google/wiki40b huggingface dataset:
Science and Technology Daily

Science and Technology Daily הוא יומון סיני לענייני מדע וטכנולוגיה. העיתון יוצא לאור על ידי משרד המדע והטכנולוגיה של סין, ומשמש מקור למידע רשמי לענייני מדע וטכנולוגיה ברפובליקה העממית של סין. לעיתון גירסת אינטרנט המופיעה מאז 1997.
העיתון מכסה בכתבותיו את מדיניות ממשלת סין בתחומי המדע והטכנולוגיה, וכן עוסק בחידושים בתחומים אלה מרחבי העולם. לעיתון נציגויות בכל מחוזות סין וכן במספר מדינות, בהן ארצות הברית, בריטניה, צרפת, רוסיה, יפן, ברזיל וישראל.

קהל הקוראים של העיתון

קהל הקוראים העיקרי של העיתון, אליו מכוונים הכותבים, כולל חוקרים ומדענים, אנשי אקדמיה ותעשייה בסין, וכן דרגים שונים של מקבלי החלטות בסין, אנשי מינהל מקומיים ואנשי עסקים הפועלים בתחומי מחקר ופיתוח. בנוסף מהווה העיתון מקור חשוב ולעיתים בלעדי למשקיפים מחוץ לסין, המעוניינים לקבל מידע על מחקר ופיתוח בסין ועל מגמות שונות של הממשל בנושאי מדע וטכנולוגיה.

כלי לפרסום מדיניות ממשלתית

כמו בעיתון יומון העם, מהווה העיתון Science and Technology Daily כלי להעברת עמדות ממסדיות בתחומי מדינות מדעית וטכנולוגית. העיתון מהווה פלטפורמה לפרסום קווים מנחים של המפלגה הקומוניסטית של סין ושל הממשלה, בתחום המדע והטכנולוגיה.
רשת צרעות (סרט)

הפקה

הסרט הוכרז במאי 2018 כאשר פדרו פסקל ואדגר רמירס לוהקו לתפקידים בסרט, שנכתב על ידי אוליבייה אסאיאס. בספטמבר נוספו לצוות השחקנים פנלופה קרוז, ואגנר מורה וגאל גרסיה ברנאל. אדריה ארחונה לוהקה בדצמבר. בפברואר 2019 לוהקה אנה דה ארמאס.
הצילומים החלו ב-18 בפברואר 2019 בקובה.

שחרור

הקרנת הבכורה העולמית נערכה בפסטיבל הסרטים של ונציה ב-1 בספטמבר 2019. הוקרן גם בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו, בפסטיבל הקולנוע של ניו יורק ובפסטיבל הסרטים הבינלאומי סן סבסטיאן בספטמבר 2019.
באסקט מנרסה

היסטוריה

הקבוצה הוקמה בשנת 1931. בעונת 1979/80 הגיעה הקבוצה עד לגמר הגביע הספרדי, אך הפסידה לקבוצת ברצלונה 92-83. בעונת 1995/96 זכתה הקבוצה בגביע הספרדי לאחר ניצחון בגמר מול קבוצת ברצלונה 92-94.
בעונת 1997/98 זכתה הקבוצה באליפות ספרד, לאחר ניצחון 1-3 בגמר הפלייאוף מול קבוצת טאוגרס באסקוניה. כמו כן זכתה הקבוצה פעמיים באליפות הליגה הקטלאנית.
במסגרת האירופאית שיחקה הקבוצה בגביע קוראץ' בשנות ה-80 ובעונת 1998/99 שיחקה במוקדמות היורוליג והודחה.
מאז שנת 1992, מארחת הקבוצה בהיכל הספורט נואו קונגוסט, המכיל 5,000 מקומות ישיבה. בעבר התווסף לשם הקבוצה גם שם הספונסר הראשי והיא נקראה בשמות: "ריקו מנרסה", "TDK מנרסה", "מרלבורו מנרסה" ו"סוזוקי מנרסה". בשנים 2010-2012 הספונסר הראשי של הקבוצה היה חברת "אסיגניה". מאז 2012 הספונסר הוא חברת "לה-ברואיסה ד'אור".
לוסיה אצ'בריה

קריירה

ספרה הראשון היה ביוגרפיה של קורט קוביין וקורטני לאב: La historia de Kurt y Courtney: aguanta esto משנת 1996. 
הרומן הראשון שלה, אהבה, פרוזאק, סקרנות וספקות (1997) יצא בעברית בהוצאת עם עובד בתרגום יערית טאובר בן-יעקב בשנת 2004. הרומן השני שלה, Beatriz y los cuerpos celestes, זכה בפרס נדאל. הרומן De todo lo visible y lo invisible משנת 2001 זכה בפרס פרימוורה. הרומן איזון מופלא משנת 2004, שיצא בעברית בהוצאת עם עובד בתרגום יערית טאובר בן-יעקב בשנת 2007, זיכה אותה בפרס פלנטה בשנת 2004. בנוסף לרומנים, פרסמה גם שירה; אוסף שיריה Actos de placer y amor זכה בפרס ברקרולה לשירה בשנת 2004. היא פרסמה גם שני קבצים של מאמרים פמיניסטיים, וכן עסקה בכתיבת תסריטים.
בשנת 2011, הכריזה אצ'בריה שתחדל מכתיבה, היות שלדבריה ההעתקה הפיראטית של ספריה הפכה את הכתיבה לבלתי-משתלמת. למרות זאת, פרסמה ספרים גם בשנת 2012 ו-2013, וכן הקימה כתב עת (עם אחרים) בשם AllegraMag בשנת 2012.
מיקרו היסטוריה

מיקרו היסטוריה היא מתודה בחקר ההיסטוריה. 
המיקרו היסטוריה התפתחה בעשורים האחרונים של המאה העשרים. זוהי סוגה חדשה בהיסטוריוגרפיה. ניתן להשוותה להצצה דרך חור המנעול אל חברה מסוימת בנקודת זמן מסוימת בעבר. באמצעות בדיקה מדוקדקת של חומר ארכיוני (משפטי, בדרך כלל) אודות פרשה אחת, שבמרכזה עמדו "גיבור" או "גיבורה" אשר לא נמנו עם השכבות המעצבות את מהלך ההיסטוריה, מציעים החוקרים הסבר למציאות ולתמורות בחיי התקופה – בייחוד בפינות שאליהן אין על-פי רוב גישה בכלי מחקר אחרים.
ייחודה של המיקרו היסטוריה היא בכתיבת ההיסטוריה "מלמטה", מהפרטים הקטנים של חיי היום יום. בחקר ההיסטוריה האנושית, עד שנות השבעים של המאה העשרים, היה מקובל לתאר מגמות ותהליכים. על חייו של האדם הפרטי היה ניתן ללמוד רק מתיאור חייהם של האליטות העשירות והמכובדות. לפני עליית זרם המיקרו היסטוריה לא נסקרו לפרטיהם פשוטי העם, האנשים קשיי היום שעבדו לרוב מבוקר עד ערב ודאגו למחייתם. במהלך רוב שנות ההיסטוריה האנושית לא ידעו רובם קרוא וכתוב, וחייהם הספציפיים לרוב לא הותירו חותם  בספרי ההיסטוריה.
קרלו גינצבורג נחשב לאחד מראשוני זרם ה"מיקרו היסטוריה", עם פרסום ספריו "היסטוריה, רטוריקה, הוכחה", והגבינה והתולעים: עולמו של טוחן בן המאה השש-עשרה (הוצאת כרמל 2005).
היסטוריונים נוספים שעסקו בתחום הם 
נטלי זימון דייוויס, בספרה שובו של מרטין גר (הוצאת חרגול, תל אביב, 2001), עמנואל לה רואה לדורי בספרו "מונטיו" Montaillou, village occitan ‏ (1975) וג'ודית ק. בראון בספרה מעשים מגונים: חייה של נזירה לסבית בימי הרנסאנס מאיטליה (הוצאת חרגול, תל אביב, 2002).
בין החוקרים בישראל שהתמחו במיקרו היסטוריה נמצאת פרופסור יעל עצמון, מהאוניברסיטה העברית, שעסקה במחקריה בהיסטוריה של ההתיישבות הציונית בארץ ישראל מנקודת מבט מתודולוגית של מיקרו היסטוריה. 
גם את ספרה של פרופסור חוה טורניאנסקי, כלת פרס ביאליק, שתרגמה מיידיש בעיבוד מחודש את זיכרונותיה של גליקל מהמלין, ניתן לראות כשייך לסוגה המיקרו היסטורית, וכן ספרה של יעל בוכמן "פאשות, פלחים ופיראטים" העוסק באורחות החיים בא"י במאות ה-16-18.
גיורא רם-פורמן

שירות צבאי

פורמן, יליד קיבוץ מעברות, שירת כטייס בחיל האוויר וכמדריך בבית הספר לטיסה. השתחרר ב-1957 וחזר לאחר שלוש שנים לשירות הקבע. היה שותף בהקמת אחת מטייסות המיראז' 3 הראשונות בחיל האוויר. ב-1965 מונה למפקד טייסת 113, טייסת מטוסי אוראגן. ב-1967 היה אמור להחליף את עמוס לפידות בפיקוד על טייסת 101, טייסת מטוסי מיראז' 3, אך בשל הכוננות בתקופת ההמתנה לפני פרוץ מלחמת ששת הימים, בוטלה ההחלפה. במלחמה השתתף פורמן במבצע מוקד כמוביל בכיר במסגרת טייסת 113, במקביל ערך גיחות במסגרת טייסת 101, ביום השני של המלחמה הפיל מטוס מיג 21 מצרי. כיהן כמפקד טייסת תעופה בבסיס חצור, וכמפקד בית הספר לטיסה. במלחמת ההתשה הפיל שני מטוסים נוספים במהלך קרב אוויר שהתרחש ב-8 ביולי 1969, בו הופלו שבעה מטוסי מיג 21 סורים באזור רמת הגולן. במלחמת יום הכיפורים, היה ראש מחלקת מבצעים של חיל האוויר, במהלך המלחמה נקרא לפקד על כנף 1 (בסיס רמת דוד) לאחר נפילתו של ארלוזור (זוריק) לב ומונה לתפקיד ב-23 באוקטובר 1973. בשל בעיות ראייה הושבת מטיסה. 
ב-1977 היה שותף בצוות ההקמה מחדש של המכללה לביטחון לאומי. לאחר שרן פקר נאלץ לוותר על מינויו כראש להק אוויר וסגן מפקד חיל האוויר, מונה פורמן לתפקיד ב-1979. בתחילת 1981 השתחרר משירות הקבע, חזר לשירות בינואר 1982 ומונה לעוזר ראש אג"ם. במהלך מלחמת לבנון הראשונה המליץ לשר הביטחון, יחד עם עוזר ראש אמ"ן, אביעזר יערי, להימנע מכניסה לביירות. השתחרר בינואר 1983 בדרגת תת-אלוף.

לאחר שחרורו מצה"ל

פורמן הוא בוגר תואר ראשון בכלכלה ומנהל עסקים באוניברסיטת בר-אילן ותואר שני בכלכלה באוניברסיטת תל אביב. לאחר שיחרורו השלים דוקטורט בכלכלה באוניברסיטת ג'ונס הופקינס שבבולטימור. היה מנכ"ל חברת מוצרי מעברות בסוף שנות ה-80. במהלך שנות ה-80 כתב סדרת מאמרים בעל המשמר נגד מלחמת לבנון הראשונה, בין השאר קרא להקמת ועדת חקירה בנושא. פורמן הוא ממקימי המועצה לשלום ולביטחון ב-1988 ונשיאה בתחילת שנות ה-90. בזמן משבר הקיבוצים כיהן כמזכ"ל הקיבוץ הארצי עד שהוחלף ה-1996 על ידי אבשלום וילן.
היה חבר דירקטוריון בחברת רמות של אוניברסיטת תל אביב וכיהן כמנכ"ל חברת התרופות "תרימה" מקיבוץ מעברות. בפברואר 2003 התמנה ליו"ר דירקטוריון חברת מוצרי מעברות וכיהן בתפקיד עד אוגוסט 2014. בתקופתו רכשה החברה את השליטה בחברת "אדמה" מתחום המזון האורגני ואת חברות "אנליט", "טבע טעם" ו"אלטמן" מתחום תוספי התזונה. ב-2009 מכרה מעברות 51% מהבעלות בחברת "מטרנה" לאסם ונסטלה תמורת 268.5 מיליון ש"ח.
במהלך הבחירות לכנסת העשרים בשנת 2015, הוצב במקום ה-96 ברשימת מרצ.
קלרנס מונייאי

ביוגרפיה

מונאיי זכה ב-2016 באליפות דרום אפריקה בריצת 200 מטר בתוצאה של 20.73 שניות, בהמשך השנה סיים במקום הרביעי בריצת 200 מטר באליפות העולם מתחת לגיל 20 שהתקיימה בבידגושץ'. הוא השתתף באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו בה השיג תוצאה של 20.66 שניות ולא העפיל משלב המוקדמות. ב-2017 זכה במדליית זהב באליפות אפריקה מתחת לגיל 20 בתוצאה של 20.22 שניות. באליפות העולם באתלטיקה 2017 נפסל בשלב המוקדמות. 
במרץ 2018 זכה באליפות דרום אפריקה, כשבחצי הגמר קבע שיא לאומי של 19.69 שניות, תוצאה זו מדרגת אותו עשירי בכל הזמנים. במשחקי חבר העמים 2018 סיים רביעי בתוצאה של 20.58 שניות.
דליה והמלחים

עלילה

דליה, צעירה יפהפייה מתגנבת כנוסעת סמויה בקוויבק שבקנדה לאוניית משא ישראלית, שיעדה העיר חיפה. דליה, שנולדה בישראל, עברה בילדותה עם משפחתה להתגורר בקנדה, ומאז מתגעגעת לשוב לארץ מולדתה. לאחר שהמלחים מגלים שחפציהם האישיים נעלמים בזה אחר זה, הם מניחים שיש גנב באונייה ולאחר גישושים הם פוגשים בדליה "הנוסעת הסמויה". המלחים עושים הכל כדי להסתירה מהקברניט הקשוח, וכמובן - כדי לזכות בתשומת לבה ואהבתה וגם להביאה לישראל.
שלישיית גשר הירקון, שחבריה השתתפו בסרט, ליוותה גם את הפסקול שלו. השיר "שייק", פארודיה על הביטלס, בוצע כשחברי השלישייה עוטים פיאות נוכריות בסגנון "החיפושיות". היה זה גם השיר הראשון של השלישייה שנכנס למצעד הפזמונים של גלי צה"ל. בסרט הם שרים גם את "לילה בחוף אכזיב" שכתבה והלחינה נעמי שמר. רביעיית מועדון התיאטרון מבצעת את השיר כתובת קעקע.
רפאלה

היסטוריה

באמצע המאה ה-19 ממשלת הקונפדרציה הארגנטינאית, ובהמשך גם ממשלת ארגנטינה, החליטו שיש לעודד הקמת מושבות חקלאיות באזור על ידי מהגרים אירופאים. אחת ההתיישבויות האלו הייתה רפאלה, שנוסדה ב-1881 על ידי וילהלם להמן הגרמני, ויושבה בעיקר על ידי מהגרים מאזור פיימונטה באיטליה. המושבה נקראה על שמה של רפאלה רודריגס דה אגוסקיסה, אשתו של פליקס אגוסקיסה שהיה חברו של להמן.
כעבור זמן קצר המושבה הפכה לצומת רכבות והאוכלוסייה התחילה לגדול במהירות. ב-26 בינואר 1913 רפאלה קיבלה מעמד של עיר.
החל מתקופת מלחמת העולם הראשונה, שפרצה ב-1914, הסחר בדגנים הצטמצם בכל רחבי העולם. רפאלה, שעד אז כלכלתה התבססה כמעט כולה על חקלאות, עברה תהליך תיעוש והפכה למרכז כלכלי אזורי.

כלכלה

כלכלת רפאלה מתבססת היום בעיקר על תעשיות החלב ועיבוד המתכות. בנוסף, גם כיום הכלכלה מסתמכת במידה מסוימת על חקלאות וגידול מקנה.

תחבורה

רפאלה נמצאת על הכביש הלאומי מספר 34, המקשר בין צפון ארגנטינה לעיר רוסאריו.
רפאלה היא צומת רכבות מרכזי באזור. בעיר עוברות רכבות למספר ערים מרכזיות בארגנטינה, כמו בואנוס איירס, רוסאריו וטוקומאן.

ספורט

ברפאלה נמצאת קבוצת הכדורגל אתלטיקו דה רפאלה, המשחקת בליגת העל הארגנטינאית. הקבוצה משחקת באצטדיון נואבו מונומנטל בעיר.
שריון (חקיקה)

שריון חוקי יסוד

מרבית חוקי היסוד במדינת ישראל אינם משוריינים, ואחרים משוריינים על ידי דרישה ל-61 חברי כנסת כדי לשנותם. בפירוט, חוק יסוד: הממשלה, חוק יסוד: חופש העיסוק, חוק יסוד: משאל עם וחוק יסוד: ישראל - מדינת הלאום של העם היהודי הם חוקים משוריינים, וניתן לשנותם רק ברוב של 61 חברי כנסת לפחות. כמו כן משוריינים אחדים מסעיפיהם של חוק יסוד: הכנסת וחוק יסוד: ירושלים בירת ישראל. יתר חוקי היסוד, כולל חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו, אינם משוריינים. שלושה מסעיפי חוק יסוד: הכנסת ואחד מסעיפי חוק יסוד: ירושלים בירת ישראל דורשים רוב של שמונים חברי כנסת על מנת לשנותם.
למרות שרק חוקי יסוד ספורים כוללים בתוכם שריון פרוצדורלי מפני שינוי, קבע בית המשפט העליון בפסק דין בנק המזרחי כי אמנם חוקי היסוד הכוללים שריון - ישונו אך ורק לפי דרישות השריון (רוב של 61 חברי כנסת ושינוי שנעשה בחוק יסוד). אך הוסיף ואמר כי אף חוקי יסוד שאינם משוריינים רשמית, כוללים שריון פסיקתי, הקובע כי שינוי של חוק יסוד ייעשה אך ורק בחוק יסוד.
הביקורת על כך תהיה כי מלבד הכותרת הנדרשת של "חוק יסוד", שריון פסיקתי זה איננו מהווה מגבלה אמיתית בפני מי שירצה לשנות חוק יסוד, היות שניתן להעביר חוק יסוד אף ברוב של 0–1. אם כן, ניתן יהיה לשנות חוק יסוד אף ברוב כזה, אם רק נוסיף לחוק המשנה את הכותרת "חוק יסוד". כנגד ביקורת זו, ניתן לטעון כי אכן חוק יסוד יכול לעבור ברוב של 0–1 בלבד, אך היות שחברי הכנסת והציבור יודעים כבר את משמעותם של חוקי היסוד, סביר להניח שהכנסת לא תעביר חוק יסוד בקלות שכזו, וכך, טוענים המצדדים בדעה זו, הכותרת של "חוק יסוד", למרות היותה פורמלית בלבד לכאורה, תביא לדיון אמיתי ומעמיק בשינוי הנדון לחוק יסוד קיים וכך תשמר נוקשותם של חוקי היסוד.
סעיף 39(ג) לחוק יסוד: הממשלה מעניק לממשלה כוח חריג באמצעות תקנות שעת חירום: "תקנות שעת חירום כוחן יפה לשנות כל חוק, להפקיע זמנית את תוקפו או לקבוע בו תנאים, וכן להטיל או להגדיל מיסים או תשלומי חובה אחרים, והכל זולת אם אין הוראה אחרת בחוק". באחדים מחוקי היסוד נקבע שריון מכוחן של תקנות שעת חירום, כלומר קביעה שאין בכוחן של תקנות שעת חירום לשנות את חוק היסוד או אחדים מסעיפיו. שריון זה נכלל בחוק יסוד: הכנסת, בחוק יסוד: משאל עם ובחוק יסוד: חופש העיסוק, ובאופן חלקי גם בחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו.
הארבעה

הארבעה הוא הכינוי שבו נזכרו ארבעת חברי ההגנה: עמירם בלינקוב, שרגא הר, אהרון ידידיה ואריה קסלמן, שנהרגו ב-22 בפברואר 1946 במהלך התקפה על מחנה הצבא הבריטי בשרונה שבתל אביב, המקום הנקרא כיום הקריה. ההתקפה הייתה חלק מפעולת מחאה נגד סגירת שערי הארץ בפני עולים יהודים.
באותו יום ההגנה ערכה פעולות חבלה בבסיסי המשטרה הניידת הבריטית בשפרעם, בכפר ויתקין, בג'נין ובשרונה. ארבע הפעולות תואמו לשעה מוסכמת, אך רק השתיים הראשונות בוצעו בהצלחה. הכח בג'נין נסוג לאחר שכוונת התקיפה נחשפה.
משימת הפעולה בשרונה הוטלה על הגדוד השני של הפלמ"ח ופלוגה ב' בחי"ש בתל אביב. תחילת המבצע התאחר בשעתיים וכשהגיעה היחידה המבצעת למקום כבר היו הבריטים במצב הכן אבל עובדה זו לא הובאה לידיעתו של מפקד הפעולה דני מס. במהלך ההתקפה נפגעו מספר מתקנים, והוצתו מוסכי המכוניות ומחסן הדלק.
הארבעה גדלו והתחנכו בתל אביב, ואחרי מותם הובאו בה לקבורה, בבית העלמין נחלת יצחק. מסע ההלוויה הפך למפגן הזדהות המוני עם דרך המאבק בשלטון הבריטי. מעל 50 אלף איש ליוו את הארבעה בדרכם האחרונה למרות מזג האוויר הסוער.
משה פראגר

משה פראגר (1909 ה'תרס"ט - 1984 ו' בתשרי ה'תשמ"ה), סופר ופובליציסט חרדי, עסק בחקר השואה, בייחוד מהפן של הגבורה היהודית הרוחנית שנתגלתה בה. לשם כך יזם והקים את גנזך קידוש השם.

תולדותיו

משה פראגר נולד בשנת ה'תרס"ט בפרבר פראגה  שבוורשה, פולין, למשפחת מרק, משפחה חרדית שנמנתה על חסידות גור. אביו היה צאצא למייסד חסידות גור, האדמו"ר רבי יצחק מאיר אלתר, הידוע בספרו "חידושי הרי"ם". בשנים שלפני מלחמת העולם השנייה השתתף באופן פעיל בכתיבה פובליציסטית ביומון היידי הנפוץ "דאס יידישע טאגבלאט", שנמנה עם עורכיו.
בעת פלישת גרמניה לפולין, שהה משה מרק בוורשה. לנוכח מעשי ההרג וההשמדה של הנאצים, החליט לפעול לתיעוד המעשים. הוא יזם לשכה חשאית בשיתוף הג'וינט בוורשה, שתפקידה היה לרכז חומר על הרציחות והחורבן ולהבריחו לחו"ל, כדי לעורר את דעת הקהל היהודית והעולמית לפעול להצלת יהודי פולין. בעת פעילותו החשאית אימץ לעצמו את שם המשפחה פראגר, על-שם הפרבר הוורשאי פראגה, בו נולד.
פראגר ניצל את תפקידו בג'וינט, כדי לסייע בהצלת האדמו"ר מגור רבי אברהם מרדכי אלתר ומשפחתו. הוא עצמו הצטרף לפמליית האדמו"ר, שהצליחה להבריח את הגבולות ולהגיע לארץ ישראל. פראגר קיווה שיוכל להציל אף את אשתו וילדיו, אך הם נרצחו על ידי הנאצים.
אף לאחר שעלה ארצה המשיך פראגר לתעד את זוועותיהם של הנאצים. במשך שנות המלחמה הוא פרסם מאמרים וספרים שעסקו בנושא זה. חלק נכבד מהם התפרסמו בעיתון דבר.
לאחר המלחמה חזר לאירופה, והשתדל לחזק את רוחם של הניצולים שפגש במחנות העקורים. המפגש עמם והסיפורים ששמע מהם הביאו אותו ליצירה ספרותית ענפה בנושא הגבורה היהודית בשואה. ספרות זו כוללת ספרים, מאמרים ומסות עיוניות. הוא הוזמן לכתוב את הערך "האנטישמיות בגילויה הנאצי" באנציקלופדיה העברית וכתב ערך בן 40 טורים.
במשך שנים ערך את הירחון "בית יעקב" ופרסם בו מאמרי הגות ופולמוס, מסות, סיפורת ושירה. חלק ניכר מכתיבתו הייתה בנושאי השואה והגבורה היהודית. התכתב עם מנהיגי המדינה ובהם דוד בן-גוריון, ואת חליפות המכתבים ביניהם פרסם בעיתון. 
פראגר חי ונשם את השואה במשך כל חייו. הוא ראה את עצמו כשליח ללמד, לחנך, לספר ואף לשיר בנושא זה. באחד משיריו הוא כתב בין השאר:
מדי ערב נשרף אני בכבשנים 
 ומדי בוקר גח אני מתוכם חי וקיים 
 ואז יש כי אני חש בעליל 
 כי אני אינני כלל "אני", 
 מכיוון שאותו "אני" שלי 
 עלה בלהבות טרבלינקה 
 יחד עם כל בני משפחתי, 
 יחד עם כל אנשי קהילתי - ווארשה, 
 אלא שמתוך אותן הלהבות התנשא עם הרוח 
 איזו נשורת של עפר ואפר, 
 ונשורת זו נצמדה במרומי שחק 
 לאות מנגינת הנצח שנפרצה 
 מתוך הלהבות: "שמע ישראל" - "אני מאמין"...
— מתוך "מי אני? - שיח ושיג ביני לבין עצמי", מ. פראגר
פראגר נפטר בלא בנים. את עזבונו הוריש לחסידות גור, שהיה מקורב אליה, ולמפעלו המרכזי - גנזך קידוש השם.
האישה הכושית

האישה הכושית הייתה אשתו של משה רבנו ומוזכרת פעם אחת בתורה: "וַתְּדַבֵּר מִרְיָם וְאַהֲרֹן בְּמֹשֶׁה עַל אֹדוֹת הָאִשָּׁה הַכֻּשִׁית אֲשֶׁר לָקָח כִּי אִשָּׁה כֻשִׁית לָקָח" (ספר במדבר, פרק י"ב, פסוק א').
מרים מתלוננת באוזני אהרן על אודות האישה ה"כושית" אשר לקח משה, וכעונש על דבריה לוקה בצרעת. פרשנים חלוקים בדעותיהם אם הייתה זו צפורה או אשה נוספת שנשא משה.

מסורות חוץ-מקראיות

במסורות יהודיות חוץ מקראיות מופיע סיפור מפורט יותר. ארתפנוס, היסטוריון יהודי, מספר שחנפרע קינא במשה על הצלחותיו ואהבת העם המצרי אליו, לכן שלח אותו כנגד צבא ממלכת כוש עם צבא לא מיומן של איכרים במטרה שיהרג. משה בניגוד לצפיות ניצח את הכושים, זכה באהדתם, בנה להם עיר ולימד אותם את מנהג ברית המילה. זוהי העדות הבתר-מקראית הקדומה ביותר הקושרת בין משה ובין כוש. בספר קדמוניות היהודים מוסיף יוסף בן מתתיהו ומספר שבזמן מצור משה על שבא, עיר המלוכה של כוש, ראתה אותו בת המלך הכושי תרביס והתאהבה בו בשל גבורתו וחוכמת תכסיסיו. היא כרתה איתו ברית נישואין כתנאי להסגרת העיר בידיו. משה עמד בחוזה ולקח אותה איתו חזרה למצרים. אזכור לסיפור זה ניתן גם בתרגום המיוחס ליונתן. לדעת יאיר זקוביץ ואביגדור שנאן, דבריהם של ארתפנוס ויוספוס משקפים מסורת עתיקה שהייתה קיימת בקרב עם ישראל הקדום. מסורת זו לא נכנסה לסיפור חייו של משה הצעיר, אולם היא נרמזת בסיפור צרעת מרים. לדעתם, התורה דחתה את המסורת הזו, משום "שהיא מציגה את משה הצעיר כמשתף פעולה עם המצרים" וכנושא אשה מצאצאי חם בן נח המקולל, אלא שהמסורת המשיכה את חייה בעל-פה וחזרה בספרות הבתר-מקראית.
דסיורים

מאפיינים

הדסיורים חולקים ביניהם מספר קווי דמיון במבנה הגוף, אך יש ביניהם הבדלים ניכרים בגודל. ראשם גדול ובעל חרטום מחודד, אוזניהם קטנות, והם בעלי זנב ארוך, עבה ושעיר. רגלייהם האחוריות והקדמיות לרוב בגודל זהה, ולהם טפרים חזקים המשמשים את רובם לחפירה או לטיפוס. מערכת השיניים שלהם דומה לטורפים מהעולם הישן, והן מותאמות במיוחד ללעיסת מזון מהחי. יש להם ניבים גדולים ומספר רב של חותכות קטנות. הפרווה של הדסיורים שעירה, עבה וצפופה, ולמינים רבים יש שערות זיפיות ארוכות שמקנות להם מראה קיפודי. צבעי הפרווה של סוגי הדסיורים משתנים בהתאם לאזור המחיה; המינים החיים ביערות מתאפיינים בפרווה כהה שצבעה נע משחור לאפור כהה, בעוד שהמינים החיים במדבריות ובסוואנות מתאפיינים בפרווה בהירה בצבע חום בהיר עד צהבהב חולי. לרבים מהדסיורים אין את הכיס האמיתי האופייני לסדרת הקנגוראים, ותחת זאת יש להם קפל עור גדול סביב הפטמות המתפקד בצורה דומה.
הדסיורים פעילים ברובם בשעות הלילה, אם כי יש מספר לא מבוטל של מינים פעילי יום. את שעות המנוחה שלהם הם מבלים במקלט תת-קרקעי, בגזעים חלולים, במאורות או במרומי העצים. יש להם חושים חדים המשמשים אותם בציד. הטרף של הדסיורים משתנה בהתאם לגודלם: המינים הגדולים ניזונים בעיקר מחולייתנים בינוניים, והמינים הקטנים ניזונים מחולייתנים קטנים ומחרקים. ככלל, כל סוגי הדסיורים מסוגלים להרוג טרף בגודלם או אף גדול מהם. תקופת ההריון של הדסיורים קצרה יחסית, ולאחריהם הגורים שוהים תקופה ממושכת בכיס של האם. לאחר מכן, הם מטפסים על גב האם או שוהים בקן מוגן שבנתה עבורם. אצל מספר סוגים קטנים, נפוצה תופעת מוות המוני של הזכרים מיד לאחר עונת הרבייה הראשונה שלהם.
אורציון ישי

ביוגרפיה

ישי הוא בן להורים יוצאי ביטולה (מונסטיר), שבחבל מקדוניה, אשר אבות אבותיהם התיישבו בה אחרי גירוש ספרד. 
את השכלתו היסודית רכש בתלמוד תורה "בית אהרון" בירושלים. את לימודיו התיכוניים השלים במסגרת אקסטרנית. בוגר האוניברסיטה העברית במקצועות ספרות ומקרא ומוסמך לתואר שני לחינוך. עסק בהוראה בבתי-ספר תיכוניים בירושלים. 
סיפוריו התפרסמו בפורומים ספרותיים שונים. סיפורו הראשון "פרחים על קברו של המורה לתנ"ך" התפרסם במוסף הספרותי של העיתון דבר בשנת 1967. אורציון ישי זכה בפרסים ספרותיים שונים: ב-1978 זכה בפרס על-שם פרננדו חנו לספרות ארץ-ישראלית חדשה מטעם יהדות מקסיקו, סיפורו "צבעונים" זכה בפרס מיוחד מטעם משרד החינוך והתרבות. בנוסף על סיפוריו פרסם אורציון ישי ספרי עזר ללימוד התנ"ך לבחינות הבגרות אותו חיבר בעזרת ניסיונו כמורה לתנ"ך בבית הספר רנה קסין בירושלים, שם היה מוכר בשם ישי אורציון (במקום אורציון ישי).

מקורות יצירתו

בראיון להרצל חקק באתר האינטרנט e mago לגבי מקורות זיקתו לעבר אמר אורציון:
"האווירה של השכונה, הפסיפס הצבעוני של הדמויות, אווירת החגים בשכונה, היצרים, האהבות, תערובת של טיפוסים פשוטים ומרתקים. קשה לשכוח את המוזיקה, השירה, השפה, התפילה, הפיוטים בתי הכנסת של השכונה – ותוסיף לכל זה עניינים מיסטיים, רפואה עממית, אמונות בגורל. והיו גם הרבה דברים נסתרים : עזרה הדדית, מתן בסתר, רכילות מרתקת. הרבה יחד, שמחות משותפות. קשה לשכוח את החיים המרתקים האלה."
מקום המפגש אינו ניתן לשינוי

תיאור הסדרה

העלילה מתרחשת במוסקבה זמן קצר לאחר סיום מלחמת העולם השנייה. למדור הפלילי של משטרת מוסקבה הגיע קצין מודיעין צבאי לשעבר מפקח ולדימיר שרפוב (ולדימיר קונקין) והוא הוצב לעבוד ביחד עם חוקר בעל ניסיון רב ראש מפלג ללוחמה בפשיעה  וכנופיות פקד גלב ז'יגלוב (ולדימיר ויסוצקי). ביומו הראשון של השרות, אחד השוטרים הוותיקים נרצח במהלך פעילות מבצעית. ז'גלוב ושרפוב ממשיכים בחקירה ומגלים את הקשר בין הרצח לבין כנופיית "החתול השחור" שנוהגת להשאיר ציור של חתול שחור במקומות בו הם ביצעו שוד.
החקירה נמשכת ולקראת סיומה הוחלט להחדיר את שרפוב לכנופיה תוך העברת מסר מחבר הכנופיה שנעצר. להפתעתו מתברר לו שאחד מחברי הכנופיה הוא חייל שלו מתקופת המלחמה. חייל זה עזר לשכנע את ראש הכנופיה ששרפוב הוא איש בעל ניסיון פלילי רב ואכן יכול לעזור לשחרר את חבר הכנופיה מהמעצר.
בסוף הסרט חברי הכנופיה נעצרים, אך דווקא חייל לשעבר של שרפוב נהרג בשוגג במהלך ניסיון בריחה.
הפנים במאדים

הפנים במאדים היא תצורת קרקע בכוכב הלכת מאדים באזור המכונה קידוניה. אורכה כ־3 ק"מ ורוחבה כ־1.5 ק"מ, והיא נמצאת בערך 10 מעלות מצפון לקו המשווה של מאדים. היא צולמה לראשונה ב־25 ביולי 1976 על ידי החללית ויקינג 1 שהקיפה את הפלנטה באותו זמן. התמונה הובאה לידיעת הציבור בהודעה לעיתונות של נאס"א שישה ימים מאוחר יותר.
רוב הפירושים של התצלום טוענים שמדובר בתצורת קרקע טבעית, הר שולחן אחד מני רבים המפוזרים בסידוניה. פרשנות זו של התמונה הופעת הפנים מוסברת כשילוב של זווית צילום ותאורה (השמש הייתה בשולי האופק המאדימי בשעת הצילום), וההפרדה הנמוכה של התמונה, שגורמת להחלקת אי־סדירויות בפני השטח, ונטיית המוח לזהות תבניות מוכרות, בעיקר פנים (פראידוליה). כמו כן, פער בשליחת המידע מהוויקינג גרם ליצירת כתם שחור בדיוק היכן שהנחיר היה ממוקם על פנים אנושיות. נקודות דומות מפוזרות ברחבי התמונה.
פירוש זה נתמך על ידי עדויות צילומיות מהחללית Mars Global Surveyor בשנים 1998 ו־2001 והחללית Mars Odyssey בשנת 2002. כאן צולם השטח בתנאי תאורה שונים לגמרי וברמת הפרדה גבוהה הרבה יותר, ואכן התצלום לא ממש נראה כמו פני אדם (ראו בתמונה).
פרשנות אחרת של התצלום טוענת שהוא מייצג אנדרטה מלאכותית, ויש שטענו שקיומה היא הוכחה לקיום חיים אינטליגנטיים שחיו או ביקרו במאדים בנקודה כלשהי בעבר. התומך הבולט ביותר של תאוריה זו הוא ריצ'רד הואגלנד. בספרו משנת 1987: The Monuments of Mars: A City on the Edge of Forever, הואגלנד מפרש משטחים קרובים בסביבה כשרידים לעיר חרבה ופירמידות בנויות. פרסום ספרו עודד ופרסם את האמונה שמקור "הפנים במאדים" הוא מלאכותי.
הספקנים אף מציינים כי נופים מסוימים על כדור הארץ ניתנים לפרשנות כפנים. התמונה משמאל של הר סיינט הלנס שצולמה מתחנת החלל הבינלאומית נראית כאילו היא מראה פרצוף הפוך של ריצ'רד ניקסון.

הכיתוב המקורי

הכיתוב המקורי של הצילום היה כדלהלן:
תמונה זו היא אחת מני רבות שצולמו בקווי הרוחב הצפוניים של מאדים על ידי החללית ויקינג 1 בעת חיפוש אחר אתר נחיתה עבור ויקינג 2.
התמונה מראה תצורות קרקע דמויות הר־שולחן שחוקות. מבנה הסלעים הענק במרכז, שדומה לראש אנושי, מקבל את צורתו מהצללים שיוצרים את האשליה של עיניים, אף ופה. רוחב התצורה הוא 1.5 ק"מ (מייל אחד), וזווית השמש היא בערך 20 מעלות. הנקודות על התמונה נוצרו בגלל בעיות בהעברת המידע, שהובלטו בשל הגדלת התמונה. התמונה צולמה ב־25 ביולי מגובה של 1873 ק"מ (1162 מייל). ויקינג 2 תגיע להקפה סביב מאדים ביום שבת הבא (7 באוגוסט), ונחיתתה מתוכננת לתחילת ספטמבר.
— NATIONAL AERONAUTICS AND SPACE ADMINISTRATION
אורי נאמן

אורי נאמן (נולד ב-16 במאי 1939), ראש אגף המחקר ב"מוסד" ולאחר מכן פעיל פוליטי ישראלי.

ביוגרפיה

נאמן גדל בשכונותיה הדרומיות של תל אביב. בגיל 18 התגייס לצה"ל ושירת בנח"ל ולאחר מכן בגדוד הנח"ל המוצנח. בצנחנים עבר מסלול הכשרה כלוחם וקורס מ"כים חי"ר. את שירות המילואים, לרבות מלחמת ששת הימים, מילא בצנחנים.
בעל תואר ראשון בלימודי המזרח התיכון, אפריקה והיסטוריה כללית באוניברסיטת תל אביב, ולאחר מכן גויס לשורות "המוסד", בו מילא מגוון תפקידים ביחידה המבצעית בישראל ובחו"ל, ולאחר מלחמת יום הכיפורים היה מראשוני אגף המחקר. בשנת 1989 מונה לראש אגף המחקר ומילא תפקיד זה עד לשנת 1995.
לאחר פרישתו מ"המוסד" תפקד כיועץ אסטרטגי ולקח חלק בפרויקט של שיחות עם אישים פלסטינים, שימש כיועצו של השר שלמה בן עמי, היה חבר בצוות חשיבה מחדש בראשות השופט אליהו וינוגרד, שמינה הרמטכ"ל שאול מופז, לבירור גורלו של רון ארד וביצע תפקידים שונים בתחום המדיני. בתפקידו האחרון שימש כיועץ במשרד לעניינים אסטרטגיים ובצוות המועצה לביטחון לאומי.
נאמן, יחד עם דוד ארבל, הוציאו לאור ספר בשם שיגיון ללא כיפורים - ההפתעה שלא הייתה והאסטרטגיה שנכשלה המתאר את השתלשלותם של האירועים וקבלת ההחלטות בצמרת המדינה בערב מלחמת יום הכיפורים, מנקודת מבט ייחודית, לפיה הדרג המדיני לא הופתע בפתיחתה של המלחמה עקב כשל מודיעיני, אלא החליט, חרף הידיעה שעומדת לפרוץ מלחמה, שלא לגייס את חיילי המילואים ולהימנע ממכה מקדימה, כתוצאה מהערכה שגם בתנאי פתיחה אלה יביס צה"ל את צבאות מצרים וסוריה. את דעתם על הערכה זו מביעים מחברי הספר כבר בשם שהעניקו לו - "שיגיון ללא כיפורים".
עם הקמת מפלגת "קדימה" בנובמבר 2005, הצטרף נאמן למפלגה וכשלוש שנים לאחר מכן, התמודד בבחירות המקדימות של המפלגה לקראת הבחירות לכנסת ה-18. נאמן נבחר למקום ה-65 הלא-ריאלי, ולא נכנס לכנסת ה-18.
בשנת 2011 יצא לאור הספר "הכרעות גבוליות", אותו כתב עם דוד ארבל.