google/wiki40b huggingface dataset:
יהודה בן טבאי

ייחוסו ככהן גדול

לפי המובא בסדר הדורות נמנה רבי יהודה ככהן והוא היה בנו של טבאי כהן גדול, וכן רבי יהודה בעצמו כיהן בתפקיד הכהן הגדול אחרי פטירת אביו.
לפי המייחסים אותו ככהן, נמנה רבי יהודה בן טבאי כדור שלישי באותו ייחוס של יוסי בן יועזר ורבי יהושע בן פרחיה שקדמוהו, שאף הם נמנו ככהנים.

יהודה בן טבאי והקראים

הקראים בספרי ההיסטוריוגרפיה שלהם מנו את יהודה בן טבאי כממשיך האמיתי של המסורת הקראית. לדעתם, כשעלו שבי ציון חזרה לארץ ישראל, הביאו עימם שתי דרכים לפירוש התורה, ובכך נחלקו לשתי כתות: "כת התאנים הטובות", או "כת הצדיקים" שהמשיכו את המסורת של התורה הכתובה כפי שהייתה בימי המקרא. והכת השנייה שלימים נקראה כת הפרושים, זנחה את דרך התורה הכתובה, והביאה עימה פירושים שגויים שעוקרים את המקרא ממקומו. 
לטענתם, בימי המלך החשמונאי אלכסנדר ינאי, הרג ינאי את כל חכמי ישראל בארץ, ורק שניים הצליחו להינצל: יהודה בן טבאי ושמעון בן שטח. בעוד שיהודה בן טבאי שימר את התורה הכתובה, והמשיך את המסורת הפרשנית מימי המקרא, שמעון בן שטח ברח לאלכסנדריה במצרים, ואסף סביבו את כל הפרושים שפרשו מדרך התורה הכתובה. מאחר ששמעון בן שטח היה אחיה של שלומציון המלכה - אמו של אלכסנדר ינאי, הצליחה שלומציון להשפיע על בנה, ובכך ינאי אישר לשמעון בן שטח לחזור לארץ, מה שלא ניתן ליהודה בן טבאי. כשחזר שמעון בן שטח, טען שבידו נמצאת מסורת מימי משה רבינו לפירוש התורה, היא התורה שבעל פה, ומאז רוב העם נמשך אחרי כת הפרושים.
ככל הנראה, סיפור זה סופר לראשונה על ידי הקראים המאוחרים מהמאה ה-15 או ה-16, ומאז הם מחזיקים בטענה שעד שמעון בן שטח כל עם ישראל היה קראי, והוא זה שייסד בעצם את התורה שבעל פה ואת הזרם הפרושי. אפשר להבחין בכך גם מתוך דבריו של החכם הקראי אליהו בשייצי:
אם היה שמעון בן שטח נהרג כשאר החכמים שנהרגו היינו כולנו לעם אחד
— מתוך הקדשתו לספרו "אדרת אליהו"
לסיפור זה אין כל יסוד היסטורי. אולם נראה שלא נוצר יש מאין, אלא הוא מתבסס על דבריו של רבי יהודה הלוי מהמאה ה-11 בספר הכוזרי. שם מספר החבר שהקראים נוסדו בתקופת יהודה בן טבאי ושמעון בן שטח. ומזה שהדגיש דווקא את שמעון בן שטח כחכם ש"השיב הקבלה לאיתנה" - אחזו הקראים ביהודה בן טבאי כממשיך המסורת הקראית.
מלווה חובה

מלווה חובה הוא איגרת חוב שהמדינה מחייבת את תושביה לרכוש ממנה, כדרך פחות חמורה מאשר מס, למימון תקציב המדינה. בדומה למס, מלווה חובה הוא תשלום חובה הניתן לממשלה, אך בניגוד למס, יש בו תמורה ישירה למשלם, בדמות איגרת חוב שתיפרע בבוא העת. תנאיו של מלווה חובה נחותים מאלה של איגרת חוב הנמכרת באופן חופשי בשוק ההון, תכונה המחזקת את אופיו המיסויי של מלווה החובה. 
מלווה חובה, בניגוד למס, מצריך השקעה במעקב אחר הזכויות שמקנה המלווה ובפירעונו.
בדרך כלל מלווה חובה אינו סחיר במשך שנים אחדות, ולעיתים אינו סחיר כלל, כלומר הוא נפרע רק לאדם שעל שמו הונפק.
מישל פייבר (סופרת)

ביוגרפיה

פייבר נולדה במלאווי לאב ממוצא דרום אפריקאי ולאם ממוצא בלגי. האב הפעיל עיתון צנוע בשם Nyasaland Times והאם כתבה מדור רכילות שבועי. בגיל שלוש היגרה המשפחה לבריטניה. מישל למדה בבית הספר Lady Margaret Hall באוקספורד וקבלה תואר ראשון בביוכימיה באוניברסיטת אוקספורד. העדיפה כתיבה על קריירה מדעית. הייתה שותפה במשרד עורכי דין כיוון שלא חשבה שתוכל להתפרנס מכתיבה. לאחר מות אביה בשנת 1996 עזבה את המשרד לשנת חופשה, טיילה בדרום אמריקה, בצרפת ובארצות הברית, במהלך שנה זו כתבה טיוטה לספרה הראשון Without Charity (ללא צדקה) וכששבה לבריטניה החליטה להגשים את חלומה להיות סופרת. 
את הסיפור הראשון שלה כתבה בהיותה בת 5. פייבר כתבה את הסדרה "דברי ימי האופל" שהביאה לפרסומה הנרחב. הסדרה כוללת שישה ספרים ושלושת הספרים הראשונים בסדרה אח זאב, הולך הרוח וטורף הנשמות תורגמו לעברית ויצאו לאור בהוצאת "כתר".
דניאל סבג

ביוגרפיה

סבג הוא בוגר בית הספר לאמנויות הבמה במכללת סמינר הקיבוצים. הופעתו הטלוויזיונית הראשונה הייתה בשנת 2010, כאשר לוהק לגלם את דמותו של גדעון בסדרת הדרמה "חיים אחרים". בשנת 2011 שיחק בסרט הקצר "פול", לצדם של דרור קרן, אורי אברהמי, יואב הייט ועוד. וכן שיחק בסרט הקצר "חיה עם קסדה" בבימויו של יונה רוזנקיאר. ב-2012 שיחק בתפקיד אורח בסדרת הדרמה "קטמנדו". בשנים 2014–2015 שיחק במשך שתי עונות את אבישי זגורי, אחד התפקידים הראשיים בסדרת הדרמה "זגורי אימפריה". ב-2014 לוהק לשחק בסדרת הנעורים "כוכב הצפון".
הוא שיחק במספר מחזות. בשנת 2008 שיחק במחזות "בתולים" (צוותא), "בגדי המלך החדשים" ו"כיתת יורים". בשנת 2009 שיחק במחזות "מחסן השטוזים של דתיה", "מישהו ימות בסוף" שהוצג בתיאטרון הבימה ו"החברים של ננה" שהוצג בתיאטרון תמונע. ב-2010 שיחק בתיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער במחזה "לשמור על הכדור" ובהמשך שיחק במחזות "שלג ויער" בתיאטרון דימונה ו"25", זוכה פסטיבל עכו שהוצג בתיאטרון הבימה. בשנת 2011 שיחק ב"הבימה" במחזות "אם יש גן עדן", "מלכת היופי של לינן" ו"איש עומד מאחורי אישה יושבת". החל משנת 2014 הוא משחק בתיאטרון הבימה במחזות "אבא גוריו", "הקמצן", "יהוא" ו"עת דודים". החל משנת 2016 הוא משחק במחזה "אשה בורחת מבשורה" בתיאטרון הקאמרי (בשיתוף עם הבימה).
החל משנת 2017 הוא משחק במחזה "פילומנה" בתיאטרון הבימה החל משנת 2019 הוא משחק בהצגה "הרובוטית" בתיאטרון הבימה לצידה ובכיכובה של אשתו הגר טישמן המגלמת את הרובוטית.
הוא השתתף בפרסומות ל"סלקום", "ספרינג" ו"בירה מכבי". ב-2015 שיחק בתפקיד אורח בסדרה "רון" ב-Yes, בה גילם את אודי, חבר של רון. ב-2018 שיחק בסרט "הצלילה".
דון קרלוס ביואל

ביוגרפיה

ביואל נולד בעיר מריאה שבאוהיו, וחי באינדיאנה לפני פרוץ מלחמת האזרחים. הוא סיים את האקדמיה הצבאית ב-1841 והוצב כסגן משנה בחיל הרגלים. במלחמת מקסיקו הוא שירת תחת פיקודם של זכארי טיילור ווינפילד סקוט, קיבל שלושה עיטורי גבורה ונפצע בקרב על צ'ורובוסקו. בין המלחמות שירת כשליש צבאי בקליפורניה.
עם פרוץ מלחמת האזרחים סייע ביואל בארגון ארמיית הפוטומק ופיקד למשך זמן קצר על אחת מיחידותיה. בנובמבר 1861 החליף את ויליאם שרמן בראש מחוז אוהיו (שהפך לארמיית אוהיו ולאחר מכן לארמיית קמברלנד), והוטל עליו לפעול במזרח טנסי - אזור שהיה ידוע באהדתו לצפון והיה בעל חשיבות למאמצים הפוליטיים של המלחמה. ביואל התעלם מהפקודות שקיבל ויצא לעבר נאשוויל, אותה כבש ב-25 בפברואר 1862, תוך שהוא נתקל בהתנגדות מועטה בלבד. ב-21 במרץ קודם ביואל לדרגת מייג'ור גנרל. 
בקרב שילה תגבר ביואל את כוחותיו של יוליסס גרנט, וסייע לו להביס את כוחות הדרום ב-7 באפריל 1862. ביואל גרס כי כניסתו לקרב מנעה את תבוסתו של גרנט, דבר שגרם לגרנט לנטור לו טינה לשנים לבוא. ביואל המשיך תחת פיקודו של הנרי האלק במצור על קורינת', ובחודשים יוני ויולי החל במסע בראש ארבע דיוויזיות לעבר צ'טנוגה, אך קוי האספקה שלו נותקו על ידי פרשיו של נתן בדפורד פורסט, והתקדמותו נעצרה.
ביואל היה אחד הקצינים הבודדים בצבא הצפון שהיה בעל עבדים עם פרוץ המלחמה (שאותם ירש ממשפחתה של אשתו), ולכן נחשד על ידי רבים באהדה לדרום. חשדות אלה רק התגברו לאחר שביואל אכף מדיניות של התעלמות מאזרחי הדרום במהלך פעולותיו בטנסי ובאלבמה. ב-2 במאי 1862, כאשר העיר את'נס באלבמה נבזזה על ידי חיילי הצפון, העמיד ביואל למשפט צבאי את נציגו בעיר, ג'ון טורצ'ין. ב-30 בספטמבר 1862 נכנע הנשיא אברהם לינקולן ללחצים שהופעלו עליו, והורה כי הגנרל ג'ורג' תומאס יחליף בתפקידו את ביואל. תומאס סירב לקבל עליו את המינוי, ולינקולן נסוג בו והותיר בתפקיד את ביואל, אך טורצ'ין לא עמד לבסוף למשפט צבאי ואף קודם לדרגת בריגדיר גנרל.
בסתיו 1862 פלש הגנרל הדרומי ברקסטון בראג לקנטקי וביואל נאלץ לסגת צפונה עד לנהר האוהיו. צבאותיהם של השניים נלחמו ב-8 באוקטובר 1862 בקרב פריוויל, שהסתיים ללא הכרעה, אך עצר את התקדמות צבא הדרום ואילץ אותו לסגת לטנסי. לאחר שביואל לא הצליח לרדוף אחר כוחות הדרום הנסוגים הוא הודח מהפיקוד לטובת ויליאם רוסקרנס. ביואל נותר ללא תפקיד צבאי רשמי למשך שנה וחצי, אותן בילה באינדיאנפוליס, עד שעזב את השירות הצבאי ב-23 במאי 1864.
לאחר סיום המלחמה התגורר ביואל באינדיאנה ובקנטאקי, עבד בתעשיית הברזל והפחם כנשיא "חברת הברזל של נהר גרין". הוא נפטר ברוקפורט שבמדינת קנטאקי ונקבר בסנט לואיס, מיזורי, בבית הקברות בלהפונטיין.
סטראדה ביאנקה

מונטה פאשי ארויקה

המרוץ נוסד בשנת 1997 כ"גראן פונדו", לרוכבים חובבנים על אופני וינטג' בלבד סביב רחובות סיינה. המטרה של המארגנים הייתה לנסות לשחזר מרוצים שהיו נהוגים בעבר, על אופניים כבדים וישנים, ברחובות עם עפר שלא סלולים היטב.
בשנת 2007 הפך המרוץ למקצועני, שנקרא מונטה פאשי ארויקה. במרוץ ניצח אלכסנדר קולובנב הרוסי. המרוץ נערך ב-9 באוקטובר, המרוץ החל בגאיולה אין קיאנטי והסתיים בסיינה.
ב-2008, הועבר המרוץ למחצית הראשונה של מרץ, קרוב יותר לקלאסיקות האביב וניצח בו פביאן קנצ'לארה. ב-2009, המרוץ נקרא "סטראדה ביאנקה - ארויקה טוסקנה. וב-2010 הפך רשמית ל"סטראדה ביאנקה", ונוספו לו עוד תשעה קילומטרים.

סטראדה ביאנקה

ב-2014, המרוץ התחיל בסן ג'ימיניאנו.
בשנת 2015, שונה שמו שוב ל"סטראדה ביאנקה - ארויקה פרו", באותה השנה נוסד גם מרוץ נשים ונקרא באותו השם. במרוץ ניצחה מייגן גווארנייר האמריקאית. ב-2017, המרוץ הפך למרוץ וורלד טור. תאריך המרוץ נמצא בסמוך למרוצים כמו טירנו - אדריאטיקו ומילאנו - סן רמו, ולכן הרבה מהמשתתפים במרוץ אחד נוהגים להשתתף גם בשניים האחרים. אף על פי שהמרוץ נערך באיטליה, נכון ל-2019 ניצח בו רק רוכב איטלקי אחד; מורנו מוזר מקבוצת קנונדייל ב-2013.
ברבריה

ברבריה היה מונח שגור בפיהם של האירופאים מן המאה השש עשרה עד המאה התשע עשרה, ככינוי לחופה המערבי והתיכוני של צפון אפריקה, שכיום משתרעות  בו המדינות מרוקו, אלג'יריה, תוניסיה ולוב. שם זה נגזר מן הברברים, שהם תושביה הקדומים של צפון אפריקה.
בארצות המערב כינוי זה היה קשור בשמם של הפיראטים ושל אלה שעסקו בסחר עבדים שבסיסם היה בחופי צפון אפריקה. הם תקפו ספינות ויישובים באזור הים התיכון ולחופי האוקיינוס האטלנטי, תפסו וסחרו בעבדים מאירופה ומאפריקה שמדרום לסהרה. מעריכים כי בברבריה היו כשלושה מיליון עבדים נוצריים. בעיני האירופאים בירת האזור הייתה טריפולי, אם כי מרקש שבמרוקו היוותה את המרכז הברברי הגדול והחשוב ביותר. גם הערים אלג'יר שבאלג'יריה וטנג'יר שבמרוקו נחשבו לפעמים כערי הבירה של ברבריה.
ברבריה לא היוותה תמיד יחידה מדינית. בימי הביניים שלטו באזור שליטי שושלת אל-מוואחידון ושושלת חפסיד, שאיחדו ארצות אלה לתקופות קצרות. למן המאה השש עשרה ברבריה חולקה ליחידות המדיניות של מרוקו, אלג'יריה, תוניסיה וטריפוליטניה (טריפולי). שליטיהן הבולטים של ארצות ברבריה היו הפאשה או הדיי של אלג'יריה, הביי של תוניסיה והביי של טריפולי. שליטים אלה היו כפופים להלכה לסולטאן האימפריה העות'מאנית, אך למעשה היו עצמאיים.
פעולתה הצבאית הראשונה של ארצות הברית בארצות חוץ היה קרב דרנה (דרנה, קירנאיקה) ב- 1805 שבו לקחו חלק הצי האמריקני וחיל הנחתים האמריקני, במטרה להשמיד את הפיראטים ולשחרר עבדים אמריקנים.
קטלב מצוי

מאפיינים

הקטלב המצוי מגיע לגובה של עד 5 מטרים. בארץ ישראל, הוא נפוץ בחורשים בגליל, בכרמל, ביהודה ובשומרון בעיקר על קרקעות חוואריות. קטלב מצוי הוא צמח מוגן בישראל
הקטלב עץ ירוק עד הבולט בצבע החום-אדום של קליפת גזעו החיצונית. הגזע עצמו הוא ירוק. הוא בעל עלים גדולים ומבריקים. פרחיו (פורחים באביב) בצבע קרם ופירותיו קטנים ועגולים בצבע אדום עז. הפירות בעלי זרעים רבים וטובים למאכל אדם.
קיימות מספר אגדות עממיות המסבירות את שמו וצבעו של העץ. אחת האגדות מספרת כי רועה רב עם אביו. תוך כדי המריבה הניף הבן מטה על אביו והרגו. הענף הוכתם בדם והצמיח עץ שגזעו אדום וחלק. מכאן "קטלב"- קטל-אב. שם דומה מופיע גם בלשון הסורית לאחד ממיני הקטלב, ה-arbutus unedo: ܩܛܠ ܐܒܘܗܝ (בתעתיק "קטל אבוהי") שפירושו "קטל אביו".
פליקס פברי

מסעותיו

המסע הראשון - דרכו לארץ הקודש עברה מאולם למדינגן, שם פגש קבוצת צליינים. משם המשיכו לאינסברוק, חצו את הרי האלפים לטרוויזו ומשם לוונציה. בוונציה עלו על אונייה שהפליגה דרך נמלי קורפו, כרתים וקפריסין. מקפריסין הפליגו לארץ ישראל, סביר להניח שדרך נמל יפו. מיפו עלו לירושלים. המסע חזרה עבר באותה דרך, למעט עצירה נוספת ברודוס, אי שהיה תחת מצור טורקי בהפלגתם אל הארץ.
המסע השני - הדרך אל ירושלים הייתה כמו במסע הקודם, כולל עצירה ברודוס. אולם במסע זה המשיכו עולי הרגל בשיירת גמלים וביקרו גם בבית לחם, בחברון ובאזור הנגב (שפברי מכנה אותו "מדבר צקלג") אל עזה. משם המשיכו במסע מפרך בעומק סיני (דרך מנזר סנטה קתרינה, "חורב" בפיו) אל קהיר לפני שחזרו לאירופה. למסע זה הצטרף גם ברנרד פון בריידנבאך, שפרסם ספר מסעות מאויר משלו עליו.
בספרו רחב היריעה "ספר המסעות של פליקס פברי" הוא מקדיש מקום רב להיסטוריה של ממלכת ירושלים הצלבנית ולתיאור מפורט של הסולטנות הממלוכית של ימיו. כמו כן הוא מפרט על העדות השונות ומהווה מקור מידע חשוב על מצבם של יהודי ירושלים, ארץ ישראל ומצרים באותה תקופה.
כתיבתו של פליקס פברי מיועדת להדרכת הצליין המבקר בארץ. הוא מהווה דוגמה לסוג כתיבה חדש של מדריכי-צליינים. המייחד את הספרות ה"חדשה" הזו היא זווית הראייה הפרקטית. לא רק סיפורי קדושים ותיאורי מקומות קדושים אלא מידע המתיימר להיות אמין ומדויק בקשר למקומות הלינה, סדרי התפילה ומועדיהם, השווקים ומחיריהם, ואזהרות מפני עורמתם של הסוחרים ורמאויותיהם של מורי הדרך - כלומר, כל מה שנמצא במדריך תיירים מודרני. פברי הוא תייר סקרן וכותב שנון. ספרו מלא אנקדוטות ותיאורים של מנהגים מקומיים, מראות טבע, נוף ואדם.
ישעיהו ליבמן

ביוגרפיה

ישעיהו ליבמן נולד בארצות הברית. בשנים 1949–1952 למד בגימנסיה הרצליה בתל אביב, ולאחר מכן שב לארצות הברית. עלה לישראל באופן סופי בשנת 1969.
למד באוניברסיטאות: מיאמי, ג'ונס הופקינס, אילינוי וקולומביה.
פרופ' ליבמן חקר את השפעתם של מיתוסים וסמלים על החברה הישראלית.
בשנותיו האחרונות ייחד את תשומת לבו לשני נושאים הקשורים זה בזה: הממד היהודי בחיים הציבוריים בישראל ובחייהם הפרטיים של הישראלים והיחסים בין חילוניים לדתיים בישראל. מחקר זה הניב כמה מאמרים ושני ספרים, אחד בהם בעברית, "לחיות ביחד" (1990), בהוצאת "כתר" (ראה אור גם בתרגום אנגלי).
בעקבות עבודתו האקדמית זכה להכרה בינלאומית שהובילה, בין היתר, להזמנתו לסדרה של הרצאות בבית הספר ללימודים אוריינטליים ואפריקניים (SOAS) בלונדון. כמו כן מונה על ידי מרכז רבין לחקר ישראל לערוך את הספר "רצח פוליטי: רצח רבין ורציחות פוליטיות במזרח התיכון" (1998).
בשנת 2003 קיבל את פרס ישראל, וב-4 בספטמבר באותה שנה הלך לעולמו, בגיל 69.
יהלי גת

ביוגרפיה

גת למד באוניברסיטת תל אביב בחוג לקולנוע וטלוויזיה. עוסק בכתיבה, בימוי והפקת סרטי קולנוע וטלוויזיה, בעיקר תיעודיים. גת היה ממקימי הטלוויזיה הקהילתית בישראל. הוא מתמקד ביצירתו בעיקר בנושאים חברתיים הקשורים לצבא-חברה, שואה, פערים חברתיים ודת ומדינה.
גת היה חבר באיגוד המפיקים ובהנהלת פורום היוצרים הדוקומנטריים. חתן פרס וולג'ין על הפקה במשותף עם דוד פישר של הסרט רשימת אהבה, שנבחר כסרט התיעודי הטוב ביותר וקיבל את פרס אופיר לשנת 2000. בין היתר הפיק גם את הסדרה התיעודית בשמונה חלקים מדינה במיל. ביים את הסרטים הרוח, החושך, המים על נעמי שמר ואוצר אושוויץ על אוצר שהטמינו יהודים ליד מחנה ההשמדה אושוויץ וקבוצה היוצאת לחפשו. הסרט זורם כנהר גדול מ-2005 בהפקתו זכה בפרס הסרט התיעודי בפסטיבל חיפה. יצר את חושפים את הגוף לערוץ הנשיונל ג'אוגרפיק העולמי.
כחלק מעידוד הקולנוע התיעודי מקדם גת סטודנטים המביימים את סרט הגמר התיעודי שלהם במסגרת עמותת דוקווילג'.
גת נשוי ואב לארבעה.
שמעיה דוד ויין

הרב שמעיה דוד ויין (ה'תרס"א, 1901, ראצק - כ"ג באייר ה'תשכ"ז, יוני 1967, ירושלים) היה רבה הראשון של העיר חולון למן היווסדה ועד מותו.

ביוגרפיה

נולד בסוף שנת ה'תרס"א (1901) בעיר ראצק בגבול פולין-ליטא לר' דוב ואסתר חנה, בתו של רב העיר מרדכי רמברג. בצעירותו למד מפי סבו, עמו היה מטייל ביער הסמוך לעיירה תוך כדי לימוד. בין השאר, קיבל מסבו את ארחות תנועת המוסר. לאחר מכן למד בסובאלק בישיבתו של הרב דוד לייב קפלן ובשנת ה'תרע"ט או ה'תר"פ החל ללמוד בישיבת סלבודקה אצל הרב ברוך הורביץ, הרב ניסן יבלונסקי, והושפע מהמשגיח ירוחם ליבוביץ ששימש בישיבה תקופה קצרה. לאחר שישיבת סלבודקה המרכזית שבה מקרמנצ'וג לסלבודקה, המשיך ללמוד מפי הסבא מסלבודקה, הרב משה מרדכי אפשטיין והמשגיח אברהם גרודזינסקי. בשנת ה'תרפ"ד עבר ללמוד בישיבת ראדין והושפע רבות מהרב ישראל מאיר הכהן ומהרב נפתלי טרופ. בראדין למד בחברותא עם הרב ראובן טרופ, והשניים שמרו על קשרי ידידות אמיצים כל חייהם. בשנת ה'תרפ"ז עלה לארץ ישראל, ושב ללמוד בישיבת סלבודקה בחברון. בשנת ה'תרפ"ט התחתן עם רישל בתו של הרב ראובן מילצקי, ועבר ללמוד בירושלים. עם הקמת כולל "היכל התלמוד" בתל אביב, בשנת ה'תרצ"א, עבר ללמוד שם. בתל אביב החל ליזום פעילויות להפצת יהדות ותורה, בפרט בקרב הנוער. פעילותו היוותה את הבסיס ל"ארגון הנוער ללימוד היהדות" שפעל בעיר שנים רבות.

רבנותו

בשנת ה'תרצ"ה עבר לכהן כרב בשכונה החדשה שהוקמה מדרום לתל אביב, שכונת אגרו-בנק. בתחילת כהונתו לא קיבל משכורת על עבודתו, וחי מהקצבה שקיבל מהכולל. לימים, כשאוחדה אגרו-בנק עם השכונות שסביבה ליצירת העיר חולון, הפך הרב ויין לרב העיר. בשנת 1960 המינוי הפך לרשמי, למרות התנגדות הפועל המזרחי בעיר וראש העיר. בשנת 1963 אף התמנה תחתיו כרב העיר הרב ברוך יהושע ירחמיאל רבינוביץ', והרב ויין תבע אותו על כך לדין תורה. הקים את שירותי הדת בעיר כולל הקמת עירוב, מקווה טהרה, שחיטה, כשרות ועוד. הוא השפיע על התעשיין אריה שנקר, שהתגורר באגרו-בנק, שיממן בניית בית כנסת בשכונה. כמו כן, פעל לשמירת השבת במרחב הציבורי, והיה הולך בשבתות לתחנת המוניות על מנת שנוכחותו תרתיע נהגים מלנסוע. הקים ישיבה בחולון, בראשה הועמד הרב אריה יוכט, אך הישיבה נסגרה כעבור שנתיים וניסיונות נוספים להקים ישיבה בעיר לא נשאו פרי.
לצד פעילותו הדתית, עסק גם בגיוס כספים לצדקה הוא הקים את חברת "אביעזר" לסיוע למשפחות שאיבדו את פרנסתם, ושתי קופות גמ"ח.
היה מבאי ביתו של החזון איש והתייעץ עמו בענייני הלכה ורבנות.
לאחר חג הפסח ה'תשכ"ז אושפז בבית החולים שערי צדק בירושלים, שם נפטר בשנתו בכ"ג באייר. נקבר בהר המנוחות. לא העמיד צאצאים אחריו. שמו הונצח בכולל "בית דוד" בחולון בראשות הרב יצחק זילברשטיין.
רעייתו הוציאה לאור את חידושיו על הש"ס והרמב"ם, דרשות ופרקים במחשבה, בשם "שמועות דוד".

משפחתו

אחיו הרב זאב ויין כיהן כרב בשיקגו, אביו של הרב ברל ויין. אח נוסף, הרב טוביה חיבר את הספר "יין הטוב" על תרגום אונקלוס, תרגום ירושלמי ותרגום יונתן על התורה, חותנו של הרב זלמן קורלנדסקי, שכיהן כראש כולל בית דוד בחולון. אח נוסף היה הרב יהודה ויין, רבה של וידז', שהוצא להורג על ידי השלטון הסובייטי.
קומפלמנטציה

קומפלמנטציה (מילולית: השלמה) היא התהליך בגנטיקה בו הכלאה בין שני זנים בעלי פנוטיפ זהה, השונה מזן הבר, נותנת צאצאים בעלי פנוטיפ של זן הבר. הכלאה של הזנים, כל זן בתוך עצמו, תיתן תמיד את הפנוטיפ המוטנטי, לגן מוטנטי רצסיבי. הכלאה בין שני הזנים שנותנת צאצאים בעלי פנוטיפ שונה מעידה על קיום תכונת הקומפלמנטציה. משמעות הדבר תהיה שהמוטציה בכל אחד מהזנים נמצאת במקום (Locus, לוקוס) שונה בגנום של האורגניזם.
משפט ז'יראר

בטריגונומטריה ספירית, משפט ז'יראר (באנגלית: Girard's theorem) קובע שסכום הזוויות של משולש גיאודטי על כדור סוטה מ- סטייה חיובית שערכה פרופורציונלי לשטח המשולש , או, בניסוח שקול: , כאשר r הוא רדיוס הכדור. את המשפט, שהוא המקרה הלא-טריוויאלי הפשוט ביותר של משפט גאוס-בונה, גילה והוכיח המתמטיקאי הצרפתי אלבר ז'יראר.

הוכחת המשפט

הרעיון המרכזי של ההוכחה הוא להסתכל בהשלמה של המשולש הספירי, כלומר להסתכל לא רק על קשתות המעגלים הגדולים שמהוות את צלעות המשולש, אלא על כל ההיקף שלהם, כמומחש באיור. ניתן לראות שכל שני מעגלים גדולים נפגשים בשתי נקודות אנטיפודיות, ולכן יוצרים זוג של "רצועות כדוריות", אותם נכנה סהרונים (lunes). סהרונים אלו חופפים בחלקם, כאשר אזורי החפיפה הם שני העותקים של המשולש הכדורי. מיישום עקרון ההכלה וההפרדה לצורך חישוב שטח ניתן לקבל איפוא ששטח הכדור  שווה לסכום שטחי שלושת זוגות הסהרונים פחות ארבע פעמים שטח המשולש הכדורי. הסיבה לכך היא שכל סהרון מכיל את שטח המשולש הכדורי, בעוד יש שני משולשים כדוריים בלבד, לכן ספרנו את השטח A של המשולש הכדורי 6 פעמים כאשר יש למנות אותו פעמיים בלבד, ומכאן מגיע המחוסר 4A. כיוון שזווית הפתיחה של כל סהרון היא אחת מהזוויות הקודקודיות של המשולש הכדורי , ניתן לקבל ששטח הסהרון פרופורציונלי לזווית הקודקודית שמתאימה לו ושווה במדויק ל-: . מהצבת כל הקשרים האלו נקבל:
ומצמצום ב-4 והעברת אגפים נקבל את התוצאה המבוקשת:
מ.ש.ל
היסטוריה נוגדת-עובדות

היסטוריה נוגדת-עובדות (Counterfactual history) או היסטוריה וירטואלית היא סגנון בהיסטוריוגרפיה שמנסה לענות על שאלות "מה היה קורה אילו", הקרויות גם "נוגדי-עובדות". בלאק ומק'ריילד סיפקו את הגדרה לסגנון זה: "זהו, בבסיס, רעיון השערת מה שלא קרה, או מה שיכול היה לקרות, על מנת להבין את מה שכן קרה". מתודה מחקרית זו מבקשת לחקור את ההיסטוריה ואת אירועיה באמצעות הסטת ציר הזמן. בהיסטוריה החלופית שנוצרת אירוע מפתח בהיסטוריה לא התרחש או שתוצאתו הייתה שונה מהתוצאה במציאות. באמצעות השיטה מופקת סוגה ספרותית הקרויה היסטוריה חלופית, היסטוריה ספקולטיבית או היסטוריה היפותטית.
אחת ממטרות ההיסטוריה נוגדת-העובדות להעריך את החשיבות היחסית של אירוע, תקרית או אדם מסוים על ההיסטוריה. לדוגמה, בתשובה לשאלה "מה היה קורה אילו היטלר היה שותה קפה במקום תה באחרי-הצהריים לפני שהתאבד?", ציר הזמן יוותר ללא שינוי – היטלר היה ככל הנראה עדיין מתאבד ב-30 באפריל 1945, בלי קשר למה שתה באחרי-הצהריים. לעומת זאת, בתשובה לשאלה "מה היה קורה אילו היטלר היה מת בניסיון ההתנקשות ביולי 1944?" מתברר שאפשרויות רבות נעשות מסתברות – החל מקריסת המערכת הנאצית ועד למערכת יציבה בראשות הימלר, גבלס, שפר, בורמן, גרינג וכו'. אם כך, העלאת "נוגד-העובדות" מעמידה את חשיבותו כיחיד של היטלר במבחן וגורמת למחשבה עד כמה גורלו האישי הוא שעיצב את פני המלחמה ובשל כך את ההיסטוריה העולמית.

ההבדל בין היסטוריה נוגדת-עובדות להיסטוריה חלופית

היסטוריה נוגדת-עובדות אינה רוויזיוניזם היסטורי או היסטוריה חלופית.
ההיסטוריה נוגדת-העובדות מבדילה עצמה משתי הסוגות האחרות בהתעניינותה באירוע מדומיין, ובאמצעות העיסוק בו מנסה להעריך את השפעתו של האירוע שהתרחש במציאות. היסטוריונים אלו מתווים את השפעת השינוי באופן כללי, ואינם מתעכבים על תוצרי לוואי של התרגיל המחשבתי על ההיסטוריה. כותב היסטוריה חלופית, לעומת זאת, מתעניין דווקא בתרחישים היפותטיים ספציפיים הנובעים מהאירוע הבדיוני או מהתקרית. סופר הכותב ספרות בדיונית רשאי, אם כן, להמציא דמויות ואירועים בתוך ההיסטוריה המדומיינת.
הקו העובר בין שתי הסוגות מטושטש לעיתים, מפני שהיסטוריונים יכולים ליצור לוחות זמנים מפורטים כאילוסטרציה לרעיונותיהם לגבי השינויים העשויים להתרחש, אבל בדרך כלל ברור מהם השינויים המרכזיים שצופה הכותב ואלו פרטים ספציפיים מובאים רק לצורך המחשה.

ביקורת

רוב ההיסטוריונים מתייחסים להיסטוריה נוגדת-העבודות כמבדרת אך לא יותר, מפני שלדעתם היא אינה עומדת בסטנדרטים של המחקר ההיסטורי בשל אופיה הספקולטיבי. סנגוריה של ההיסטוריה נוגדת-העובדות מגיבים פעמים רבות כי כל דיון בסיבתיות בהיסטוריה עושה שימוש ב"נוגדי-עובדות" – למשל, הטענה כי החלטה צבאית מסוימת סיעה למדינה לנצח במלחמה מניחה שאם ההחלטה לא הייתה מתקבלת היה למדינה סיכוי נמוך יותר לנצח, או שהמלחמה הייתה אורכת זמן רב יותר.
מאחר שההיסטוריה נוגדת-העובדות היא פיתוח חדש יחסית, טרם נעשתה ביקורת רצינית ושיטתית על שימושיה ועל השיטות שבהן נעזרים חוקריה, שכן תנועת החוקרים בזרם זה טרם פיתחו מסגרת רצינית וכלי מחקר שיטתיים לשימוש בסוגה.
מבצעי שפט

מבצעי שפט הם שתי פשיטות של כוחות חי"ר מוסק לעומק סוריה שנערכו בתקופת מלחמת ההתשה במטרה לפגוע במטרות צבאיות או אסטרטגיות ובכך להקטין את הרצון הסורי להסלים את המתיחות בגבולה עם ישראל.

הרקע

בפברואר 1970, יזמו הסורים מספר תקריות אש בין צבא סוריה לבין צה"ל לאורך הגבול. בתקריות האש נהרגו ארבעה חיילים ישראליים ו 12 נפצעו. צה״ל החליט להגיב בפשיטות מוסקות של כוחות חי"ר מובחר לחבלה הפגנתית במתקנים צבאיים בעומק שטח סוריה. במרץ בוצעו שלוש פשיטות ישראליות מוסקות עמוקות שגרמו נזק למתקנים צבאיים סוריים ולאחריהם לא יזמו עוד הסורים תקריות אש והשקט נשמר בחזית הסורית למשך מספר חודשים.
בחלוף מספר חודשים פנתה מצרים לסוריה וביקשה ליזום תקריות אש במטרה להקטין את הלחץ הכבד שהפעיל צה"ל על צבא מצרים בחזית התעלה במלחמת ההתשה. כתוצאה מתקריות האש הללו שיזמו הסורים נהרגו בחודש יוני 1970, 12 חיילי צה"ל ו- 63 נפצעו. שוב החליטה ישראל להלום בעומק סוריה ולאותת לסורים כי ייזום תקריות אש יגבה ממנה מחיר כבד.

הפשיטות

שתי הפשיטות נערכו בלילה שבין ה-16 לבין ה-17 ביוני 1970 ונקראו מבצע שפט 37 ומבצע שפט 47.

שפט 37

שני מסוקי יסעור ובהם כוח בפיקוד סגן מפקד גדוד הנח"ל המוצנח, רס"ן דורון רובין, המריאו בשעה 21:37 לתקיפת מחנה נאבק שהיה מחנה טירונים עורפי של הצבא הסורי כ- 70 ק"מ צפון מזרחית לדמשק. המסוקים נחתו סמוך למחנה ופרקו מתוכם את הכוח ומרגמות כבדות. אחד המסוקים שב לישראל ואילו השני המריא שוב לגובה 2500 רגל ושימש לתצפית טיווח המחנה הסורי. לאחר שהחיילים סיימו לשגר את 70 פצצות המרגמה על המחנה הסורי, שב המסוק לאסוף את הכוח ושב לישראל דרך לבנון ומעל הים התיכון. שני חיילים סוריים נהרגו מההפגזה וחמישה נפצעו בפעולה. לצה"ל פצוע קל אחד.

שפט 47

מסוק סופר פרלון ובו כוח של 11 צנחנים בפיקודו של סרן אסף חפץ המריא בשעה 21:46 מרמת דוד לעבר סוריה לפיצוץ גשר על ציר דמשק סווידא. מסוק נוסף הועמד בכוננות עם עשרה לוחמים נוספים.
חדירת המסוק אותרה על ידי מכ"מי הגילוי האוויר הסורי שהזניקו לעברו שני מטוסי ירוט מדגם מיג 21 ומטוס תקיפה מדגם סוחוי 7. חיל האוויר הזניק בתגובה מטוס פנטום מטייסת 69 והתנהל קרב אוויר אך לא הופלו בו מטוסים. בינתיים נחת הכוח הישראלי ופוצץ את הגשר בעוד המסוק ממתין לשובם של הצנחנים. לאחר כ- 45 דקות הושלם המבצע והכוח שב לישראל בשלום.

תוצאות הפשיטות

הפשיטה לא הביאה לשקט בגבול הצפוני. עוד באותו החודש ביצעה סוריה מתקפה ממוקדת בניסיון לכבוש מוצבים ברמת הגולן. מתקפה זו גררה תגובה ישראלית רחבה שפתחה שלושה ימי קרבות שכונו מלחמת שלושת הימים.
בית הכנסת העתיק (קרקוב)

בית הכנסת העתיק (ביידיש: אַלְטֶע שׁוּל) של קרקוב הוא בית הכנסת העתיק ביותר בפולין שעדיין עומד על תלו. הוא נמצא בקז'ימייז', פרבר של קרקוב שהיה בעבר עיר עצמאית. בית הכנסת היווה, עד השואה, אחד מבתי הכנסת המרכזיים של יהדות קרקוב.
זמן ייסודו של בית הכנסת אינו ברור. על פי מקורות שונים, בית הכנסת נבנה בשנת 1407 או בשנת 1492 (לפני גירוש היהודים מקרקוב בשנת 1495 ומעבר קהילת קרקוב לקז'ימייז'). הוא שופץ בשנת 1570 תחת פיקוחו של אדריכל איטלקי, מתיאו גוצ'י. במהלך השיפוץ הוגבהו קירות בית הכנסת כדי שיוכל לעמוד בפני מתקפה ולהגן על הנמצאים בו; הקירות ומספר קישוטי פנים עוטרו בסגנון גותי. 
בשנת 1794 נאם בבית הכנסת הגנרל הפולני תדיאוש קושצ'ושקו, וקרא ליהודים להצטרף למאבק לעצמאות פולין שבהנהגתו. 
במהלך מלחמת העולם השנייה, בית הכנסת נהרס ויצירות האמנות בו נשדדו על ידי הגרמנים. בתקופות מסוימות במלחמה שימש המקום כמחסן עבור הצבא הגרמני. בשנת 1943 הוצאו בו להורג 30 בני ערובה פולנים.
לאחר המלחמה, בשנים 1959-1956, שופץ המבנה על פי אפיונו הגותי כפי שנבנה על ידי גוצ'י. המבנה משמש כיום כאגף של המוזיאון ההיסטורי של קרקוב, העוסק בקהילה היהודית של העיר.
פתולוגיה של מערכת הנשימה

פתולוגיה של מערכת הנשימה היא ענף העוסק במגוון המחלות הקיימות במערכת הנשימה. מערכת זו כוללת בין היתר את האף, הסינוסים, הלוע, תיבת הקול, קנה הנשימה, הסמפונות, הריאות והאדר. לרוב מקובל לחלק את מערכת הנשימה לחלק המוליך (מהאף ועד להסתעפויות הקטנות ביותר של הברונכים) ולחלק התחתון יותר, המורכב מנאדיות הריאה ונקרא החלק הרספירטורי. 
הפתולוגיות במערכת הנשימה נחלקות בהתאם לאיבר עצמו כמתואר בתוכן העניינים להלן.