google/wiki40b huggingface dataset:
מעבר קרינה

פליטה (הגברה)

התווך יכול לגרום להגברת הקרינה בכיוון מסוים כתוצאה מכמה מנגנונים. הבולט ביניהם הוא פליטה מאולצת (לזירה). מנגנון אחר הוא הגברה בכוון של האלומה כתוצאה מפיזור של אלומה אחרת. עוד מנגנון הוא פליטה ספונטנית של החומר כתוצאה מקרינת גוף שחור.

הגברה כתוצאה מפליטת גוף שחור

מנגנונים נוספים יכולים להגביר קרינה בכיוון מסוים אם ישנם מקורות אחרים בתווך או אם התווך בשיווי משקל תרמודינמי לוקלי, אזי ניתן להניח טמפרטורה T בכל מקום, כך שבכל מקום נפלטת קרינה בהתאם לקרינת גוף שחור.
כמות האנרגיה הנפלטת מאלמנט  בכיוון ההתקדמות היא: 
כך שבמקרה של פיזור 
ובמקרה של שיווי משקל תרמודינמי וחוקי קירכהוף: 
כאשר  הוא מקדם הבליעה של החומר ו-  היא פונקציית פלנק.

משוואת מעבר קרינה

אם לוקחים בחשבון רווח והפסד של אנרגיה קרינתית, אפשר לרשום את קצב שינוי האנרגיה של אלומה בכיוון מסוים  :

או בצורה:
היחס  נקרא פונקציית המקור ומסומן באות 
משוואת מעבר הקרינה יכולה להיכתב גם בצורה הבאה:
או לפי נגזרת של העובי האופטי בכיוון התקדמות האלומה:
אם נרשום את פונקציית המקור לפיזור נקבל: 
המקדם  נקרא אלבדו, והוא מספר טהור בין אפס לאחד, המציין את ההסתברות שפוטון יתפזר על ידי התווך. תווך נקרא תווך משמר אם ישנם רק פיזורים ואין בליעות כך שכל האנרגיה נשמרת. במקרה כזה 
משוואת מעבר הקרינה, בנוכחות תווך מפזר, בולע ופולט קרינה תרמית יכול להיכתב בצורה הבאה:
כאשר התלות בזמן חשובה ולא ניתן להתעלם ממנה, צריך להוסיף, קצב שינוי לפי הזמן:
משוואת מעבר הקרינה היא משוואה אינטגרו-דפרנציאלית ולכן פתרון אנליטי קיים במקרים פשוטים שבדרך כלל לא קיימים בטבע ונדרשות שיטות נומריות על מנת לפתור את המשוואה.
סוכנות הידיעות הערבית הסורית

אתר אינטרנט

סאנא השיקה אתר אינטרנט בשנת 1997. עד נובמבר 2012, אתר סאנא פעל על שרתים של חברת SoftLayer בדאלאס, טקסס. לאחר הטלת סנקציות אמריקאיות בעקבות מלחמת האזרחים הסורית, הופסקה פעילות הסוכנות משרתים אמריקאיים.
ארסקיוס מטרסוס

ארסקיוס מטרסוס (בלטינית: Arsacius of Tarsus) היה ארכיבישוף קונסטנטינופול אחרי גירושו של יוחנן כריסוסטומוס, הארכיבישוף הקודם, בשנת 404.

חייו

ארסקיוס היה אחיו של נקטריוס, קודמו של יוחנן כריסוסטומוס, ושירת כארכיפרסביטר תחתיו. כפי שמספר פוטיוס, הוא העיד לצד אטיקוס, שהיה ליורשו, כנגד כריסוסטומוס בויעוד האלון. לפי וייס פלדיוס טוען כאן כי נשבע מרצונו שלא יקבל את כס הארכיבישוף בקונסטנטינופול אחרי כריסוסטומוס, כדי להסיר חשד שהוא מעיד נגדו מטעמים אנוכיים. 
כאשר מזימתם של אליה אודוקסיה, אם הקיסר, ותאופילוס בישוף אלכסנדריה כנגד כריסוסטומוס הביאה לגירושו של זה, היו אאודוקסיה וסיעתה מעוניינים בארכיבישוף בובה, שיתפקד בצורה הנוחה להם, וארסקיוס, שהיה אז בן למעלה משמונים שנה, נראה המועמד המתאים לרדוף באמצעותו את חסידי כריסוסטומוס, גם בגלל עוינותו המופגנת אליו וגם משום שנודע—אם להסתמך כאן על סוזומנוס—כמי שאינו מתעניין במעשים המתבצעים בשמו. 
ארסקיוס נמשח לבישוף קונסטנטינופול ב-27 ביוני 404. כריסוסטומוס, כאשר שמע על־כך, מחה נמרצות וקהילת הדיוקסיה הגדירה את ארסקיוס כבישוף פולש, הדירה רגליה מן הכנסיות וערכה את המפגשים הדתיים במקומות פתוחים בשולי העיר. ארסקיוס התלונן על הדבר לקיסר ארקדיוס (כלומר, פנה למעשה לאאודוקסיה) וזו שלחה חיילים שפיזרו את הכינוסים בפרוורי העיר באלות ובאבנים והשליכו את הבולטים שבחסידי כריסוסטומוס לכלא. החיילים, מספר סוזומנוס, הגדילו לעשות וגם שדדו שרשראות ועדיי זהב אחרים מהנשים ותלשו עגילים עם תנוכי אוזניים.   הפעולה רק החריפה את המצב, וחסידי כריסוסטומוס המשיכו להיעדר מהתפילות בכנסיות, השתדלו להימנע מהופעה בפומבי וחלק מהם גם נמלט מהעיר. 
האפיפיור אינוקנטיוס הראשון והכנסייה המערבית סירבו להכיר במינויו של ארסקיוס. האפיפיור פנה במכתב לכהנים הנאמנים לכריסוסטומוס בדברי עידוד והבטחה שה"רשע" עתיד להעלם בתוך זמן קצר. ואכן, אחרי סופת ברד פתאומית שנמשכה ארבעה ימים נפטרה הקיסרית אאודוקסיה וזמן קצר אחריה נפטר גם ארסקיוס ב-11 בנובמבר 405.
לומביני

היסטוריה

על פי המסורת, בודהה נולד בלומביני בשנת 563 לפנה"ס, כאשר אימו, המלכה מאיה דווי, הייתה בדרכה מבית בעלה לבית משפחתה. אותה עת השתרע גן במקום, והמלכה טבלה בבריכה וצעדה 20 צעדים צפונה, שם אחזה בעץ וכרעה ללדת. בשנת 249 לפנה"ס ביקר במקום אשוקה, מלך הודו, אשר סימן את מקום לידתו המדויק של בודהה באבן. בנוסף וכפי שנהג לעשות במקומות אחרים הקים אשוקה עמוד הנקרא על שמו, ועליו חרט את דבר ביקורו:
"Hida Budhe jateti Lummini game."
— 
"כאן ממש נולד הבודהה, בכפר לומביני הזה."
עד המאה ה-15 הייתה לומביני אתר עלייה לרגל, ובין היתר פקדו אותה הנוסעים הסינים פשיין בשנת 403 והסואן טסאנג ב-636. לאחר מכן חדלו העדויות הכתובות אודות מבקרים באתר, עד שבשנת 1312 פקד את לומביני המלך ריפו מלה והוסיף כיתוב משלו על עמוד אשוקה.
לאחר מכן, חדל המקום לשמש כאתר עלייה לרגל, הוא נשכח ומבניו נהרסו והוקפו בצמחיית פרא. רק בדצמבר 1896 נתגלתה לומביני מחדש. ב-1995 טענו חוקרים כי הצליחו לאתר את האבן שסימנה את מקום הולדתו המדויק של בודהה 5 מטרים מתחת לרצפת מקדש מאיה דווי המקורי. האבן בגודל של 40 ס"מ על 70 ס"מ נחה על שבע שכבות לבנים, והוא מוצג במקדש.

האתר

שטח האתר המוכרז על ידי אונסק"ו אינו גדול. אורכו 150 מטר, רוחבו 130 מטר והוא משתרע על פני 19.5 דונם.
"בריכת מאיה דווי" המכונה גם "בריכת שאקיה" היא הבריכה בה לפי המסורת רחצה מאיה דווי בטרם ילדה את בודהה. לבריכה צמודים מצפון עמוד אשוקה ושרידי מקדש מאיה דווי שנבנה לפני ביקורו של המלך אשוקה בשנת 249 לפנה"ס. המקדש האדום שנבנה במאה ה-20 נהרס בשנת 1993 במסגרת עבודות המחקר באתר.
האתר כולו מוקף על ידי סוללה בצורת מעגל שקוטרו 900 מטר. בתוך המעגל שוכנים שרידיהם של מספר מנזרים בודהיסטים (ויהרה) התוארכים לתקופה שבין המאה ה-3 לפנה"ס ועד למאה ה-5, הנמצאים כ-100 עד 150 מטר מזרחית לבריכה. עוד נמצאים באתר שרידים של מספר מקדשים בודהיסטים (סטופה) שנבנו בין המאה ה-3 לפנה"ס והמאה ה-15.
מגדלי התוף והפעמון (בייג'ינג)

מגדל התוף (בסינית מפושטת: 鼓楼, בסינית מסורתית: 鼓樓, בפיניין: GǔlóuO), ומגדל הפעמון (בסינית מפושטת: 钟楼, בסינית מסורתית: 鐘樓, בפיניין: Zhōnglóu) הם שני מגדלים סמוכים זה לזה בצפון העיר העתיקה של בייג'ינג. במגדלים נמצאים פעמון ענק ותופי ענק, בהתאמה.

היסטוריה

מגדל התוף נבנה בשנת 1272 בתקופת הקיסר קובלאי ח'אן. בשנת 1420, תחת שלטונו של הקיסר יונג-לה משושלת מינג, הבניין נבנה מחדש ממזרח לבנין המקורי. בשנת 1800, תחת שלטונו של הקיסר ג'יא-צ'ינג משושלת צ'ינג, נערך בו שיפוץ יסודי. בשנת 1924, עם סילוקו של הקיסר האחרון מהעיר האסורה, הבניינים הפסיקו לשמש כשעונהּ הרשמי של בייג'ינג. בשנת 1980 הבניינים נפתחו לביקור תיירים לאחר שיפוץ מקיף.

מגדל התוף

במבנה המקורי, שהתנשא לגובה של 47 מטרים, היו תוף אחד גדול ו-24 תופים קטנים, ששימשו לציון שעות היום. כיום נותר רק התוף הגדול.

מגדל הפעמון

מגדל הפעמון מתנשא בגובה 48 מטרים ובנוי מלבנים ואבן; בקומתו השנייה מצוי פעמון נחושת גדול בגובה 5.4 מטרים, התלוי על מסגרת עץ. בעבר, צלצול הפעמון היה מלווה את הלמות התוף שנשמעו ארבע פעמים ביממה.
ג'ון ינסן

ביוגרפיה

הוא החל את הקריירה שלו בקבוצת ברונדבי, והיה חלק חשוב במערך המשחק של הקבוצה שזכתה במספר אליפויות בשלהי שנות ה-80. ב-1987 הוא זומן לראשונה לנבחרת דנמרק, ואף זכה בתואר הכדורגלן הדני של השנה. ב-1988 הוא הצטרף למועדון הגרמני המבורג, אך ב-1990 חזר לברונדבי והוביל את המועדון לחצי גמר גביע אופ"א ב-1991.
ינסן הבקיע שער בניצחון 2 - 0 על נבחרת גרמניה בגמר יורו 1992, וזמן קצר לאחר מכן הוחתם בארסנל של המאמן ג'ורג' גרהאם. הוא היה בהרכב שהצליח לזכות בגביע הליגה ובגביע ה-FA בעונת 1992/1993, בהרכב שניצח בגמר גביע המחזיקות בעונת 1993/1994, ובהרכב שהפסיד בגמר גביע המחזיקות בעונת 1994/1995, אך לא השתתף במשחקי הגמר עצמם.
לאוהדי ארסנל היו ציפיות גבוהות מינסן לאור השער שלו בגמר יורו 1992. הוא השתתף ב-132 משחקים במדי ארסנל, אך זכור בעיקר בשל נסיונותיו הכושלים להבקיע שער. אוהדי ארסנל ציפו מאוד לשער הראשון שלו, והיו מדרבנים אותו לבעוט בכדור בכל פעם שהוא נגע בו.
שערו הראשון הובקע לאחר 98 משחקים, במשחק מול קווינס פארק ריינג'רס ב-31 בדצמבר 1994. שחקני ארסנל פיגרו בתוצאה 0 - 1, כאשר ינסן קלט את הכדור בקצה השמאלי של רחבת העונשין, במרחק של 16 מטרים מהשער. הקהל צעק לו לבעוט בכדור, ובעיטתו של ינסן הצליחה להחדיר את הכדור לתוך השער, מה שגרר תשואות רבות מהקהל. המשחק עצמו הסתיים בהפסד של ארסנל בתוצאה 1 - 3, כתוצאה מטעויות בהגנה. שערו של ינסן הוא אחד המפורסמים בהייבורי, ומדי פעם נמכרות חולצות שעליהם כתוב "I saw John Jensen score" ("ראיתי את ג'ון ינסן מבקיע"). במהלך השנים שלו בארסנל הוא הצליח להבקיע שני שערים במדי נבחרת דנמרק: נגד נבחרת אלבניה ב-1993 ונגד נבחרת בלגיה ב-1994.
חודשים אחדים לאחר מכן התברר כי מעברו של ינסן להייבורי נבע באופן חלקי (לכל הפחות) מקשריו של ג'ורג' גרהאם עם רון הוג, שנתן לגרהאם תשלומים חשאיים תמורת החתמת שחקנים שהיו מיוצגים אצלו. השחקן הראשון שהיה מעורב בשערוריית השוחד היה מגן הנורווגי פל לידרסן, והשני היה ינסן. חודשיים לאחר חשיפת הפרשה פוטר גרהאם, והושעה מכדורגל למשך שנה. ינסן המשיך לשחק בארסנל עד קיץ 1996, כאשר שערו היחיד ב-138 משחקים היה זה שהובקע מול קווינס פארק ריינג'רס. לאחר מכן הוא חזר למועדונו הישן ברונדבי.
הוא פרש ממשחק פעיל במשרה מלאה ב-1999, וקיבל את תפקיד המאמן של הרפולגה BK (מועדון דני קטן). הוא זכה באליפות ליגת העל הדנית כבר בעונתו הראשונה בהרפולגה. אולם, הצלחה זו הייתה קצרת טווח והמועדון ירד ליגה ב-2001. לינסן היה מוניטין טוב שסייע לו לקבל משרה בברונדבי. הוא קיבל את תפקיע העוזר של המאמן מיכאל לאודרופ, והחזיק בתפקידו עד יוני 2006. ינסן ולאודרופ לא האריכו את החוזה שלהם ועזבו את ברונדבי.
לאודרופ התמנה למאמן חטאפה הספרדית ב-2007, וינסן הצטרף אליו באותו תפקיד. שניהם עזבו את חטאפה בתום עונה אחת בלבד. ינסן החל לאמן את המועדון ראנס מליגת העל הדנית ב-12 בינואר 2009. הוא פוטר ב-6 באוקטובר לאחר שראנס פתחה את העונה במאזן של 9 הפסדים ו-2 תוצאות תיקו.
אהרון בן-אור

אהרון בן-אור (אורינובסקי) (28 ביולי 1890 – 25 בדצמבר 1972) היה מורה, סופר עברי וחוקר תולדות הספרות העברית.

מהלך חייו

אהרון בן-אור נולד כאהרון אורינובסקי בשנת 1890 בעיר בילסק פודולסקי (Bielsk Podlaski) שבתחום המושב של האימפריה הרוסית (כיום בפולין). בילדותו למד בחדר ובצעירותו למד בישיבות בליטא ולמד פדגוגיה בעיר גרודנו שבפולין ובאוניברסיטאות קייב, אודסה וורשה. לאחר מכן עסק בהוראה ברוסיה. לאחר תום מלחמת העולם הראשונה עבר לווילנה, שם ניהל את הקורסים הפדגוגיים של רשת החינוך "תרבות" בפולין. בשנים 1929–1933 שימש כמנהל הגימנסיה העברית בביאליסטוק.
בשנת 1933 עלה אהרון בן-אור לארץ ישראל. עם הגיעו לארץ החל לעבוד כמורה בגימנסיה נורדיה בתל אביב. ברבות השנים עבר ללמד בגימנסיה גאולה. בן-אור פעל כיוצר ומחנך בארץ במשך 40 שנה. נפטר בכ' בטבת תשל"ג, 25 בדצמבר 1972.

יצירתו

שנים רבות נשא את שם משפחתו המקורי אורינובסקי, ובשם זה נתפרסמו רוב ספריו. רק בראשית שנות החמישים, לאחר קום המדינה, עִברת את שמו ל"בן-אור".
בשנת 1918 החל לפרסם מאמרים בעלוני צעירי ציון, תנועה של צעירים שנוסדה בשנת 1903, אשר שילבה ציונות מעשית של עלייה וחלוציות עם שאיפות סוציאליסטיות, וכן השתתף בעיתונות העברית הכללית ובעיתונות העברית הפדגוגית בפולין. בפולין החל גם לפרסם את ספריו בעברית. הראשונים היו ספרי לימוד, "הנמלים" שהתפרסם בשנת 1921 בווילנה ולאחריו "גאוגרפיה: אוסטרליה, אפריקה" משנת 1923.
בשנים 1923–1930 ראה אור בוורשה ספרו הראשון בחקר תולדות הספרות העברית "שעורים בתולדות הספרות העברית החדשה" (בשלושה כרכים), ולאחריו בשנת 1931 התפרסם בביאליסטוק ספרו "תולדות השירה העברית בימי הביניים" (שני כרכים). ספריו האחרים בחקר תולדות הספרות העברית ראו אור כבר בארץ. הנודעים שבהם היו "תולדות הספרות העברית החדשה" (בשלושה כרכים) שנתפרסם בשנים 1946–1950. הספר היה הוצאה חדשה מעודכנת ומורחבת  של ספרו הקודם "שעורים בתולדות הספרות העברית החדשה", שהתפרסם כשני עשורים קודם לכן. הספר בן 1,174 העמודים הקיף את תקופת ההשכלה בישראל, את תקופת התחייה בישראל ותקופת הציונות המדינית. היה זה ספר יסוד שממנו למדו ספרות עברית תלמידי שנות החמישים ושנות השישים, וספר ההמשך שלו "תולדות הספרות העברית בדורנו" (בשני כרכים), שהתפרסם בשנים 1954–1955, ובו סקירות על עשרות סופרים משוררים ומבקרים ספרותיים של תקופתו.
גם השירה העברית מילאה מקום ביצירתו ועוד בטרם עלה לארץ יצא לאור בביאליסטוק בשנת 1930 ספרו "תולדות השירה העברית בימי הבינים.
בן-אור כתב מאמרים רבים בנושא הוראת הספרות בעיתונות הפדגוגית כ"הד החינוך", "שורשים" ואחרים, חיבר רומן היסטורי בשם "הורדוס ומרים" וכן תרגם לעברית את הספר "דניאל דירונדה" מאת ג'ורג' אליוט.
טריטוריות צרפת מעבר לים

טריטוריה מעבר לים (בצרפתית: territoire d'outre-mer; ראשי תיבות: TOM) היא יחידה אדמיניסטרטיבית של צרפת שכולל אזורים בצרפת מעבר לים. היום רק הארצות הדרומיות והאנטארקטיות של צרפת נמצאות בסטטוס זה.
במהלך הרפובליקה הצרפתית הרביעית רוב השטחים מעבר לים והקולוניות של צרפת היו בסטטוס של טריטוריה מעבר לים. ברפובליקה הצרפתית החמישית פחות שטחים היו בסטטוס זה כאשר בשנת 1998 רק פולינזיה הצרפתית, ואליס ופוטונה והארצות הדרומיות והאנטארקטיות של צרפת נכללו בסטטוס זה. ב-2003 בעקבות יצירת הסטטוס קולקטיב מעבר לים, רק הארצות הדרומיות והאנטארקטיות של צרפת נשאר בסטטוס זה.
ויליאם דובי

חייו

דובי נולד במדרס שבהודו לפקיד בממשל האזרחי ההודי (Indian Civil Service), ומוצאו ממשפחה של אנשי צבא. בגיל תשעה חודשים נשלח לאנגליה להתחנך אצל קרובי משפחה. לאחר שסיים את האקדמיה הצבאית המלכותית בוולוויץ' הצטרף לחיל ההנדסה המלכותי. הוא שירת שירות קרבי במלחמת הבורים השנייה ושירת לאחריה בברמודה ובאירלנד. עם תחילת מלחמת העולם הראשונה שירת בחזית המערבית כקצין קרבי, אך לאחר מספר חודשים הועבר לתפקידי מטה, בהם שירת עד סוף המלחמה. כאיש המטה של הפילדמרשל דאגלס הייג היה דובי הקצין החתום על המברק שהורה לכוחות להפסיק את הלחימה לאחר הפסקת האש בשנת 1918.
בעשור שלאחר המלחמה שירת דובי בתפקידי מטה שונים. בשנת 1928 הועלה לדרגת בריגדיר (מקבילה לדרגת תת-אלוף בצה"ל) ונשלח לפקד על חטיבת חיל רגלים בקהיר. במסגרת זו נשלח עם חטיבתו לדכא את מאורעות תרפ"ט. עד להגעתו של דובי היו סמכויות שמירת הסדר נתונות לחיילי ה-RAF שחנו בארץ, ולמשטרת המנדט שהוכיחו אזלת יד בדיכוי המהומות ומניעת הטבח. דובי וחטיבתו שהו בארץ כשלושה שבועות, במהלכן פעלו להשקטת המהומות. דובי, שהיה נוצרי אדוק, התייחס אל היהודים החיים בארץ בחיבה, וניסה לייעץ להם בשאלות הגנת היישובים. ביחד עם מפקד המשטרה ארתור סטפן מאברוגורדאטו פעל על מנת להפיק את לקחי המאורעות ולמנוע הישנותם. בין היתר הורה על הצבתן בארץ ישראל של שתי פלוגות חיל רגלים, בנוסף לחיילי ה-RAF ששהו בה. טיפולו של דובי במשבר זכה להכרת הממשלה, ובשלו קיבל את תואר אביר מסדר האמבט.
בשנת 1932 עלה לדרגת מייג'ר ג'נרל, ושימש בתפקידי מטה שונים. בשנת 1935 נשלח לפקד על הצבא הבריטי במלאיה. במסגרת זו ערך סקר בשאלה מהיכן צפויה התקפה יפנית, והאם יש לתגבר את הכוחות במלאיה. ביחד עם סגנו ארתור ארנסט פרסיבל העריך, בדו"ח שפורסם בשנת 1937 כי לא ניתן יהיה להגן על סינגפור באופן מבודד וכי הגנתו של מבצר חשוב זה של האימפריה תלויה בהגנת חצי האי המלאי גופא. הערכה זו של דובי הייתה מדויקת. לאחר הצטרפות יפן למלחמת העולם השנייה בדצמבר 1941 הייתה סינגפור הבסיס העיקרי של בעלות הברית בדרום מזרח אסיה. הפיקוד הבריטי, בניגוד לדובי, העריך כי ניתן להגן על סינגפור כמבצר מבודד, וכי לא ניתן יהיה להתקיפה מצפון, שכן הג'ונגלים המלאים הם מכשול בלתי עביר. היפנים הצליחו להטיל מצור על העיר, לכבוש את חצי האי המלאי, ולכתוש את סינגפור בתקיפות אוויריות וימיות עד לכניעתה, שנחשבת לאחד האסונות הצבאיים הגדולים בהיסטוריה של בריטניה.
בשנת 1939 פרש דובי משירות סדיר, בדרגת מייג'ר ג'נרל, שכן הגיע לגיל 60, הוא גיל הפרישה המנדטורי לקצינים בתקופה ההיא. לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה ניסה לחזור לשירות סדיר אך נתקל בסירוב. באפריל 1940 הוצעה לו כהונת המושל הצבאי של מלטה, והוא נשא בכהונה זו עד למאי 1942. בתקופת כהונתו כמושל האי הושם האי במצור על ידי מדינות הציר. האי היה נקודה אסטרטגית במאבקים בצפון אפריקה ובמזרח התיכון במהלך המלחמה. וינסטון צ'רצ'יל כינה את האי "נושאת מטוסים שאינה ניתנת להטבעה". מבסיסיהם באי יכלו כוחות האוויר והים של הבריטים לתקוף את כוחות הגרמנים והאיטלקים בצפון אפריקה ולמנוע את מעבר האספקה לכוחותיו של הפילדמרשל ארווין רומל. כתוצאה מכך ערכו מדינות הציר מצור ימי ואווירי על האי, ובמשך שלוש שנים, בין 1940 ל-1942 ערכו על האי כ-3,000 גיחות הפצצה. עמידתו האיתנה של האי הייתה בעלת תפקיד חשוב בניצחונן הסופי של בעלות הברית במערכה הצפון אפריקאית. ב-1942 הוחלף דובי בלורד גורט ולאחר מכן פרש. בשנותיו האחרונות הקדיש עצמו לפעולות דתיות, והצטרף למיסיון. הוא כתב שני ספרים ביוגרפיים. ב-3 באוקטובר 1964 מת בלונדון בגיל 85. הוא טמון בבית העלמין צ'רלטון, ליד אנדרטת הזיכרון שהוקמה לזכר אחיינו, צ'ארלס אורד וינגייט.
ברנהרד ליכטנברג

ברנהרד ליכטנברג (בגרמנית: Bernhard Lichtenberg)‏ (3 בדצמבר 1875 - 5 בנובמבר 1943) היה כומר קתולי ותאולוג גרמני שהתנגד במופגן לרדיפת היהודים על ידי הנאצים והיה בעצמו לקרבנם בעקבות זאת.

ביוגרפיה

ליכטנברג נולד באוחלאו שבשלזיה (בסמיכות לברסלאו, בפולין של היום) ולמד תאולוגיה באינסברוק, אוסטריה. ב-1899 הוסמך לכמורה. מ-1900 שימש ככומר בקהילה בשרלוטנבורג שבברלין. 
בימי מלחמת העולם הראשונה היה ליכטנברג כומר צבאי של גדוד חיל רגלים. במקביל נכנס לפוליטיקה המקומית כחבר מועצת העיר מטעם מפלגת המרכז הקתולית.
ליכטנברג סומן כאויב על ידי יוזף גבלס, מי שעתיד היה להיות שר התעמולה של הרייך השלישי, עוד ב-1931, כאשר היה בין הקוראים למאמיני הדת הקתולית ללכת לראות את הסרט במערב אין כל חדש, עיבוד לספרו הפציפיסטי של אריך מריה רמרק על מלחמת העולם הראשונה. עם עליית הנאצים לשלטון ב-1933 ערכו שוטרי הגסטפו חיפוש בדירת משפחתו. בשנים שלאחר מכן נערכו בה חיפושים נוספים. 
ב-1935 מחה ליכטנברג במכתב רשמי להרמן גרינג על התנאים במחנה הריכוז אסטרווגן. ב-1938 התמנה לכומר הראשי בקתדרלת הדוויג הקדושה בברלין. הבישוף של ברלין הטיל עליו אז לעזור לנוצרים שמוצאם יהודי לעזוב את גרמניה. 
לאחר ליל הבדולח הנהיג ליכטנברג תפילה למען היהודים הנרדפים והמגורשים בתפילת הערב בקתדרלה. הוא אף מחה כנגד תוכנית האותנסיה של הנאצים. במכתבו ללאונרדו קונטי, הרופא הראשי של הרייך, יצא נגד רצח חולי הנפש והנכים על ידי המדינה. 
הדיקטטורה הנאצית לא נהגה לעבור לסדר היום על התרסות פומביות כגון זו, אף שחששה לעיתים לפגוע באנשי הכנסייה. ב-23 באוקטובר 1941 נעצר ליכטנברג וב-22 במאי 1942 נידון לשתי שנות מאסר. לאחר שנגזר דינו נשאל אם יש לו דבר מה נוסף לומר לפרוטוקול. הוא ניצל הזדמנות זו כדי להצהיר ש"שום נזק לא נגרם למדינה מכך שאזרחים מתפללים למען היהודים". לאחר שסיים לרצות גזר דין זה ב-1943, הציע הגסטפו להניח לו, ובלבד שיתחייב לא להטיף עד תום המלחמה. הוא סירב וביקש במקום זאת להשלח לפולין ולשמש ככומר עבור הנוצרים שגורשו לשם בשל מוצאם היהודי. לבסוף נשלח למחנה הריכוז דכאו, אולם בדרכו לשם חלה ומת. 
ב-1965 הובאו עצמותיו לקבורה בקתדרלת הדוויג הקדושה במרכז ברלין. ב-23 ביוני 1996 הכריז האפיפיור יוחנן פאולוס השני בביקורו בברלין עליו כמבורך. תהליך הקאנוניזציה של ליכטנברג כקדוש קתולי נמשך עדיין. ב-7 ביולי 2004 הוכר על ידי יד ושם כחסיד אומות העולם וב-18 במאי 2005 העניק שגריר ישראל בגרמניה שמעון שטיין את תעודת הכבוד והמדליה המוענקות לחסידי אומות העולם לקרדינל גאורג שטרצינסקי, הארכיבישוף של ברלין, שקיבל אותה בשמו של ליכטנברג בטקס שנערך בקתדרלת הדוויג הקדושה.
יהודית (סרט)

העלילה

העלילה מתרחשת בארץ ישראל בשנת 1948 זמן קצר לפני תום המנדט הבריטי. לארגון המחתרת "ההגנה" נודע כי גוסטב שילר (הנס ורנר), שריונר בצבא הנאצי לשעבר מדריך את הערבים טקטיקות קרב בטנקים, כל הניסיונות לאתרו עולים בתוהו. בשלב מסוים של החיפושים הם מאתרים את יהודית אורבך-שילר (סופיה לורן) שהייתה אשתו היהודיה של הגרמני לפני מלחמת העולם השנייה, במהלך המלחמה נשלחה יהודית למחנה הריכוז דכאו שם נאלצה להעניק שירותי מין עבור הקצינים הנאצים, היא מובאת לארץ ישראל ומתארחת על ידי ההגנה לקיבוץ.
יהודית אינה מתרגלת לחיי הקיבוץ והימצאותה שם אינה עוזרת למצוא את שילר, אבל מפקד ההגנה אהרון שטיין (פיטר פינץ') מסייע לה בתקווה שתזהה אותו כשיתפס, הוא נוסע איתה לחיפה שם הם נפגשים עם המפקד הבריטי המקומי (ג'ק הוקינס) והוא מגלה להם ששילר נמצא בדמשק.
יהודית והמפקד שטיין עם אדם נוסף מגיעים לדמשק ולאחר מספר ימים של חיפושים הם מוצאים אותו, הם חוטפים אותו בפעולה מתוכננת ובעת שחטפו אותו ירתה בו אשתו לשעבר והוא נפצע. הוא מובא לישראל שם הוא נחקר אך מסרב בעיקשות למסור מידע על הכוחות הערבים, מאשתו לשעבר יהודית הוא מבקש סליחה ומתנצל בפניה. רק כשמתחילה ההתקפה הערבית על הקיבוץ הוא סוף סוף מגלה את טקטיקות הקרב שלהם מה שמסייע להדוף את ההתקפה הערבית, שילר עצמו נהרג מפגז שירו הערבים על החדר בו שהה.
באוגוסט 1964 צולם בישראל חלק מהסרט, והשתתפו בו בין היתר השחקנים הישראלים שרגא פרידמן, שפרירה זכאי וזהרירה חריפאי. לצורך הצילומים הוקם על גבעת תל עבדון מעין "קיבוץ" כפי שהיו נראים הקיבוצים בשנות ה-40 וה-50. בינואר 1966, לאחר יותר משנה של צילומים במספר מדינות, עריכה ועוד, יצא הסרט לאקרנים.
גלגלת

גלגלת היא מכונה פשוטה המורכבת מגלגל בעל דפנות משני צדדיו המקנות אחיזה לחבל.
הגלגלת תוארה לראשונה על ידי ארכימדס שחי בין השנים 287 – 212 לפנה"ס. הגלגלת היא אחת משש המכונות הפשוטות (לצד המישור המשופע, הגלגל, המנוף, הטריז והבורג).
הגלגלת מאפשרת, בעזרת חבל והפעלת כוח, להרים משאות שונים. שימוש אחד של הגלגלת הוא לשנות את כיוון התנועה של המשא. למשל, כאשר אדם ימשוך חבל כלפי מטה, המשא יעלה למעלה. שימוש חשוב של הגלגלת הוא הפחתת הכוח הדרוש להרמת המשא - באמצעות עיקרון היתרון המכני.

הגלגלת כמפחיתת כוח

כאשר מחברים גלגלת אחת או יותר באופן בו הגלגלת משנה את גובהה, הכוח שיידרש להרמת המשא יקטן, אך יידרש להימשך אורך חבל גדול יותר. כאשר במתקן נעה גלגלת אחת, הכוח שיידרש להנפת המשא יקטן בחצי, אך אורך החוט שימשך יוכפל בשתיים. בצורה דומה, כאשר במתקן ינועו שתי גלגלות, הכוח שיידרש להנפת המשא יקטן פי 4, אך החבל אותו יש למשוך גדל פי 4. עם זאת, כאשר ישתמשו בכמות גדולה של גלגלות במתקן אחד, החיכוך הרב שיוצר בין החלקים השונים יפחית מיעילות המערכת. מניחים לצורך החישוב שהגלגלת חסרת משקל ושאין כוחות חיכוך ומתקיים הכלל של שימור האנרגיה לפיו המתיחות בחבל כפול התזוזה של המשקולת היא ערך קבוע.
Bad Day (שיר של ג'סטין ביבר)

רקע וכתיבה

השיר נכתב על ידי ארנסט איסלי, מרווין איסלי, או'קלי איסלי, רונלד איסלי, רודולף איסלי, ג'ייסון "פו בר" בויד, כריסטופר ג'ספר, דומיניק ג'ורדן, וג'יימס ג'יאנוס, והופק על ידי האודיבלים.
עמית מכטינגר

ביוגרפיה

עמית מכטינגר נולדה באוסטרליה להורים ישראלים. החלה את דרכה בגיל חמש עשרה כשזכתה בתחרות תגלית השנה ולאחר מכן עזבה את הארץ והופיעה על שערי המגזינים ווג, Elle ומארי קלייר, היא הוכתרה על ידי עיתון בניו יורק כ"אחת משלוש הדוגמניות המבטיחות בעולם", היא שימשה כמוזה של קרל לגרפלד וכדוגמנית הבית של ארמני. הופיעה, בין היתר, בתצוגות אופנה של לואי ויטון, קלווין קליין, שאנל וגוצ'י וככלה בתצוגת שמלות כלה של איב סן-לורן.
שימשה, בין היתר, כפרזנטורית לחברות כמו קסטרו והוניגמן. כיום עוסקת בעיצוב תיקים ואביזרים. 
גרה ארבע שנים בצרפת ומאוחר יותר עברה לברצלונה, שם חייתה שמונה וחצי שנים. 
מכטינגר הייתה נשואה לאיש העסקים עידן גלעדי, ממנו נולדו שני ילדיה. כיום היא גרה בשכנות להוריה, במושב תלמי אליעזר.
בשנת 2016 שיחקה בסדרה הקומית של ערוץ עשר, "מסובך" בתפקיד: מוניק, לצד רן שריג. באותה שנה שיחקה בקולנוע, בסרט "ג'נקשן 48" של הבמאי אודי אלוני.
עליית ישעיהו

עליית ישעיהו, אחד מן הספרים החיצוניים לתנ"ך ומיוחס לנביא ישעיהו. הספר מחולק לשלושה חלקים ומכיל 10 פרקים. הספר אינו מופיע באסופת הספרים החיצוניים של אברהם כהנא.

שפת המקור וזהות המחבר

הספר נאסף כנראה ברומא, בתקופתו של הקיסר נירון, על ידי יהודי נוצרי. לספר כנראה שלושה מקורות שונים ממחברים שונים שנאספו יחדיו. החלק הראשון (פרקים א'-ה') מספר על מותו של ישעיהו על קידוש השם בידי מנשה מלך יהודה. החוקרים סבורים כי חלק זה נכתב במקורו בעברית או ארמית. לסיפור זה מקבילה בתלמוד (בבלי, יבמות מט, ב), שם נאמר: "שמעון בן עזאי אומר: מצאתי מגילת יוחסין בירושלים, וכתוב בה: מנשה הרג את ישעיה".בחלק השני הוכנסה אפוקליפסה נוצרית הנקראת ברית חזקיהו המתארת את רדיפת הנוצרים ברומא בתקופת נירון קיסר. החלק השלישי, שנכתב במקורו ביוונית מתאר את החזון של ישעיהו מהשנה העשרים למלכותו של חזקיהו המלך אולם גם בו יש אופי נוצרי. הספר נשמר בשלמותו רק בשפת הגעז בשלושה כתבי יד מן המאות 15 - 18.
ליימן הול

ליימן הול (באנגלית: Lyman Hall;‏ 12 באפריל 1724 – 19 באוקטובר 1790), רופא, כומר, ומדינאי, היה מחותמי הכרזת העצמאות של ארצות הברית כנציג של ג'ורג'יה. מחוז הול נקרא על שמו.

חייו ומשפחתו

ליימן הול נולד לג'ון ומרי הול, בוולינגפורד שבקונטיקט. הול סיים את לימודיו באוניברסיטת ייל בשנת 1747, מסורת שאחיו הצעירים המשיכו. בשנת 1749, הוא קיבל משרת כמורה בקהילת סטארטפילד (כיום ברידג'פורט). כניסתו לתפקיד לוותה בסערה, ב-1751, הוא פוטר לאחר שהוטל דופי באופיו המוסרי, אשר, על פי אחת מהביוגרפיות, "נתמכה על ידי הוכחה וגם על ידי הודאתו שלו". הוא המשיך להטיף שנתיים נוספות, בתור ממלא מקום, ובמקביל למד רפואה ולימד בבית ספר.
ב-1752 נשא לאישה את אביגיל בור מפירפילד, קונטיקט, אך היא נפטרה בשנה שלאחר מכן. ב-1757 הוא נישא בשנית למרי אוסבורן. הול התחיל לעבוד בתור רופא לאחר שעברו לדורצ'סטר שבדרום קרוליינה, על יד צ'ארלסטון, עיירה שנוסדה כמה שנים לפני כן על ידי מהגרים תומכי הקונגרס, שהיגרו מדורצ'סטר שבמסצ'וסטס עשרות שנים קודם לכן. כאשר המתיישבים עברו למחוז מידוויי (כיום מחוז ליברטי) שבג'ורג'יה, הול עבר יחד איתם. הוא הפך במהרה לאחד מהאזרחים המובילים בעיירה החדשה שהוקמה שם, סונברי.

במלחמת העצמאות

סונברי בערב המהפכה האמריקנית, הייתה לחממה של רגשות קיצונים שהתהוו בעיקר סביב הלויאליסטים (תומכי הבריטים). למרות שלג'ורג'יה לא היה בתחילה ייצוג בקונגרס הקונטיננטלי הראשון, בזכות השפעתו של הול, הקהילה שוכנעה לשלוח נציג- הול עצמו - לפילדלפיה שבפנסילבניה, לקונגרס הקונטיננטלי השני. הוא קיבל מושב בקונגרס ב-1775, והיה אחד משלושת הנציגים של ג'ורג'יה שחתמו על מגילת העצמאות.
בינואר 1779, סונברי נשרפה על ידי הבריטים. משפחתו של הול הצלחה להימלט לצפון, שם נשארו עד לפינוי הבריטי ב-1782. הול חזר לג'ורג'יה, והתיישב בסוואנה. בינואר 1783, הוא נבחר למושלה של המדינה, תפקיד שבו החזיק למשך שנה אחת. בזמן כהונתו, הול תמך ​​בסיבסוד הלימודים באוניברסיטה של המדינה, מתוך אמונה כי החינוך, חינוך דתי במיוחד, יביא לאוכלוסייה מהוגנת יותר. מאמציו הובילו לסיבסוד אוניברסיטת ג'ורג'יה ב-1785. בתום כהונתו כמושל, הוא חזר לעיסוקו ברפואה.

מותו ומורשתו

ב-1790, עבר הול לחווה במחוז בורק, בג'ורג'יה, על גבול קרוליינה, שם הוא נפטר ב-19 באוקטובר בגיל 66. אלמנתו של הול, מרי אוסבורן, נפטרה אחריו בנובמבר 1793.
ליימן הול הונצח בג'ורג'יה, שם אחד המחוזות על שמו, ובקונטיקט, מדינת המקור שלו, העיירה וולינגפורד כיבדה אותו במתן שמו לבית הספר התיכון שלה. בתי ספר יסודיים במחוזות ליברטי והול, שבג'ורג'יה, נקראים גם כן על שמו.
אנדרטת החותמים, אובליסק גרניט מול בית המשפט באוגוסטה, ג'ורג'יה, מנציחה את הול ואת שני החותמים האחרים מג'ורג'יה שחתמו על מגילת העצמאות. עצמותיו נקברו שם לאחר שהועברו מהקבר המקורי בחווה שלו במחוז בורק.