצה של פועלים אנגלים בתחילת המאה ה-19 בהנהגתו של נד לוד שמחו – לעיתים על ידי הריסת מכונות – נגד השינויים שגרמה המהפכה התעשייתית, שינויים שראו כאיום על פרנסתם.

היסטוריה

נד לוד היה פועל במפעל טקסטיל בליקסטר ששבר מכונת אריגה אוטומטית, כאות מחאה נגד הטכנולוגיה שלטענתו תגזול את פרנסתו. רבים מחבריו הצטרפו אליו והשחיתו גם הם מכונות אוטומטיות, עד להיווצרות תנועת לודיטים גדולה באזורים הכפריים של הממלכה המאוחדת. התנועה התפשטה במהירות במהלך בשנים  1811 ו-1812 ברחבי אנגליה ומפעלי צמר וכותנה רבים נהרסו, עד לדיכויה של התנועה בידי ממשלת בריטניה. הלודיטים נפגשו בלילות בשדות שסביב הערים התעשייתיות והתאמנו בתמרונים שונים. אזורי ההתפרעות העיקריים היו בנוטינגהאמשייר בנובמבר 1811, ואחר כך בנפה המערבית של יורקשייר בתחילת 1812, ובלנקשייר במרץ 1812. קרבות שקולים בין הלודיטים לצבא הבריטי ניטשו בטחנת ברטון במידלטון, ובטחנת ווסטְהוֹטֶן, שניהם בלנקשייר. שמועות מאותו הזמן טענו כי סוכנים של הממשל היו מעורבים בגרימת ההתפרעויות והקרבות. שופטים וסוחרי מזון היו למטרות לאיומי רצח ולהתקפות בידי לוד ותומכיו. 
בעקבות ההתפרעויות, הוגדרה "הריסת מכונות" (חבלה תעשייתית) כפשע שעונשו מוות, ושבעה עשר אנשים הוצאו להורג ב-1813. רבים אחרים הוגלו לאוסטרליה. במהלך העימותים היו יותר חיילים בריטים שנלחמו בלודיטים מאשר חיילים שנלחמו בנפוליאון בספרד.

במחקר ההיסטורי

בספרו על ההיסטוריה האנגלית, "יצירתו של מעמד הפועלים האנגלי", הביע אדוארד פאלמר תומפסון את דעתו על ההיסטוריה הלודיטית. 
שמם של הלודיטים נעשה שם נרדף לאנשים המתנגדים לכל שינוי, בעיקר לשינוי טכנולוגי כדוגמת זה שהתרחש באותו הזמן בתעשיית האריגה באנגליה. הם מוצגים בדרך כלל כאלימים, בריונים ולא מאורגנים. 
תומפסון מציג טענות רבות כנגד תפישה זו של הלודיטים: הוא מנסה להראות כי הלודיטים לא התנגדו לטכנולוגיה החדשה אלא לשינוי המחירים שנקבעו באופן מסורתי, כלומר הם התנגדו להנהגתו של "השוק החופשי", כפי שהוא נקרא כיום. 
תומפסון טוען כי השימוש ברטוריקה של שוק חופשי נעשה כה רגיל ומשכנע היום, שקל לשכוח כי הבסיס הרעיוני לשוק חופשי פותח רק לאחרונה, בערך בתקופתם של הלודיטים. לפני תקופה זו היה בעל מלאכה מבצע את עבודתו עבור מחיר נתון. הרעיון של חישוב המחיר על פי העבודה, החומרים והרווח היה זר להם, וכן לרוב האנשים בתקופה ההיא. 
תומפסון מציג כמה דוגמאות המראות כי הדבר שהלודיטים התנגדו לו היה השיטה הכלכלית החדשה. לדוגמה, השיר הלודיטי, "ניצחונו של הגנרל לוד":
האשם עלול לפחד, אך הוא לא מתנקם 

בחייו או רכושו של האדם הישר.

כעסו הוא רק על מסגרות האריגה

ולאלה שמפחיתים את המחירים הישנים.
ראשית, תומפסון מצטט תיאורים היסטוריים של ההתקפות הלודיות על בתי מלאכה שבהם הרסו חלק ממסגרות האריגה, לעומת אחרים (שבעליהם כיבדו את המנהגים הכלכליים הישנים, ולא ניסו להוריד מחירים) שלא נהרסו. 
שנית, תומפסון מתנגד לדעה כי הלודיטים היו בריונים. היו מעט מאוד מעצרים והוצאות להורג של הלודיטים, ובכל זאת הם פעלו באופן יעיל ביותר כנגד כוחות המדינה. תומפסון תולה את ההסבר בכך שהם פעלו בהסכמתן של הקהילות המקומיות.
כמו כן, תומפסון טוען כי הלודיטים היו מאורגנים. הוא מציין כי בחלק מהפעילויות שלהם היו מעורבים יותר ממאה איש. 
לסיכום, דעתו של תומפסון היא כי בהצגת הלודיטים כבריונים וונדליסטים אנו ממשיכים את התעמולה של אז, בשעה שבמציאות הלודיטים היו אנשים רגילים שמחו כנגד שינויים מסוימים.
הדעה ההפוכה היא כי הלודיטים היו קבוצה פארמיליטריסטית שניסתה לכפות מונופול ייצור עבור רווחתם הם על ידי חבלה.