google/wiki40b huggingface dataset:
איך זה את

רקע וכתיבה

השיר נכתב על ידי שלום חנוך, הולחן על ידי חנוך והופק על ידי חנוך, משה לוי ולואי להב. יוסי חרסונסקי סקר את השיר, ואף העניק לו ציון של שלושה וחצי כוכבי זהב מתוך חמישה כוכבי זהב בסך הכל.
על השיר אמר שלום חנוך כי: "החיבור עם שרית הרגיש לי טבעי עוד לפני שנפגשנו. היא בדיוק מה שרציתי עבור השיר הזה. היא משלימה את מה שהיה חסר בו מבחינתי". בתגובה לכך, אמרה שרית חדד כי: "המפגש הראשון עם שלום היה כשנכנסו להקליט את השיר באולפן. הרגשתי שאני מכירה את שלום כבר שנים ובזכות השיר המעולה הזה התחברנו. מבחינתי יש כאן חיבור של המוזיקה הישראלית העכשווית. בלי הגדרות, נטו מוזיקה".

וידאו קליפ

הוידאו קליפ המלא שצולם עבור השיר, פורסם לראשונה ב-10 ביולי 2016. בקליפ ניתן לראות את שרת חדד ואת שלום חנוך, בתוך אולפן הקלטות, כשהם שרים ביחד את השיר. הקליפ בחלקו צולם בשחור-לבן.
נכון ל-11 באוגוסט 2018, מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-123 אלף צפיות.
יוג'ין סמית'

ראשית חייו ועבודתו

סמית' נולד בויצ'יטה שבקנזס ב-30 בדצמבר 1918. הוא התחיל את קריירת הצילום שלו כצלם עיתונות כשהחל לצלם עבור שני עיתונים מקומיים. סמית' עבר לניו יורק והחל לעבוד בעיתון ניוזוויק, שם הוא נודע בשל הפרפקציוניזם חסר ההתפשרות שלו ואופיו הקשוח. בסופו של דבר הוא פוטר מהעיתון בעקבות סירובו להשתמש במצלמת פורמט בינוני וב-1939 החל לעבוד במגזין לייף שם הוא צילם במצלמת 35 מ"מ.

צילום מלחמה

בתור כתב בזיף-דייוויס ומאוחר יותר במגזין לייף בשנית, סמית' נמצא לעיתים קרובות בחזית האוקיינוס השקט במהלך מלחמת העולם השנייה. הוא התלווה לכוחות האמריקאיים במהלך התקפותיהם מול יפן וצילם את חיל הנחתים של ארצות הברית ושבויים יפניים בסאיפאן, גואם, איוו ג'ימה ואוקינאווה. ב-1945, בזמן שצילם את אחד הקרבות באוקינאווה, נפצע סמית' ממרגמה. לאחר שהחלים המשיך לצלם עבור לייף עד 1954.

שנות ה-50

ב-1950 נשלח סמית' לממלכה המאוחדת לסקר הבחירות הכלליות שבהן זכתה מפלגת הלייבור תחת הנהגתו של קלמנט אטלי. באותה העת, מגזין לייף נקט עמדה נגד מפלגת הלייבור, ובסופו של דבר התפרסמו מספר מצומצם מצילומו של סמית' שבהם מתועד מעמד הפועלים הבריטיים.
סמית' ניתק את קשריו עם מגזין לייף בגלל הצורה שבה השתמש המגזין בתמונות של אלברט שווייצר שצולמו על ידיו. לאחר שעזב, הצטרף ב-1955 לסוכנות מגנום, שם החל את פרויקט תיעוד העיר פיטסבורג. הפרויקט אמור היה להימשך שלושה שבועות, אך נמשך בסופו של דבר שלוש שנים ובמהלכו הצטברו עשרות אלפי נגטיבים. בשל גודלו הפרויקט לא הוצג במלואו מעולם, אבל פורסם במספר ספרים שבהם שולבו התמונות עם מאמרים.

יפן ומינמטה

סמית' ואשתו איילין, שהייתה יפנית במקור, גרו במינמטה שביפן מ-1971 עד 1973, ותיעדו את ההשפעות של זיהום שפגע באנשים ונקרא מחלת מינמטה, אשר נגרם בעקבות השלכת פסולת של מתכות כבדות, ביניהן כספית, למקורות מים בעיר מינמטה על ידי מפעלים של חברת צ'יסו. בינואר 1972 סמית' הותקף ליד טוקיו על ידי עובדים של חברת צ'יסו בניסיון למנוע ממנו להמשיך לתעד ולפרסם את ההשפעות של מחלת מינמטה. אף על פי שסמית' שרד את ההתקפה, הוא נפגע באחת מעיניו וראייתו התדרדרה. במהלך התקופה שבה סמית' לא יכל לצלם בשל פציעתו המשיכה אשתו את עבודתו.

מותו ומורשתו

סמית' מת משבץ מוחי ב-15 באוקטובר 1978 בטוסון שבאריזונה. 
סמית' היה מייסד ומפתח "מאמרי הצילום" והפיק פרויקטים רבים במהלך חייו בהם הוא סיקר בתמונות תופעות ואירועים שונים. בעקבות עבודתיו הרבות שעוררו תשומת לב עולמית לאסונות הומניטריים, הוקמה קרן על שמו שמעודדת "צילום הומניסטי" ותומכת בצלמים שמסקרים תחום זה.
פיטר לוי

פיטר לוי (אנגלית: Peter B. Levy; נולד ב-11 במאי 1956) הוא היסטוריון יהודי אמריקאי, העוסק בהיסטוריה של ארצות הברית במחצית השנייה של המאה העשרים, פרופסור וראש המחלקה להיסטוריה ולמדעי המדינה בקולג' יורק.

אודות

לוי נולד בעיר ברלינגיים שבקליפורניה. בוגר תואר ראשון מאוניברסיטת ברקלי משנת 1978, תואר שני (1980) ודוקטורט (1986) מאוניברסיטת קולומביה.
בשנת 1984 נישא לדיאן והוא אב לבן ובת.
יהודה פינקלקראוט

ביוגרפיה

פינקלקראוט נולד ברוסיה. בשנת 1933 עלה לארץ ישראל ובשנת 1941 זכה לראשונה בקריירה שלו באליפות ארץ ישראל בטניס ליחידים. הוא זכה שוב בשנת 1943. בשנת 1947 הוא השתתף באליפות וימבלדון.
במאי 1949 ייצג פינקלקראוט את ישראל בגביע דייוויס ביחד עם אריה אבידן-וייס, רפאל גורניצקי ויעקב בונטמן לראשונה בתולדות מדינת ישראל. הנבחרת הפסידה לנבחרת דנמרק 5-0 במשחק שנערך בקופנהגן. באליפות ישראל שנערכה באוקטובר אותה שנה הוא הגיע למשחק הגמר אך הפסיד לפורנסטט משוודיה 6-1, 6-0, 6-2.
מקבילית הכוחות

מקבילית הכוחות היא שיטה לחישוב כוח שקול בהינתן שני כוחות הפועלים על הגוף בו זמנית.
הכוחות מיוצגים בעזרת וקטורים: קוים בעלי אורך וכיוון. השיטה משתמשת בכלל המקבילית: משרטטים את הווקטורים כך שיצאו מאותה נקודה. מעתיקים אותם מהקודקודים, לקבלת מקבילית. הכוח השקול הוא הווקטור שנמתח לאורך אלכסון המקבילית, מקצה לקצה.
ניתן גם למצוא את השקול הכוחות על ידי חיבור הווקטורים (פירוק רכיבים לצירים X;Y) והתשובה צריכה להיות זהה בגודל ובכיוון של השקול.
דוגמה: אם נתונים וקטורים A + B שזוויותים בהתאמה ,  אז רכיבי הכוח השקול יהיו:
קרפדה זהובה

ביולוגיה

הקרפדה הזהובה הייתה אחד מ-250 המינים בסוג קרפדה במשפחת הקרפדיים. היא חיה בצפון קוסטה ריקה על פני שטח של 10 קילומטרים רבועים. אורכם של זכרים בוגרים מגיע ל-5 סנטימטרים בלבד. בניגוד ליתר הקרפדות, עורם בהיר ובוהק. הנקבות מעט גדולות יותר, וצבען נע בין ירוק-זית לבין שחור. על עורן היו נקודות אדומות המוקפות בקו צהוב.
פרטים מעטים ידועים על התנהגותן של הקרפדות הזהובות. הסברה היא שהן חיו מתחת לאדמה, שכן הן לא נצפו במשך מרבית השנה. עם זאת, במהלך עונת הייחום, שמשכה היה שבועות ספורים, היה ניתן למצוא אותן בקלות. במהלך מספר שבועות בזמן חודש אפריל, לאחר סיום העונה החמה, הזכרים התקבצו בקבוצות ליד שלוליות והמתינו לנקבות. פעולת ההזדווגות ארכה כשבוע. הזכרים נאבקו אחד בשני בהילחמם על הנקבות. לאחר תקופת זו הקרפדות חזרו למחילותיהן. הביצים הוטלו במאגרי מים עונתיים. בממוצע, הטילה הנקבה 228 ביצים בשנה . לאחר חודשיים בקעו הראשנים מהביצים .
ב-1987 התמזל מזלה של אקולוגית והרפטולוגית אמריקאית, מרת'ה קראמפ, לצפות בנוהגי ההזדווגות של הקרפדות הזהובות. היא תיארה את המראה כמחזה מדהים. היא מנתה 133 קרפדות שמזדווגות על יד מקווה מים קטן מאוד. 133 קרפדות אלו הביאו להטלתן של 43,500 ביצים לטענתה, שמתוכם שרדו 29 ראשנים בלבד. אחוז ההישרדות הקטן הוסבר על ידה בעזרת התייבשות מקווי המים במהירות, הודות לתופעת האל ניניו.

היסטוריה

הקרפדות נתגלו לראשונה ב-1966. במשך 17 השנים הבאות נצפו מעל 1,500 פרטים. רק 10-11 נצפו ב-1988, ומאז ה-15 במאי 1989, עת צפתה קראמפ בזכר בוגר, לא נצפה אף פרט. בתקופה שבין גילויה להיכחדותה היא הוצגה בהבלטה בכרזות שפירסמו את המגוון הביולוגי בקוסטה ריקה.
בשנת 1994, חמש שנים לאחר התצפית האחרונה, החוקרים קיוו כי הקרפדה הזהובה ממשיכה לחיות מתחת לאדמה, ושזו הסיבה היחידה לכך שהיא לא נצפית במשך זמן כה רב. בשנת 2004 הכריז ארגון ה-IUCN על המין כמין נכחד, בעקבות הערכה של סווג', אותו החוקר שגילה את הקרפדות הזהובות כ-38 שנים קודם לכן. הכרזת הארגון התבססה על היעדר תצפיות מאז שנת 1989, וזאת לאחר חיפוש קדחתני שנחל כישלון.
בין ההשערות להיכחדותן של הקרפדות הזהובות הועלו תופעת ההתחממות הגלובלית ותופעת אל ניניו. ארגון ה-IUCN הציע הסברים אפשריים נוספים, בהם תחום התפוצה המצומצם מאוד, מחלת הכיטרידיומיקוסיס (מחלה קשה שפוגעת בדו חיים) וזיהום אוויר. ג'ניפר נוויל, הרפטולוג, ציין נימוקים נוספים, כגון קרינת על סגול מוגברת, פטריות, טפילים ורמות pH נמוכות שהובילו להיכחדותן של הקרפדות הזהובות.
חטיפת טיסה 181 של לופטהאנזה

חטיפת טיסה 181 של לופטהאנזה הייתה פיגוע מיקוח באמצעות חטיפת מטוס שהתרחש ב-13 באוקטובר 1977.
מטוס נוסעים של חברת התעופה לופטהאנזה מסוג בואינג 737-230 נחטף  בידי ארבעה חברים בחזית העממית לשחרור פלסטין (שגם כינו את עצמם קומנדו על שם השהיד הלים). המטוס המריא מפלמה דה מיורקה והיה בדרכו לפרנקפורט לפני שנחטף. רוב הנוסעים במטוס היו תיירים גרמנים. ביחד עם צוות המטוס, היה מספר החטופים 91 בני אדם. 
נתיב המטוס הוסט לרומא, משם לקפריסין, למפרץ הפרסי, אחר כך לעדן שבתימן ולבסוף - לאחר ארבעה ימי טיסה ונחיתות ביניים - הונחת המטוס בשליטת החוטפים ביום 18 באוקטובר, בנמל התעופה במוגדישו, שבסומליה. כבר בהיותם בנמל התעופה בעדן רצח מנהיג החוטפים את קברניט המטוס, ואת המטוס הטיס במקומו בהמשך טייס המשנה בלבד. החל משלב זה שיחות עם החוטפים נערכו בעזרת גבריאל וון לוטזאו. הטרוריסטים הפלסטיניים דרשו כי הממשלה הגרמנית תטיס את מנהיג כנופיית באדר מיינהוף הגרמנית ואת שאר חברי הארגון הכלואים בגרמניה למוגדישו או שהם יפוצצו את המטוס. 
אנשי יחידת הלוחמה בטרור של מערב גרמניה הידועה גם בשם הקוד GSG-9, בסיוע פעולת הסחה של חיילים סומאלים ובהשתתפותם של שני נציגים של יחידת ה-SAS הבריטית השתלטו על המטוס בחסות החשיכה בליל 17 באוקטובר לאחר שעה של הכנות בנמל התעופה במוגדישו וכל 86 החטופים החיים - ועמם גם 4 מתוך 5 אנשי צוות המטוס - חולצו. המבצע נקרא בשם הקוד הגרמני אש קסם (בגרמנית: Feuerzauber).
פארק באטרי

היסטוריה

סוללת התותחים הוצבה באתר בו נמצא כיום הפארק כבר בראשית המאה ה-17, וככל הנראה מאז נודע הפארק בשם זה. כבר בתקופה זו, היה אזור הפארק אתר פופולרי למטיילים מבין תושבי העיר אשר באו לנפוש בסמוך לגדת הנהר, והלכו לאורך חומות העיר. באתר נערכו חגיגות יום הפינוי לרגל עזיבת אחרוני חיילי הממלכה המאוחדת לאחר מלחמת העצמאות של ארצות הברית.
הפארק הקיים כיום, הוקם במהלך המאה ה-19, באמצעות ישוב הנהר בחזית האי מנהטן, שהיה כבר באותה עת בנוי בצפיפות. בשטח הפארק הייתה ממוקמת טירת קלינטון - מצודה שהוקמה בסמוך על אי שיובש מהים לפני מלחמת 1812 במטרה להגן על העיר, וקרויה על שם ראש עיריית ניו יורק באותה עת דוויט קלינטון. בהמשך יובש מצר הים שבין המצודה לפארק וכיום היא חלק מהפארק.
לאחר המלחמה הועברה הטירה לרשות העיר ניו יורק, והפכה לחלק מהפארק הציבורי. באמצע המאה ה-19 כוסתה רחבת המצודה בגג והפכה לתיאטרון ציבורי (אחד התיאטראות הראשונים בעיר ניו יורק).
כחצי שנה לאחר פיגועי 11 בספטמבר הוצב בפארק פסלו של פריץ קוניג "הספרה" כאנדרטה לזכר ההרוגים בפיגוע.

תחבורה

בשל מיקומו, שימש הפארק כבעל תפקיד ראשי בהקמת מערכת התחבורה של ניו יורק - אפשרות החפירה מתחת לפארק איפשרה הקמת מערכות תחבורה תחתיו, ובהם מנהרת ברוקלין באטרי המקשרת את האי מנהטן עם רובע ברוקלין, המעבר התחתי פארק באטרי - המקשר את תחבורת כלי הרכבת בין דרך FDR לרחוב וסט, וקוים של הרכבת התחתית של ניו יורק העוברים תחת הפארק: קו ברודוויי השדרה השביעית וקו לקסינגטון.
מקצהו של הפארק יוצאות מעבורות בהן מפליגים לאי החירות ולאליס איילנד, מקום משכנו כיום של מוזיאון ההגירה האמריקאי.

אזכורים תרבותיים

פארק הבאטרי מוזכר בשיר של המחזמר ניו יורק, ניו יורק, שנכתב על ידי ליאונרד ברנשטיין בשורה "and the Battery's down" המושרת על ידי ג'ין קלי, פרנק סינטרה וג'ולס מונשין, המציינת את מיקום הפארק במנהטן התחתית.
הפארק מוזכר גם בשירו של ג'ון מארייר "City Love", בשירם של הביסטי בויז "Open Letter to NYC", בשירו של בילי ג'ואל "(Miami 2017 (Seen The Lights Go Out On Broadway", ובשירו של דייוויד בואי "New Killer Star" המתאר את פיגועי 11 בספטמבר בשורה: "ראי את הצלקת הגדולה הלבנה מעל פארק באטרי".
סרטים רבים צולמו בפארק בהם: סרטו של ג'קי צ'אן "The Protector" משנת 1985, הסרט "Desperately Seeking Susan" מאותה שנה. בפארק ממוקמת הכניסה למפקדת הגברים בשחור בסרט משנת 1997 ובסרט המשך משנת 2002 (גברים בשחור 2). כמו כן הפארק מופיע בפרק "The Bookstore" מהסדרה סיינפלד, ואף בסדרה הסימפסונים.
נמיביה במשחקים האולימפיים לנוער

אולימפיאדת הנוער סינגפור (2010)

המשלחת הראשונה של נמיביה למשחקים האולימפיים לנוער הייתה לאולימפיאדת הנוער סינגפור. המשלחת כללה שישה ספורטאים שהתחרו בחמישה ענפי ספורט. המשלחה הגיעה להישגים בענף ההיאבקות שסיימה במקום הרביעי בסגנון יווני-רומי נערים עד 58 ק"ג, בענף הטריאתלון שסיימה במקום החמישי בתחרות הנערים ועם העפלה בענף האתלטיקה לגמר בריצת 1000 מטר וריצת 3000 מטר נערות. המשלחת לא הגיעה להישגים בענפים התעמלות ושחייה.

אולימפיאדת הנוער נאנג'ינג (2014)

המשלחת לאולימפיאדת הנוער נאנג'ינג הייתה המשלחת הגדולה ביותר שנמיביה שלחה עד כה ומנתה 30 ספורטאים שהתחרו בשמונה ענפי ספורט. בניגוד לאולימפיאדת הנוער סינגפור ספורטאי המשלחת לא הגיעו להישגים בענפים אופניים, אתלטיקה, התעמלות, טניס, כדורגל, כדורעף חופים, קשתות ושחייה וסיימו במקומות האחרונים.
הנריק זיגלסקי

חייו

זיגלסקי עבד כקריפטואנליסט בביורו שיפרוב שבארמון סכסון בוורשה החל מספטמבר 1932. הוא עבד שם עם עמיתיו בוגרי אוניברסיטת פוזנן ועם בוגרי קורס הקריפטוגרפיה מריאן רייבסקי וג'רזי רוזיקי. יחד הם פיתחו שיטות וציוד לפענוח תשדורות האניגמה.
בסוף שנת 1938, בשל המורכבות ההולכת וגדלה של נוהלי ההצפנה הגרמניים, תכנן זיגלסקי את "ניירות זיגלסקי" התקן ידני למציאת תצורת האניגמה. שיטה זו, כמו קודמתה - "קטלוג הכרטיסים" הייתה בלתי תלויה במספר החיבורים שהיו בשימוש בלוח התקעים של מכונת האניגמה.
בשנת 1943 פונה זיגלסקי יחד עם מריאן רייבסקי לבריטניה שם סופח לפעילות הפענוח המוצלחת בבלצ'לי פארק.
לאחר המלחמה נותר זיגלסקי בגלות בממלכה המאוחדת, שם עסק בהוראת המתמטיקה בבית ספר מקומי. הוא נפטר ב-30 באוגוסט 1978 בליס. הוא קבור בלונדון. מעט לפני מותו הוא זכה להוקרה על תרומתו לפענוח האניגמה ולתואר דוקטור לשם כבוד.
תמר קנרי

תיאור

עץ התמר הקנרי הוא דקל בגובה 10–20 מטר, המגיע לפעמים עד 40 מטרים. בעל עלים מנוצים, באורך 5–6 מטרים, עם 800–1000 עלעלים היוצאים מכל אחד מצידי השדרה. העלים בצבע ירוק, כהה יותר משל התמר המצוי,
הפרי צהוב-כתום בעל צורה אליפטית, עם בית גלעין באורך כ-2 סנטימטרים, המכיל גלעין אחד. הפרי אכיל, אך לא נחשב טעים ובדרך כלל לא משמש למאכל אדם.
פרי התמר הקנרי נאכל על ידי ציפורים ועטלפי פירות.

גידול

לרוב נוהגים לגדל תמר קנרי באזורים בעלי אקלים ים-תיכוני, אך גם באזורים סובטרופיים אחרים.
בניגוד לעצים אחרים הנגזמים לשיפור המראה, לרוב אין גוזמים את התמר הקנרי.

שימושים

התמר הקנרי משמש כעץ נוי.
מלשד התמר מפיקים סירופ (Miel de palma).

לנטילת ארבעת המינים

בעקבות מאמר של פרופ' יהודה פליקס המראה את שונות הדקל הקנרי מעץ תמר מצוי בטעם הפירות ועוד, נחלקו פוסקים האם הלולב של הדקל הקנרי כשר למצוות ארבעת המינים. לדעת הרב משה פיינשטיין הוא פסול, וכן לדעת הרב בן-ציון אבא-שאול. לעומת זאת לדעת הרב שלמה זלמן אוירבך וכן לדעת הרב עובדיה יוסף ניתן לברך עליו
כתב דמוטי

כתב דֶמוֹטִי, אחת משלוש צורות הכתב שבהן נכתבה השפה המצרית העתיקה.
הכתב המצרי הראשון שנוצר הוא הכתב ההירוגליפי הידוע גם כ"כתב החרטומים". כתב הירוגליפי הוא כתב אסתטי, אך מסורבל ואיטי לכתיבה, ולכן התפתח ממנו הכתב המחובר המצרי הקרוי כתב היראטי. הכתב קיבל את שמו מהמילה היוונית היראטיקוס ("של כהן") בזמן שהכתב היה בשימוש לכתבי קודש בלבד. טקסטים חילוניים לשימוש יומיומי נכתבו בכתב אחר, שלישי, הכתב הדֶמוֹטִי (ביוונית "דמוטיקוס" – "עבור העם").
הפעם הראשונה שנתקלים בכתב הדמוטי היא בתחילת השושלת ה-26, בערך בשנת 660 לפנה"ס. סימני הכתב מראים בבירור קשר לכתב ההיראטי, על אף שהיחס המדויק אינו ברור עדיין. התווים בכתב הדמוטי מחוברים יותר ובכך דומים יותר אחד למשנהו וכתוצאה מכך יותר קשים להבנה מהכתב ההיראטי.
משקל נגד לקושי זה הוא שיש לכותב פחות חופש לשינויים אישיים. נראה שהכתב הדמוטי פותח במקור במפורש עבור שימוש ממשלתי, כלומר עבור מסמכים בהם באופן נרחב השפה הייתה רשמית ומותאמת לכן לכתב מחובר תקני.
רק זמן מה לאחר שהוכנס לשימוש לראשונה במסמכים ממשלתיים, החל השימוש בו בטקסטים ספרותיים בנוסף למכתבים ומסמכים. בשלב מאוחר הרבה יותר החל השימוש בו גם בטקסטים דתיים.
השיטה של הכתב הדמוטי תאמה לכתב ההיראטי ולכן לכתב ההירוגליפי. עם זאת, במקביל לאיות המסורתי היה גם איות אחר שהתחשב בשינויים הפונטיים הבולטים שחלו במילים על ידי איות מחדש. מאפיין זה יושם במיוחד בקבוצה הרחבה של מילים שלא היו קיימות בשפה הישנה, ולפיכך לא הייתה להן צורה כתובה מסורתית. האיות הבלתי-מסורתי היה בשימוש גם עבור מילים ותיקות ומוכרות בשפה הישנה.
הטקסט האחרון הכתוב בכתב דמוטי הוא כתובת חקוקה בסלע מהאי פילאי (Philae) והמתוארכת ל-2 בדצמבר 425 לספירה. בניגוד לכתב ההיראטי שתמיד נכתב בדיו על פפירוס או על משטח חלק אחר, כתובות דמוטיות נחקקו לעיתים קרובות על אבן או נחרתו על עץ.
לאחר שנשתכח הכתב הדמוטי מרוב העם, החליף את מקומו הכתב הקופטי.
וידין (מחוז)

היסטוריה

במהלך המאה ה-1 לפנה"ס, עידן הממלכה התראקית יושב האזור בידי שבטים תראקיים. במהלך המאה ה-1 נכבש האזור על ידי האימפריה הרומית המערבית והפך חלק מפרובינציית מואסיה, כשהמאחז המרכזי באזור היא עיר המבצר בונוניה אשר בהמשך הפכה לוידין. מבצר נוסף שהוקם באזור - מצודת בֵּלוֹגְרָאדְצִ'יק שחלק מביצוריה הם צוקי סלע גבוהים.
בתקופת האימפריה הבולגרית הראשונה הפך האזור ככלל ווידין בפרט למרכז מינהלי ודתי וזירת קרב בלתי פוסקת מול צבאות האימפריה הביזאנטית. החל מ-1323 ולמשך 90 שנים, בשלהי תקופת האימפריה הבולגרית השנייה נשלט האזור בידי נסיכות עצמאית שנקראה נסיכות בדין. במאות ה-13 וה-14, הפך האזור למרכז הסחר החשוב ביותר של האימפריה הבולגרית השנייה וכן לאסם התבואה שלה. ב-1396 נכבשו שטחי המחוז על ידי צבאותיו של באיזיט הראשון, סולטאן האימפריה העות'מאנית ונותרו חלק מוילאית רומליה ואחר כך הדנובה, של האימפריה העות'מאנית למשך כמעט 500 שנים.
בפברואר 1878, במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878), נכבש האזור על ידי צבאות האימפריה הרוסית ולאחריה הפך חלק מנסיכות בולגריה, מתוקף סיכומי קונגרס ברלין. במהלך מלחמת בולגריה-סרביה (1885), התחוללו בשטח המחוז קרבות עזים, כאשר הסרבים הצליחו לכבוש שטחים מסוימים ולצור על וידין עצמה, אך בסיום המלחמה סולקו מהשטח.

טופוגרפיה ומזג אוויר

באזור שורר אקלים ממוזג עם השפעה יבשתית, הגורם לחורפים קרים מאד ושחונים יחסית וקייצים חמים. הטמפרטורה השנתית הממוצעת היא 11.2ᵒc, ונעה בין ערכי קיצון ממוצעים של 23ᵒc ביולי ו 2ᵒc בחודש ינואר. כמות המשקעים הממוצעת השנתית, נעה מ 550 מ"מ במישור הדנובה ועד 750 מ"מ באזורים הגבוהים יותר.
פני הקרקע במחוז משתנים ומכילים יערות, גבעות, שדות מעובדים וקרקע מישורית, בעיקר באזור מישור הדנובה. ההר הגבוה במחוז השייך לרכס הרי הבלקן, נקרא בֵּלוֹגְרָאדְצִ'יק ונטס ומתנשא לגובה של 1,125 מטרים. נהר הדנובה מהווה את מקור המים העיקרי באזור ובעקבות כך התפתחה חקלאות שלחין. כמו כן קיימים מאגרי מי תהום.

תחבורה וכלכלה

בשטח המחוז עוברים שני עורקים של נתיבי התעבורה הפאן-אירופיים. עורק מספר 4 היוצא מדרזדן, עובר דרך פראג, וינה, ברטיסלאבה, בודפשט, וידין, סופיה, סלוניקי ומסתיים באיסטנבול ועורק מספר 7 העובר לאורכו של נהר הדנובה. בשטח המחוז ישנם 4 מעברי גבול, שניים יבשתיים לסרביה, ושנים לרומניה, האחד יבשתי והשני לבאים דרך נהר הדנובה. קומפלקס נמל וידין, מורכב מארבעה טרמינלים, הטרמינל הצפוני, הטרמינלים המרכזי והדרומי וטרמינל המעבורות. ב-1973 הוקם נמל התעופה הבינלאומי של וידין, המצוי כ-6 ק"מ מחוץ לעיר וידין. במחוז עובר קו הרכבת המרכזי בין סופיה לוידין וכן קו רכבת המחבר את המחוז לסרביה.
התוצר המקומי הגולמי במחוז מהווה כאחוז אחד מכלל התמ"ג בבולגריה. 23 אחוזים מתמ"ג המחוז מגיעים מחקלאות, 12.5 אחוזים מתעשייה ו 64.5 אחוזים ממיגזר השירותים. באזור קיים מפעל לייצור מוצרי ניילון ופלסטיק, מפעל לייצור צמיגים, מפעל לייצור גבס, מחלבה, מספר מתפרות מובילות המייצרות מותגי אופנה מובילים ויקב.
גוש שילה

גוש שילה הוא חבל מינהלי של יישובים המנוהלות על ידי המועצה האזורית מטה בנימין ומצויות בצפון-מזרח שטחה. יישובי הגוש מוכרים כיישובים על ידי המועצה האזורית המנהלת אותם, אבל בהגדרת המדינה, ארבעה מהיישובים מוכרים כהתנחלויות, אחת - כשכונה של התנחלות, והשאר נחשבים מאחזים.
גוש זה הוא גוש ההתיישבות הראשון שנוצר בשטח מועצת בנימין, עם הקמת היישוב עלי ב-1984. מתוך ראייה גושית, הוקמו בית ספר אזורי בשילה, ואזור תעשייה בצפון עמק שילה, שהוקם על ידי משרד התמ"ת, עבור יישובי הגוש.
כל ההתנחלויות הן יישובים קהילתיים, למעט עלי, שהיא התנחלות עירונית, המורכבת משכונות דתיות ושכונות מעורבות. על-פי נתוני הלמ"ס בשנת 2017, חיים בכל יישובי הגוש (מסומנים בוורוד בתמונה) כ-9,207 תושבים.
מתניה בן ארצי

ביוגרפיה

בן ארצי נולד בשנת 1948 במחניים, ממנה עבר עם משפחתו לכפר חיטים וקריית טבעון. הוא בנם של הסופר שמואל בן ארצי וחוה, דור שביעי בארץ, מצאצאי תלמידיו של הגאון מווילנה, ואחיהם של שרה נתניהו ושל ד"ר חגי בן ארצי. הוא גדל במשפחה מפא"יניקית ששמה דגש על לימוד התנ"ך ובגיל 10 הוא זכה במקום השני בחידון התנ"ך לילדים. שנים מאוחר יותר הוא השתתף במחנה של נוער שוחר מדע במכון ויצמן. בן ארצי קפץ מספר כיתות ובגיל 15 סיים תיכון עם תעודת בגרות והחל ללמוד מתמטיקה ופיזיקה באוניברסיטה העברית. עם תום לימודיו התגייס לצה"ל ויצא לקורס טיס, אך פרש באמצע ועבר לסיירת גולני. בהמשך עבר לרפא"ל שבה עבד כ-12 שנים. במקביל השלים תואר שני בטכניון ודוקטורט באוניברסיטה העברית בהנחיית פרופסור שמואל אגמון, אותו סיים בשנת 1976. נושא עבודת הדוקטורט שלו היה "‫תכונות ספקטרליות של אופרטורים דיפרנציאליים רגילים סימטריים, שמקדמיהם יורדים לאט". הוא השלים פוסט דוקטורט במתמטיקה של הפיזיקה באוניברסיטת נורת'ווסטרן בשיקגו. בשנת 2008 נערך לכבודו כנס באורך שלושה ימים במכון אנרי פואנקרה באוניברסיטת פריז בנושא משוואות של מכניקת נוזלים.
מיד לאחר מלחמת ששת הימים הוא גיבש את עמדתו ההפוכה מזאת של התנועה למען ארץ ישראל השלמה ויותר מאוחר נהג להגיע לפגישות של תנועת תכלת-אדום. בשנות ה-70 שירת במילואים באזור שכם ולבסוף ב-1980 הוא נשפט על סירוב לשרת בשטחים והוצב בקריה.
בן ארצי נמנה עם התומכים בתנועת ארמגדון, המבקשת לעורר דיון ציבורי בנשק להשמדה המונית שבידי ישראל.
הוא פרסם ספר הכנה לחידון התנ"ך, "חידון זוגון לתנ"ך : 600 שאלות כפולות לנוער ותשובותיהן בצידן", שיצא לאור בהוצאת קריית-ספר.
מתניה בן ארצי נשוי ואב לשלושה. אחד מבניו, יונתן בן ארצי, הוא דוקטור למתמטיקה.
גרופואיד

דוגמאות

חבורה היא גרופואיד עם עצם אחד  ולכן כל חץ הוא מהצורה  וכל החצים ב-A ניתנים להרכבה זה עם זה. קיים איבר יחידה והוא . לכל חץ  יש הפכי , ולכן זהו גרופואיד.
דוגמה טיפוסית: הקטגוריה שהאובייקטים שלה הם תת-הקבוצות של קבוצה קבועה, והמורמפיזמים הם התאמות חד-חד-ערכיות ועל בין תת-קבוצות. כשמקודדים את התכונות של קטגוריות כאלה לאקסיומות, מתקבלת הגדרה לאובייקט הקרוי גרופואיד אינדוקטיבי; גרופואידים אלה מתאימים באופן טבעי לחבורות למחצה הפיכות.
עוד דוגמה: גרופואיד פעולה  - האובייקטים שלו הם איברי קבוצה  שחבורה  פועלת עליה, והחצים ניתנים על ידי  לכל , כלומר: כל חץ הוא זוג סדור  כך ש-. קל לראות שכל חץ הוא הפיך ו-.

תכונות

ב-1929 הוכיח H.Brandt שכל גרופואיד קשיר הוא קטגוריה שבה האובייקטים הם קבוצה  והמורפיזמים מ- ל- נמצאים בהתאמה לאברים של חבורה קבועה, . "אלגברת החבורה" של גרופואיד כזה היא אלגברת מטריצות מעל אלגברת החבורה של .
ארץ יצורי הפרא

העלילה

הספר מספר את סיפורו של מקס, שערב אחד "עושה צרות ממין אחד וממין אחר" בחליפת הזאב שלו. כעונש, אימו שולחת אותו למיטתו מבלי לאכול ארוחת ערב. בחדרו, מקס מפליג בדמיון ל"ארץ יצורי הפרא", שם נתקל במפלצות גדולות ומפחידות, אולם מקס כובש אותם בעזרת מבט מפחיד אחד ובעקבות כך הוא מוכתר למלך המקום. למרות זאת, מקס מרגיש בודד ומתגעגע לביתו. הוא חוזר לחדרו, שם הוא מוצא את ארוחת הערב שלו מחכה לו "עדיין חמה".

שם הספר

המושג Wild Thing ("דבר פראי") הוא כינוי שבו משתמשים דוברי-אנגלית כדי לכנות ראויים לנזיפה. הביטוי העברי המקביל, "פרא אדם", לא היה שמיש בתרגום בגלל ה"אדם". המקור הוא הביטוי היידי "וילדע חיה", שבו דוברי-יידיש מכנים סוררים. כינוי זה שמע סנדק בילדותו מפי אמו בברוקלין.
יחסי הודו–עומאן

היסטוריה

הקונסוליה ההודית הראשונה נפתחה במסקט בפברואר 1955. היא הפכה לקונסוליה רשמית בשנת 1960, והפכה לשגרירות רשמית בשנת 1971. עומאן הקימה את השגרירות הרשמית שלה בדלהי בשנת 1972, ומאוחר יותר פתחה קונסוליה כללית במומבאי בשנת 1976. הסחר בין שתי המדינות הוא עתיק יומין וזאת לאחר ששתיהן קשר גאוגרפי באמצעות האוקיינוס ההודי. מבחינה פוליטית, עומאן היא תומכת קבועה של הודו בעצרת הכללית של האומות המאוחדות. 
יש בעומאן מעל למאה וחמישה אלף אזרחים הודיים המתגוררים שם. במרוצת השנים, ההודים הפכו לקהילה הגולה הגדולה בעומאן. הודו היא יעד מרכזי עבור סטודנטים עומאנים לצאת ללימודים גבוהים. בשנים האחרונות חל עלייה גדולה של תיירים רפואיים הודים המגיעים לעומאן. עומאן מנסה לקדם את עצמה כיעד תיירותי בהודו. מדי שנה, כ-12,000 הודים מגיעים לבקר עומאן.
אפיגרפיה

אֶפִּיגְרַפְיָה (ביוונית: επιγραφή) היא ענף במדע הארכאולוגיה העוסק במיון ובחקר של כתובות ותחריטי סימנים ואותיות על גבי אבן, מתכת, חרס וחומרים דומים. תחום זה נבדל מתחומי המחקר של כתבי יד עתיקים, שנכתבו בדיו על נייר, גוויל, קלף או פפירוס, תחומים הנקראים "פאפירולוגיה" ו"פלאוגרפיה". ענף האפיגרפיה מהווה את אחד מעמודי היסוד של המחקר הארכאולוגי המודרני.
האפיגרפיה עוסקת הן בחקר בלשני של הכתוב והן בניתוח כתובות אלו כמסמכים המעידים על אירועים היסטוריים ועל חיי התרבות בתקופות קדומות.
מדע האפיגרפיה החל להתפתח במאה ה-16. בראשיתו, הוא התמקד בכתובות בשפה הלטינית. בין חשובי החוקרים בתחום זה ניתן למנות את וילהלם הנצן, בארטלומיו בורגסי, ותאודור מומזן. האחרון היה היוזם של אוסף הכתובות הלאטיניות (Corpus Inscriptionum Latinarum) – אוסף רב כרכים שהחל לצאת לאור בגרמניה בשנת 1863, שמכיל את כל הכתובות הלטיניות הידועות, ומקבצן לעבודה אחת. עד היום יצאו כ-20 כרכים, המכילים כ-180,000 כתובות מעובדות, מנותחות ומתורגמות.
ענף ארכאולוגי הקשור לאפיגרפיה הוא הנומיסמטיקה, העוסק בחקר המטבעות.
פרידריך פרדיננד, דוכס אנהלט-קתן

ביוגרפיה

פרידריך פרדיננד נולד ב-25 ביוני 1769, לפרידריך ארדמן, נסיך אנהלט-פלס וללואיזה פרדיננדה משטולברג-ורניגרודה, בתו של היינריך ארנסט, רוזן שטולברג-ורניגרודה.
בשנת 1786 הוא הצטרף לשורות הצבא הפרוסי, שם הוא הועלה לדרגת גנרל מיור, ומ-1792 עד 1794, הוא נלחם במערכות הצבאיות על הריין.
בשנת 1797 מת אביו, ומכיוון שאחיו הבכור היה עם פיגור שכלי, ירש פרידריך פרדיננד את נסיכות אנהלט-פלס, שהייתה חלק מממלכת פרוסיה, אולם בשנת 1803 הוא חזר לשרת בצבא הפרוסי.
ב-20 באוגוסט 1803 התחתן פרידריך פרדיננד עם לואיזה, נסיכת שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-בק, בתו  של פרידריך קרל לודוויג, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-בק ופרדריקה, רוזנת שליבן, שהייתה נסיכה דנית מצאצאי כריסטיאן השלישי, מלך דנמרק, אולם היא מתה כעבור 3 חודשים ללא ילדים.
לאחר קרב ינה-אאורשטדט, הוא פיקד על הרגימנט שלו בצהדניק ליד קווי האויב, אך נאלץ לסגת לבוהמיה על מנת להבטיח את הפירוק מנשק של האוסטרים. מיד לאחר מכן הוא פרש מן הצבא ועשה טיול בהולנד ובצרפת לפני שחזר לפלס. במהלך מלחמת הקואליציה האנטי-צרפתית השישית ב-1813, הוא היה המפקד של האזור הכפרי בשלזיה.
ב-20 במאי 1816 התחתן פרידריך פרדיננד בשנית עם הרוזנת יוליה פון ברנדנבורג, בת לא חוקית של פרידריך וילהלם השני מלך פרוסיה והרוזנת סופיה פון דהנהוף, אולם גם ממנה לא היו לו ילדים.
בשנת 1818 מת דודנו לודוויג אוגוסט, דוכס אנהלט-קתן ללא יורשים, ופרידריך פרדיננד ירש את הדוכסות, וזמן קצר לאחר מכן, הוא ויתר על אנהלט-פלס לאחיו היינריך.
במהלך טיול בפריז בשנת 1825, המירו פרידריך פרדיננד ואשתו את דתם לקתוליות, אולם ניסיונם להמיר את תושבי קתן לאמונה הקתולית נתקלה בהתנגדות מוחלטת.
פרידריך פרדיננד שיפץ את הארמון בניינבורג בעזרת האדריכל גוטפריד בנדהאואר, ובשנת 1828 הוא ייסד מושבה בדרום אוקראינה בשם "אסקניה-נובה", שהייתה ממוקמת בערבות הטאורי, בחלק הצפוני של חצי האי קרים.
ב-23 באוגוסט 1830 מת פרידריך פרדיננד בקתן, ואחיו היינריך, דוכס אנהלט-קתן עלה לשלטון במקומו.