שירות בתי הסוהר

תקופת המנדט הבריטי

עם תחילת תקופת המנדט הבריטי בשנת 1920 פרסמו הבריטים את פקודת בתי הסוהר הראשונה אשר עסקה בניהול בתי הסוהר, הכשרת כוח אדם, הכרזה על המבנים שנועדו לאכלוס על ידי אסירים ועצורים, קליטת אסירים ונוהלי משמעת. תיקון לחוק זה הוכנס בשנת 1940. בתקופה זאת, החליטו הבריטים שלא לבנות מבני כליאה חדשים אלא לשמר את אלה שנבנו בתקופת השלטון העות'מאני ולכן המשיכו לתפעל את בתי הסוהר שכבר היו פעילים במבצר הצלבני בעכו, במגרש הרוסים בירושלים ובבית הסוהר לנשים בבית לחם. לקראת סוף תקופת המנדט הכשירו הבריטים גם את המבצר הישן בשכם והתאימו אותו למבנה של כלא. למרות זאת המבנים לא הצליחו להכיל את כל אוכלוסיית האסירים. הבריטים הקימו פלוגות עבודה של אסירים במבנים זמניים או במחנות מעצר בעתלית, במזרעה, בלטרון ובסרפנד.
בתקופה זו ממוצע האסירים והעצורים היה בין 2,000 ל-4,000 כאשר מרביתם מהאוכלוסייה הערבית במדינה. עם תחילת ההעפלה הלא חוקית של יהודים לישראל עלה אחוז האסירים היהודים.
בשנת 1946 פרסמו הבריטים את הפקודה השלישית שנשארה בתוקף עד 1971 ובה קבעו ששירות בתי הסוהר תהיה יחידה נפרדת מהמשטרה. בנוסף קבעה שיש להפריד בין אסירים לאסירות ובין אסירים לעצורים, בין אסירים צעירים ואסירים מבוגרים וכמו כן יש להעניק זכויות מסוימות לאסירים כמו פעילות דתית, זכויות לטיפול רפואי ועוד. עוד נקבע כי בראש בתי הסוהר יעמוד נציב בריטי.
מטרת הענישה של הבריטים הייתה להשליט סדר ולמנוע התפרעויות ובריחות מהכלא, ולכן הונהגה כלפי האסירים מדיניות נוקשה ואף הונהגו עונשי גוף פומביים כמו הלקאת אסירים בשוט בחצר בית הסוהר על מנת להרתיע את שאר האסירים.
בשנת 1947 הוחלט להפריד את האסירים היהודים מהאסירים הערבים, בגלל התפרעויות עקב תוכנית החלוקה, ובמקביל גויסו 30 סוהרים יהודים כדי לטפל באסירים היהודים.

קום המדינה והשנים הראשונות

בשנת 1948, עם הקמת המדינה, הוכפפה הכליאה למשטרת ישראל והופעלה תחת אגף במטה הארצי של המשטרה. מפכ"ל המשטרה כונה "המפקח הכללי על המשטרה ובתי הסוהר" ואת כלא תל מונד הפעילו שוטרים.
במהלך שנת 1948 התקיים דיון על כפיפות בתי הסוהר למשטרת ישראל. מכיוון שביטול ההפרדה נגד את הפקודה הבריטית משנת 1946 הוחלט למנות אדם אחד שיכהן הן כמנכ"ל משרד המשטרה והן כממונה על בתי הסוהר. החלטה זו עוררה סערה שכן רבים טענו שצעד כזה עדיין נוגד את הפקודה ולכן שר המשטרה, בכור שטרית, החליט שהחל מ-1 בינואר 1949, יהפכו המשטרה ושירות בתי הסוהר להיות שני גופים נפרדים. בנוסף מונה הנציב הראשון של שירות בתי הסוהר, גרו גרא.
בפברואר 1949 ניתנה חנינה כללית, פרט לאסירים שנשפטו על עבירות חמורות, כך שבבית הסוהר נותרו רק 29 אסירים.
בזמן קצר יחסית כלא תל מונד התמלא עד אפס מקום ולכן הוחלט לפתוח מחדש את בית הסוהר ביפו. תנאי המחיה הקשים והעדר תקציב לא אפשרו להעניק לאסירים טיפול רפואי ראוי, הכשרה מקצועית וחינוך. לאחר פניות רבות מצד שירות בתי הסוהר למשטרה ולשר המשטרה שלא להעביר אליהם אסירים נוספים עקב חומרת המצב, פנה היועץ המשפטי לממשלה בשנת 1951 לראש הממשלה וביקש את התערבותו בהקמת מתקני כליאה חדשים. בשנים אלו הוחל בהקמת רשת של בתי כלא בישראל.
בשנת 1953 הוקצה בכלא רמלה אגף לאסירות שתחילה מנו 12 נשים, אך לא היו בו מספיק תאים כדי להפריד בין אסירות מכורות לסמים ובין אסירות שאינן מכורות, בין מבוגרות לבין צעירות וכו' ובשל כך נגרמו חיכוכים רבים בין האסירות וביניהן לבין אנשי הסגל. לבסוף בשנת 1968 נפתח בית סוהר נווה תרצה לנשים באוריינטציה שיקומית וטיפולית. הכלא טיפל במגוון סוגיות הקשורות לעבר הקשה של האסירות, לאסירות בהריון ועם ילדים ועוד. לאסירות קיימת האופציה לגדל את ילדיהן בתוך כותלי הכלא עד גיל שנתיים.

המרד בכלא שטה

ב-31 ביולי 1958 פרץ מרד אסירים בכלא שטה שבו נהרגו 11 אסירים ו-2 סוהרים, 66 אסירים הצליחו לברוח. ועדת החקירה שהוקמה לבדיקת האירועים בכלא קבעה כי אדישות מנהלי הכלא לגבי סדרי הביטחון היא שהביאה לפרוץ המרד.
בעקבות המרד התפטר מתפקידו הנציב צבי חרמון ובמקומו מונה אריה ניר, לשעבר קצין משטרה בכיר, שהחליט להדגיש את נושא הביטחון על חשבון נושא השיקום והטיפול. ניר החל להשקיע תקציבים רבים בבניית חומות, מגדלי שמירה, חדרי בקרה והכשרת אנשי ביטחון מקצועיים למלא תפקידים בשב"ס.

שנות ה-60 וה-70 ובית הספר לסוהרים

בתחילת שנות ה-60 הושם דגש על בניית מתקנים נוספים במטרה להפחית את הצפיפות. בין השאר נפתח האגף הפסיכיאטרי וכן מחלקה לטיפול ולשיקום בכלא תל מונד שבשנת 1962 הועבר לכלא מעשיהו.
בנוסף נערכו שינויים במבנה הארגוני של השב"ס. הוקמו שני מנהלים חדשים: מנהל הארגון והביטחון ומנהל השיקום בשנת 1962 במקום תפקיד סגן הנציב. בשנת 1965, הוקם בסיס הדרכה לסגל בבית ליד, בצמוד לכלא נווה תרצה והופעלה תוכנית הכשרה חדשה.
בשנת 1967, לאחר מלחמת ששת הימים, נרתם השב"ס לעזרתו של צה"ל בכליאת אסירים וביטחוניים ולשם כך הוכשרו בתי כלא נוספים בישראל וביהודה ושומרון. למרות הפעלת בתי הסוהר הביטחוניים על ידי השב"ס, לא הוקצה להם תקציב נוסף לכוח אדם ולכן נאלץ השב"ס לצמצם את כוח האדם במתקנים שבתוך תחומי הקו הירוק ולהעביר סגל רב אל המתקנים שמחוץ לתחומי הקו הירוק. רק בשנת 1968 אושרה הקצאת כוח אדם נוסף של 360 משרות לשב"ס ומרגע האישור החל גיוס דחוף שכלל גם קבלת מועמדים ללא כישורים מתאימים. עקב ריבוי האסירים הביטחוניים, וההתמקדות בבעיות הביטחוניות, נזנחה מדיניות הרווחה והשיקום גם אצל האסירים היהודים.
בשנה 1968 החליט נציב בתי הסוהר אריה ניר להקים בסמוך לכלא נווה תרצה "בית ספר ארצי לסוהרים ולקצינים", ומינה למפקדו הראשון את דב גולדברד. לאחר מותו של ניר נקרא בית הספר על שמו בית הספר עבר לאחר מכן למתחם הקרוב לבסיס מג"ב ב"אייל", וב-1994 חזר לרמלה למתחם הצמוד לנציבות שב"ס. בשנת 2017 עבר מתחם "בית הספר לקצינים וסוהרים" למתחם ייעודי גדול ומתקדם שמתאים לצורכי התפתחות וגידול הארגון, מתחם "שערי אברהם" המחודש הסמוך לצומת קסטינה מכיל חדרי לימוד מחודשים, חדרי שינה, מגרשי ספורט, וחדרי לימוד "קרב מגע".
את השנים הללו ליוו בעיות צפיפות ותנאי מחיה קשים של האסירים, מה שגרם לאלימות רבה מצד האסירים ולניסיונות בריחה מהכלא. גם בבתי הכלא החדשים נאלצו האסירים לישון על רצפת הכלא ובתנאי צפיפות קשים.
בליל 8 בינואר 1979 ברחו מבית הסוהר המרכזי ברמלה שמונה אסירים. בריחתם עוררה דאגה רבה בשל מסוכנותם של האסירים וגם בשל הקלות שבה ברחו מבית הסוהר השמור ביותר במדינה. בעקבות הבריחה הוקמה ועדת חקירה שמצאה כי חילופים תכופים של קצינים בכירים בכלא, כמו קצין הביטחון וקצין המודיעין, גרמו לירידת המשמעת של האסירים ולליקויים משמעותיים ברמת הביטחון של הכלא. בנוסף, המפקד האחרון שמונה לכלא רמלה קיבל הכשרה לקויה מפאת קוצר הזמן. גם סגל הסוהרים באותה תקופה היה חסר השכלה נאותה ולא עבר קורסים והכשרות המתאימים לתפקידם.

שנות ה-80

בתחילת שנות ה-80, לאחר פרסום ממצאי ועדת קנת, החלו לשים דגש בשירות בתי הסוהר הן על השכלת האסירים והן על השכלת הסוהרים. מרכז החינוך הראשון הוקם בכלא רמלה בשנת 1984 ולאחר מכן הוקמו מרכזים נוספים בבתי הסוהר השונים. ביוזמתו של הנציב ד"ר מרדכי ורטהיימר ובשיתוף עם משרד החינוך נפתחו כיתות לימוד להשלמת השכלה לסוהרים, שעד לשנת 1980 רק 11% מהם היו בעלי השכלה תיכונית ומעלה. בנוסף הייתה הקפדה על גיוס סוהרים ואנשי סגל בוגרי 12 שנות לימוד והלאה.
לאחר תקופת היד הקשה של חיים לוי, שנות ה-80 התחילו עם שני נציבים ששמו דגש על שיקום וטיפוח האסירים. דוד מימון השיב לשירות מדיניות ששמה דגש על סדר ומשמעת.
בשנת 1987 הוחלט לחלק את השב"ס ל-4 גושים: גוש צפון, גוש מרכז, גוש שרון וגוש דרום כאשר לכל גוש מונה מפקד שכפוף לנציב, באמצע שנות ה-90 נערך שינוי נוסף כאשר חולק הארגון ל-3 מחוזות צפון, מרכז ודרום כאשר גוש שרון נכלל במחוז מרכז, בנוסף הוחלט להוסיף תפקיד חדש בשב"ס - סגן נציב בדרגת גונדר. באותה שנה נחקק חוק שמחליף את המאסר, במקרים מסוימים, בעבודות שירות ובעבודות לתועלת הציבור. חוק זה תרם לירידה בכמות האסירים.

שנות ה-90

התאפיינו בהתרחבות מתקני הכליאה של שירות בתי הסוהר, התפתחות הגישה השיקומית והקלה בבעיית הצפיפות בבתי הסוהר.
בשנות ה-90 נבנו שני בתי כלא חדשים ומודרניים שפועלים באוריינטציה שיקומית, צלמון וחרמון, ובית מעצר הדרים שהוקם מתוך תפיסה חדשנית הדוגלת בהחזקת האסירים על פי חוק כבוד האדם וחירותו. בית סוהר חרמון, הוא המרכז הטיפולי הגדול בארץ, הבנוי כולו ממחלקות הטיפוליות המתנהלות במתכונת של קהילה טיפולית המונה עד 40 מטופלים.
בעקבות חתימת הסכמי אוסלו נסגרו כמה מבתי הסוהר הביטחוניים שבשטחים וכמה מהם נמסרו לידי הרשות הפלסטינית. כתוצאה מכך השתפרו תנאי האסירים ובעיית הצפיפות, שאפיינה שנים רבות את בתי הכלא בישראל, זכתה להקלה.
בעקבות עתירה לבג"ץ שהוגשה בנושא התייחדות אסירים, ובעצת מומחים מתחום הקרימינולוגיה, החליט שירות בתי הסוהר לאפשר מפגשי התייחדות של אסירים ואסירות, שאינם זכאים לחופשה, עם בני או בנות זוגם בתדירות של אחת לחודש.
לראשונה בשנת 1998 החליט הנציב עמוס עזאני לקבוע מטרות ומדיניות של השב"ס לטווח הארוך. עזאני הסתייע במומחים מהאקדמיה, באנשי הסגל הבכיר ובסוהרים ויחד גיבשו תוכניות עבודה בתחומים של מדיניות כלפי אסירים, מדיניות הארגון ועוד.עמוס עזאני מתאר:
"זו הייתה תקופת הארה. שיתפנו בדיונים האסטרטגיים אנשים מכל תחומי השב"ס בלי פערי דרגות. השתתפו בהם אפילו סוהרים"

המאה ה-21

בעקבות האינתיפאדה השנייה שפרצה בשנת 2000 אוכלוסיית האסירים הביטחוניים גדלה בקצב מהיר ואיתה חזרה גם בעיית הצפיפות והמחסור במקומות כליאה. בעקבות כך נפתח מחדש כלא דמון שאכלס שוהים בלתי חוקיים מהרשות הפלסטינית. גם אגפים מסוימים בבתי הכלא, שיועדו לאסירים פליליים, הוכשרו לקלוט אסירים ביטחוניים. 

עשור זה מתאפיין גם בבנייה מואצת של בתי סוהר בארץ כאשר חלקם מיועדים לאוכלוסיות מיוחדות.
בשנת 2001 נפתח בית סוהר מג"ן, המיועד לאסירים פגועי נפש וטעוני פיקוח, בו שמים דגש על טיפול מקצועי וחינוך.
בשנת 2003 נפתח כלא אופק לאסירים קטינים עד גיל 18, שעד אז שוכנו באגפים מיוחדים בבית סוהר השרון. בית הסוהר פועל במתכונת טיפולית ושיקומית תוך מתן מענה לצרכים המיוחדים של הנערים הכלואים.
בין השנים 2005–2006: בתי סוהר ביטחוניים, כלא מגידו, כלא קציעות וכלא עופר שהיו בשליטת צה"ל, עברו לידי שירות בתי הסוהר. במקביל הועברו בית מעצר קישון, בית מעצר תל אביב ובית מעצר ירושלים מידיה של משטרת ישראל גם כן לידי שירות בתי הסוהר. שינויים אלו במתקני הכליאה הצבאיים שהחזיקו אסירים ביטחוניים, דרשו גיוס כוח אדם לשירות בתי הסוהר וב-14 בפברואר 2005 התקבל תיקון לחוק שירות ביטחון שמסמיך את שר הביטחון להורות על מעבר של חיילי חובה מצה"ל לשב"ס.
פעולות אלו הפכו את השב"ס לארגון הכליאה הלאומי הבלעדי בישראל.
בשנת 2005 עברה אל מטה שירות בתי הסוהר ברמלה שלוחה של המטה הארצי של משטרת ישראל ששכנה לפני כן בבניין המשטרה הבריטית ביפו.
ב-2 בדצמבר 2010, באסון הכרמל בו שריפת ענק כילתה עשרות אלפי דונמים של יער ואף יישובים בסביבת הר הכרמל, ניספו 37 סוהרים אחרי שאוטובוס בו נסעו בדרכם לפינוי כלא דמון נלכד באש והתלקח. רוב ההרוגים היו צוערים בקורס הקצינים של השב"ס. סוהר נוסף נפטר מפצעיו לאחר 9 ימים.
ב-23 בפברואר 2014 בבית הסוהר רימונים ירה האסיר סמואל שיינביין בשלושה סוהרים ולאחר מכן התבצר בתא השירותים. סוהר אחד נפצע קשה ושניים במצב קל. כוחות מיחידת מצדה של השב"ס יחד עם אנשי הימ"מ שפרצו לכלא ירו בו למוות. בוועדת חקירה שהקים שב"ס התברר כי שיינביין ככל הנראה הבריח את הנשק אל תוך הכלא בעת שהיה בחופשה שבוע קודם לכן, בשב"ס נבדק גם מצב שבו היה שיתוף פעולה של שיינביין עם אחד מעובדי בית הסוהר.
ב-2015 מונתה לראשונה נציבה מתוך הארגון, רב גונדר עפרה קלינגר.

תקציב

תקציב שב"ס לשנת 2018 עמד על 3.4 מיליארד ש"ח. התקציב כלל הוצאות שכר במעט מעל 2 מיליארד ש"ח עבור 9,020 עובדים, כ-530 מיליון ש"ח לפנסיות, ו-823 מיליון ש"ח קניות, מתוכם 275 מיליון ש"ח לתחבורה ולוגיסטיקה, 124 מיליון ש"ח לאחזקת מבנים, וכ-124 מיליון ש"ח לתיקון, שיקום וחלופות כליאה.

כח אדם

לשירות בתי הסוהר כ-9,500 אנשי סגל, מתוכם 20% נשים, ביניהם גם בנות שירות לאומי. בתוך הסגל כלולים חיילים בשירות חובה בצה"ל, הפועלים בשירות בתי הסוהר על פי סעיף 24 לחוק שירות ביטחון התשמ"ו-1986 המהווה הוראת שעה שמוארכת מדי כמה שנים על ידי הכנסת.
לפחות עד שנות ה-80 תפקיד הסוהר סבל מדימוי נמוך, ולכן לא היו מועמדים ראויים לגיוס. לאחר הבריחה מכלא רמלה בשנת 1979, אמר נציב בתי הסוהר, חיים לוי, ש"שליש מהתקן בשירות בתי הסוהר פנוי בגלל חוסר עובדים. האנשים הבאים אל השירות הזה — בחלקם הגדול - אינם מתאימים לתפקיד." בדצמבר 1986 ציין נציב בתי הסוהר דוד מימון, ש-60% מהסוהרים שגויסו באותן שנים לשירות, לא עמדו בקריטריונים שנקבעו לגיוס סוהרים. מימון הורה שלא לגייס יותר מועמדים שאינם עומדים בקריטריונים. איכות כח האדם בשירות השתפרה לקראת סוף שנות ה-80, כאשר שופרו תנאי הסוהרים.

מדים

בשנות ה-80 שונה צבע המדים מחאקי וירוק למדים כחולים, וכן כומתת הארגון הוחלפה מירוק לשחור.
בשנת 2011 הוחלפו המדים לצבעים אפור כהה (מכנסיים) ואפור בהיר (חולצה) בחולצת המדים יירקמו שני דגלי מדינה על החזה והכתף. ההחלטה בדבר שינוי המדים התקבלה על ידי נציב בתי הסוהר וסגל הפיקוד ומטרתה לשדרג ולייחד את הארגון. בשנת 2017 ערך הארגון מתיחת פנים, שבה הוחלפו מדי הסוהרים לחולצה תכלת ומכנסיים שחורים, דרגותיהם הוחלפו מזהובות לכסופות, ודגל הארגון הוחלף מירוק-צהוב, שהיה מראשית הארגון, לדגל בצבעים כחול ולבן שבמרכזו סמל שב"ס ובקנטון דגל ישראל.

מבנה ארגוני של שירות בתי הסוהר

בראש שירות בתי הסוהר עומד נציב בדרגת רב גונדר. תחת פיקוד הנציב נמצאים יחידות הנציבות ויחידות השדה. בנציבות ישנם שלושה אגפים - אגף מטה, אגף מבצעים ואגף האסיר; ובתי הסוהר פזורים בשלושה מחוזות - צפון, מרכז ודרום.

מתקני כליאה

מתקני הכליאה של שירות בתי הסוהר ממוקמים באתרים של מתקנים מימי המנדט הבריטי שעליהם הוספו לאורך השנים מבנים נוספים, וכן במתקני כליאה חדישים שהוקמו במהלך השנים.
בתחילת המאה ה-21 הוכנה תוכנית לבניית מתחם כליאה חדש בצומת מגידו לצד כלא מגידו הישן. ביוני 2018, עוד בטרם הוחלט על מספר בתי הכלא שייבנו במתחם, הונחה אבן פינה באתר.

היסטוריה

לאחר הקמת המדינה, בתי הסוהר ששימשו את הבריטים בתקופת המנדט נסגרו ובמקומם הוחלט להקים בית סוהר מרכזי ליד תל-מונד. בינתיים פעל בית הסוהר ביפו באחריות ההגנה ולאחר מכן צה"ל, והוא הועבר חלקית לאחריות משטרת ישראל באוגוסט 1948. משטרת ירושלים שפעלה בנפרד ממשטרת ישראל, הפעילה מתקן כליאה משלה בבית סטורס ברחוב הנביאים בעיר. מתקן זה נסגר בסוף 1948.
בעקבות הצפיפות בבתי הכלא בשנת 1951 הוחל בזירוז בניית בית סוהר מרכזי ברמלה ובמקביל החלו להכשיר את בית המעצר בחיפה למבנה של בית סוהר. כן הוחלט על הקמת כלא שטה וכלא בבאר שבע.
בנובמבר 1952 הושלמה בנייתו של מחנה האסירים מעשיהו שנועד לאכלס אסירים ברמת ביטחון נמוכה שרובם שפוטים למאסר ראשון. מחנה מעשיהו הוקם באוריינטציה שיקומית ומטרתו הייתה לשלב את האסירים המשוחררים חזרה בקהילה. האסירים קיבלו הכוונת מקצועית, חינוך, פעילויות ספורט ועוד. בשנה זו נפתח כלא שטה, שבו שיכנו אסירים ביטחוניים.
על כן, בסוף שנת 1952 ניהל שירות בתי הסוהר חמישה מתקני כליאה: כלא תל מונד, בית הסוהר ביפו, בית המעצר בחיפה, כלא שטה ומחנה מעשיהו. הקיבולת המומלצת של חמשת המתקנים היה 710 אסירים, אולם בפועל נכלאו כ-1050 אסירים. בשנת 1953 גדל מספר האסירים ל-1,100 וגברה הצפיפות, שהתבטאה בכך שאסירים נאלצו לישון על הרצפה ובמסדרונות ואסירים אחרים הוחזקו בבתי מעצר של המשטרה. בשנה זו נאלץ השב"ס לשחרר שחרור מוקדם כ-100 אסירים בשל מצוקת הצפיפות.
בשנת 1953 הוקם בית הסוהר דמון בעזרתם של האסירים עצמם ששיפצו את מבני הכלא ששימשו פעם מחסן טבק וחווה חקלאית ערבית.
בית המעצר בחיפה פעל כבית סוהר עד שכלא רמלה הגיע לקיבולת מלאה בשנת 1954. גם בית הסוהר ביפו נסגר בשנה זו.
בשנת 1959 היה השירות אחראי על שבעה מתקני כליאה: כלא תל מונד, כלא רמלה, כלא דמון, כלא שטה, בית סוהר נווה תרצה, תחנת המיון ברמלה ומחנה מעשיהו.
לאחר מלחמת ששת הימים הוקמו שלושה מבני כליאה מיוחדים מחוץ לתחומי הקו הירוק: כלא שכם, כלא טול-כרם וכלא חברון, ובתוך תחומי הקו הירוק הוסב בית הסוהר אשמורת (כלא בית ליד) לכליאת אסירים ביטחוניים, וכלא הנשים הועבר לתחנת מיון האסירים שבכלא מעשיהו. בגלל הצפיפות שבבתי הסוהר הביטחוניים הוכשר בשנת 1969 גם בית הסוהר באשקלון ובכלא באר שבע הוקמו מבנים נוספים שתכליתם הייתה להחזיק את האסירים הביטחוניים.
בשנת 1970 הושלמה בנייתו של בית סוהר אשל בבאר שבע שהיה לבית הסוהר הגדול ביותר בישראל שיועד לאכלס כ-900 אסירים בדרגת ביטחון מרבית.
בשנת 1978 נפתח בית המעצר ברמלה שקלט כ-300 אסירים ששהו לפני כן בבית המעצר כפר יונה בתנאים קשים. לימים שונה שמו של בית המעצר לבית מעצר ניצן על שמו של רוני ניצן, מפקד הכלא, שנרצח על ידי האסיר הנמלט הרצל אביטן.
בשנת 1996 הוקם בית הסוהר צלמון, בית הסוהר זה נבנה באופן מודרני על שטח רב והיה תחילה כבית סוהר טיפולי, בשל מחסור במקומות כליאה כיום מתפקד בית הסוהר לאסירים שפוטים, וכן כבית מעצר מרכזי שהחליף את בתי המעצר בסביבתו בניהם "בית מעצר טבריה", שנתיים מאוחר יותר הוקם בית הסוהר חרמון, שהוקם כבית סוהר טיפולי בעל רמת ביטחון מזערי, בית הסוהר נקרא על שמו של נציב שב"ס לשעבר צבי חרמון.
בשנים 2006-2001 נבנו שלושה בתי סוהר פליליים חדשים: בית הסוהר דקל בשנת 2001, בית הסוהר רימונים, ובית הסוהר גבעון בשנת 2004, ובית סוהר ביטחוני חדש בית הסוהר רמון
שנפתח בשנת 2006, סמוך לכלא נפחא.
במהלך השנים 2007-2005 הועברו כלל בתי המעצר שהיו בידי משטרת ישראל, ובתי הסוהר הביטחוניים שהיו בידי צה"ל והוחזקו על ידי המשטרה הצבאית, לידי שירות בתי הסוהר, ובכך הפך שב"ס לגוף רחב יותר במערך ביטחון הפנים המכונה "ארגון כליאה לאומי" בעל 32 מתקני כליאה.

אבחון ומיון אסירים

האסירים עוברים מיון לבתי הכלא השונים על בסיס של שני שיקולים: השיקול הביטחוני וצרכי המערכת אל מול השיקול הטיפולי. השיקול הטיפולי קיבל חשיבות רבה עם מינוי הנציב ד"ר צבי חרמון ששם את עצמו בראש ועדת המיון ואף עסק במיון בפועל.
מרכז המיון הראשון הוקם בכלא רמלה ומשנת 1956 החלו לשלוח אליו אסירים שנדונו ל-3 חודשי מאסר ומעלה. בשנת 1960 הועבר מרכז המיון והאבחון לכלא תל מונד ושם אובחנו אסירים שנדונו לחצי שנת מאסר ומעלה על בסיס סוג העבירה שביצעו, מבדקים פיזיים וסוציאלים, עבירות קודמות ואזור מגורים.
בשנת 1962 עבר המרכז לכלא מעשיהו, כאשר בתקופות שונות שוכנו במקום כ-100 אסירים בתנאי צפיפות קשים שהקשו על תהליך המיון.
בשנת 1967 הועבר מרכז האבחון והמיון לכלא אשמורת שם מויינו אסירים שנשפטו לתקופה שבין שלושה חודשים ל-5 שנים כאשר אסירים שנשפטו לתקופות מאסר ארוכות יותר נשלחו ישירות לכלא רמלה ללא אבחון ומיון, נערים נשלחו ישירות לכלא תל מונד ונשים נשלחו ישירות לבית סוהר נווה תרצה.
בשנת 1980 עבר מרכז המיון לבית המעצר ניצן ושם הוחלט שיש צורך למיין גם את האסירים שנשפטו ל-5 שנות מאסר ומעלה.
בעקבות דו"ח ועדת קנת, שהתריע על ליקויים במיון האסירים, נפתחו מרכזי מיון ואבחון גם במחוז דרום ומחוז צפון.
בשנת 1994 הוחלטה לרכז שוב את תהליכי המיון והאבחון בבית המעצר ניצן ולהוסיף לתהליך אנשי צוות כגון נרקולוגים, מאבחני דת, פסיכולוגים תעסוקתיים ועוד.
בעשור השני של המאה ה-21, מרבית האסירים הפליליים, מלבד נוער, נשים ואסירים טעוני הגנה, עוברים תהליכי מיון ואבחון בבית המעצר ניצן, כאשר שלוחות שלו מפוזרות בבתי מעצר שונים.

שימוש בסמים

על פי עדויות אסירים, משנות ה-50 היה שימוש רווח בסמים בבתי הכלא תוך העלמת עין של הסוהרים. בבתי הסוהר נעשו צעדים למנוע הברחת סמים לתוך הכלא בעת ביקורים. כן הוחזקו בבידוד אסירים ששבו מחופשה והיו חשודים בהברחת סמים לכלא עד ליציאת הסמים המוברחים מגופם.
בסוף שנות ה-70 אמרה הקרימינולוגית חיה הייכל שכ-60-70% מהאסירים היהודיים משתמשים בסמים ורבים מהם החלו להשתמש בסמים בבית הכלא. במסגרת ניסוי נעשה חוקן ל-100 אסירים ונמצא סמים אצל 70 מתוכם. במסגרת המאבק בסמים הוקם אז אגף לגמילה מסמים שהכיל 50 אסירים. מנגד, נקבע נוהל של ביצוע חוקן לאסירים ששבו לבית הסוהר מחופשה. חלק מהאסירים, שהתנגדו לביצוע החוקן, נקשרו לפני ביצוע החוקן. אח בית הסוהר ברמלה שביצע חוקן באסירים רבים העיד שרבים מהאסירים איימו עליו שהוא ישלם על ביצוע החוקן בהם. באפריל 1980 קבע בג"ץ שביצוע חוקן לאסירים בניגוד לרצונם אינו חוקי וביצוע החוקנים הופסק.
על פי אחת ההשערות, הצפיפות בבתי הכלא הביאה להתערות של אסירים מכורים עם אסירים שאינם מכורים, מה שהביא את האסירים הלא-מכורים להתחיל להשתמש בסמים בכלא. בסוף 1986 העריך הנציב דוד מימון, שכ-75% מהאסירים משתמשים בסמים.
בשנת 1994 הוקמה יחידת הסמים "דרור" שפועלת באמצעות מודיעין ועוסקת בהרתעה ובענישת אסירים סוחרי סמים. כן הוקמו בשנות ה-90 אגפים לנקיים מסמים (נ"ס) ברבים מבתי הסוהר. בשנת 1996 הוקמה תוכנית "שלהבת" המקדמת אסירים הנקיים מסמים מעל 15 חודשים ומשלבת אותם במערך ההסברה לנוער על סכנות השימוש בסם.
בשנת 2007 כמעט מחצית מהאסירים השתמשו בסמים. 450 אסירים שולבו במסגרות לגמילה מסמים ו-630 טופלו בתחליפי סם. ארבע מחלקות לגמילה מסמים פעלו בבית הסוהר חרמון, ובנוסף עליהן היו מחלקות לגמילה מסמים שהכילו 40 אסירים בכל אחת בבית הסוהר צלמון, במתחם השרון ובבית הסוהר דקל. כן הייתה מחלקה ל-12 אסירות נגמלות מסמים בנווה תרצה. חופשות ניתנו לאסירים כתמריץ להשתלב במסגרות לגמילה מסמים.
המאמצים למניעת הברחת סמים לבתי הכלא נמשכו, אל תוך שנות ה-2000, במקביל להברחות הסמים, שחלקן נעשה באמצעות משפחות אסירים, סוהרים ואף עורכי דין.

רצידיביזם בישראל ובעולם

על פי סטטיסטיקות של שירות בתי הסוהר בישראל, נכון לשנת 2017, עומד שיעור הרצידיביזם (במדידה בטווח של 5 שנים - משוחררים משנת 2012) על 39%.
לשם השוואה בצרפת- 46%, בניו זילנד- 52%, ארצות הברית-45% ובאנגליה- 43%, כאשר נקודת ההשוואה מתייחסת לשנים שונות בכל מדינה, בין 2002–2010.

מחלקות ופרויקטים טיפוליים

בשירות בתי הסוהר קיימות כיום מסגרות טיפוליות רבות המיועדות לטפל בבעיות שונות שקיימות בקרב אוכלוסיית האסירים בישראל. לדוגמה מחלקות גמילה מסמים ומאלכוהול, מחלקת אלמ"ב - אלימות במשפחה, מחלקה לאלימות כללית (עבירות כגון הריגה, קטטות, רצח וכו), מחלקות לטיפול בעברייני מין, מחלקות לטיפול בעברייני תעבורה, מחלקות לעבריינות מרמה ועוד. מטרת המחלקות הטיפוליות היא להעניק לאסיר רצף טיפולי של טיפול קבוצתי, קהילתי ופרטני, אשר יאפשר לו לא לשוב לביצוע עבירותיו לאחר שחרורו מהכלא.

חינוך בכלא

ראשיתה של מערכת החינוך בכלא החלה בתחילת שנות ה-50 עם התארגנות עצמאית של אסירים בכלא מעשיהו, יחד עם הנהלת הכלא, שיזמה שיעורי עברית לאסירים עולים על ידי אסירים. האסירים נהלו גם חיי תרבות, את ספריית הכלא והוציאה עיתון חודשי. עם הזמן הצטרפו למערך החינוך גם מורים מן החוץ שלימדו את האסירים שיעורי עברית ושיעורי חשבון ברמה של בית ספר יסודי במתכונת של 4 ימים בשבוע ובבית סוהר הדרים- 5 ימים בשבוע. 

בשנות ה-70 נכנס תקן חדש לכלא- קצין חינוך שתפקידו לרכז את נושא התרבות בכלא. יחד עם קצין החינוך פעלו מדריכים חברתיים שסייעו בהעברת פעילויות תרבותיות וחברתיות.
אך עדיין בשנים אלו נושא החינוך לא היה מאורגן כראוי, ועדת קנת התריעה על חוסר ארגון זה ועל העדר תקציב מספיק.
מרכז החינוך הראשון הוקם בשנת 1984 בכלא רמלה וביוזמת הנציב מרדכי ורטהיימר. בעקבות כך הוקמו מרכזי חינוך בבתי כלא פליליים נוספים וקציני החינוך הפכו לראש תחום חינוך בבית הסוהר שבו הם מועסקים.
מרכז החינוך ממוקם בחצר הכלא, רחוק מהמבנה המרכזי של הכלא, על מנת לבודד את המרכז ולהשוות לו מציאות חינוכית שונה מזו שבתוך המבנה המרכזי.
בתוך הכלא קיימות שתי מערכות חינוך: פורמלית ובלתי פורמלית. החינוך הפורמלי מקנה לימודים לאסירים שלא רכשו השכלה יסודית ועל יסודית. הלימודים מתקיימים בשעות הבוקר.
החינוך הבלתי פורמלי, לעומת זאת, מקנה לאסיר לימודי העשרה בתחומים שונים כמסגרת משלימה למערך ההשכלה הפורמלית כמו שיעורי ספורט, אמנות ומועברים על ידי מתנדבים.
מערכת החינוך וההשכלה בבתי הכלא היא דרך נוספת לשיקומו של האסיר ולהכנתו לחיים שמחוץ לכלא. חינוך ורכישת השכלה עוזרים לאסיר לרכוש מיומנויות, מפתחים בקרבו תחושות ביטחון ומקנים לו מיומנויות למידה, כישורי חיים, תקשורת בינאישית יצירתיות והשתלבות חברתית.

תעסוקה והכשרה מקצועית

תעסוקה בבתי הכלא כהכרח עוד בתקופת המנדט ובפקודת בתי הסוהר 1971 נקבע שסירוב האסיר לעבוד ייחשב כעבירת משמעת. תחילה רק מספר מצומצם של אסירים עבדו בעבודות ניקיון ומטבח.
בשלב הראשון מועסק האסיר, בהסכמתו, בעבודות תחזוקה שוטפות כגון ניקיון ואפסנאות ובשלב מתקדם יותר משתלב האסיר בקורסי הכשרה מקצועית בפיקוח משרד העבודה והרווחה כגון פחחות, ספרות ומחשבים ובסוף הקורס מקבל האסיר תעודה מקצועית. לכל אורך תקופת הלמידה מתוגמל האסיר בסכום כספי. לאחר מכן משתלב האסיר במסגרות עבודה בתוך הכלא ומחוץ לכלא, כהכנה לקראת שחרורו.
המסגרת התעסוקתית תורמת רבות לשיקומו של האסיר שכן התעסוקה נותנת לו צורך בסיסי בביטוי כשרונותיו ויכולותיו ובנוסף לומד הוא דרכים להשתלבות במעגל התעסוקה, מחויבויות וזכויות המתלוות למקום העבודה. הניסיון התעסוקתי שרוכש האסיר מסייע להגדלת סיכוייו למציאת עבודה לאחר השחרור. באופן זה משתפר דימויו העצמי של האסיר, דימויו בעיני סביבתו הקרובה (שכן כעת הוא עצמאי ומסוגל לפרנס את עצמו ואת משפחתו) ודימויו בעיני החברה בכלל.