בג"ץ קו לעובד נגד ממשלת ישראל

רקע

אזרח ישראלי, המעוניין להעסיק עובד, אשר אינו אזרח המדינה, צריך לקבל לשם כך היתר מהמדינה. על פי הסדר הכבילה, עובדים אשר מגיעים לישראל בכפוף להיתר זה, מורשים לעבוד רק אצל אותו מעסיק אשר על שמו רשום ההיתר. בשל כך מוטבע שמו של המעסיק בדרכון של העובד, והוא אינו יכול לשמור על מעמדו החוקי מבלי לעבוד אצל אותו המעביד, וכן אינו רשאי לעבוד בעבודה נוספת. עובד זר, אשר עוזב את מקום עבודתו, נדרש לצאת מישראל באופן מיידי. המעסיק מצידו מתחייב בפני המדינה שכאשר העובד הזר יחדל מלעבוד עבורו, הוא ידאג לעזיבתו בפועל את גבולות המדינה. 
מראשית שנות האלפיים, הובאו לישראל, לרוב על פי החלטות ממשלה, עשרות אלפי עובדים זרים, כאשר הלכה למעשה, מאות רבות מהם נאלצו לעזוב את מקומות עבודתם, לרוב מסיבות של קיפוח זכויות הנובעות מחוקי המגן, הלנת שכר, פיטורים, ובתחום העבודה הסיעודית, מותו של המעסיק. מרבית העובדים הזרים, השקיעו ושילמו, עוד בארצם, כסף רב עבור זכות ההגעה לעבודה בישראל.

העובדות בבסיס פסק הדין

בחודש פברואר 2002 ניתנה החלטת ממשלה מספר 1458, אשר אישרה הבאתם של 6,000 עובדים זרים לישראל לצורך העסקתם בחקלאות בהצתאם להסדר הכבילה, לאחר שבמשך זמן רב ניסתה הממשלה להקטין את מספר העובדים הזרים במסגרת מדיניות "שמיים סגורים". העותרים פנו לבג"ץ כנגד הסדר הכבילה. בקשתם לצו ביניים נגד הפעלת הסדר הכבילה נדחתה על ידי השופט ריבלין.

פסק הדין

השופט אדמונד לוי אשר כתב את עיקר פסק הדין, ציין כי הדיון וההחלטה אשר נתן בסופו, אינו מתקיים בחלל ריק. תוך שהוא נותן משקל של ממש למעמד המיוחד של העובדים הזרים בישראל, בהיותם קבוצת אוכלוסייה זמנית, ענייה ובלתי מאורגנת. השופט לוי מדגיש את פערי הכוחות העצומים שבין העובר הזר, למדינה אשר אליה הגיע לצור את פת לחמו. השופט לוי, קבע באמירה נחרצת, כי הסדר הכבילה פוגע בזכויות היסוד של העובדים הזרים, בהיבט החוקתי, מנתח בית המשפט את הפגיעה החוקתית בזכויות אדם בסיסיות, הזכות לחירות הכוללת בתוכה את חופש התנועה, ובמיוחד את חופש העיסוק, כמו גם הזכות לכבוד, וכנגזר ממנה הזכות לשוויון ההסדר שולל את האוטונומיה ואת הרצון החופשי של העובד הזר הכבול.
השופט לוי, מעלה על נס את ערך כבוד האדם, תוך ההכרה בחוק יסוד כבוד האדם וחירותו, כערך מכונן במשפט החוקתי הישראלי.
הסדר הכבילה, מחבר בין פעולת ההתפטרות, כזכות יסוד של העובד, לבין עיצום ועונש מיידי מאת המדינה.
זכות האדם לקבל על עצמו עבודה מרצון חופשי, מעוגנת אף במשפט הבינלאומי,
המשנה לנשיא דאז, השופט מישאל חשין, הסכים עם השופט אדמונד לוי, ואף נקט בלשונו החדה, והשנונה, ביקורת חריפה כנגד המדינה על השימוש שנעשה בהסדר הכבילה. תוך שהוא חוזר ומצביע על כך בהסדר אינו ראוי, הפוגע בכבוד האדם, בצלם האנוש שבאדם, תוך שהוא קובע את המשפט האלמותי : "אדם זכאי לחיות חיים הראויים לחיים".
הנשיא דאז, השופט אהרון ברק, הסכים ללא עוררין, לפסק דינו של השופט אדמונד לוי, ולחוות דעתו של השופט מישאל חשין.

החלטה

בג"ץ חייב את המדינה להשלים ולגבש הסדר חדש בתוך שישה חודשים ממתן פסק דינו זה.
בג"ץ לא נעתר לסעד הנוסף לו עתרו העותרים, ולפיו יש להורות למדינה לקיים הסדר של כבילה לפי ענף העסקה.
בג"ץ נימק את סירובו למתן סעד זה, בכך שבית המשפט אינו קובע את תוכנית הפעולה של הרשות המבצעת, ותפקידו הוא לקבוע האם תוכנית פעולה שכזאת היא חוקית כמו גם מידתית.

בעקבות פסק הדין

המדינה לא מילאה אחר החלטת בג"ץ, במרץ 2007, פרסמו עמותת קו לעובד, יחד עם המוקד לסיוע לעובדים זרים, דוח מסכם, ובו הן מפרטות את אשר נעשה בעקבות פסק הדין.
באוגוסט 2008, כשנתיים וחצי לאחר שניתן פסק-הדין בעניין הסדר הכבילה, פנו ארגוני זכויות אדם לבית-המשפט העליון בנושא, בבקשה שיקבע שהמדינה מבזה את בית-המשפט בכך שהיא מפרה את הוראות פסק-הדין. בנובמבר אותה השנה, כתב השופט לוי כי המדינה בזתה את פסק הדין של בג"ץ בכך שלא טרחה לבטל את הכבילה.
המדינה רצתה לנסח מחדש את הסדר הכבילה תוך שהיא מנסה להכניס את התיקון לחוק ההסדרים, אך לאור חוות דעתו של היועץ המשפטי לכנסת, ניסחה המדינה תיקון לחוק הכניסה לישראל, וב- 16/5/2011 התקבל בכנסת בקריאה שנייה ושלישית תיקון לחוק הכניסה לישראל, אשר קובע כי שר הפנים יוכל לקבוע את מספר המעסיקים שעובדים זרים בתחום הסיעוד יהיו רשאים לעבור ביניהם וכן את האזור הגאוגרפי שבו יורשו עובדים אילו לעבוד. עוד קובע החוק שבאשרה וברישיון הישיבה של העובד הזר יצוין תחום העיסוק של מקבל הרישיון. בהתאם לחוק החדש, משרד הפנים יכול לבטל את אשרת השהיה של עובד שלא יועסק מעל 90 יום בתחום העיסוק, אחרי שניתנה לעובד הזדמנות להשמיע את טענותיו.