google/wiki40b huggingface dataset:
טאיפיי 101

הקמה

המגדל תוכנן לעמוד ברעידות אדמה במגניטודה הגבוהה מ-7.0. לפני ההקמה היו חששות שהוא יהיה פגיע לרעידות האדמה הנפוצות בטאיוואן. ב־31 במרץ 2002, רעידת אדמה במגניטודה של 6.8 גרמה לעגורן בנייה ליפול מהקומה ה־56 של הבניין (הקומה הגבוהה ביותר באותו הזמן) ולמותם של חמישה בני-אדם. מתכנני הפרויקט נוכחו לראות שהבניין עצמו עומד בציפיות.
גג הבניין הושלם ב־1 ביולי 2003 בטקס שנוהל על ידי ראש העיר. ב־17 באוקטובר 2003 הותקן הצריח, שאיפשר למגדל לעקוף את מגדלי פטרונס ב־50 מטר, ולזכות בתואר "הבניין הגבוה בעולם". ב-21 ביולי 2007 עבר המגדל בורג' דובאי במהלך בנייתו את הגובה 510 מטר.
תא כתבי הבית הלבן

תא כתבי הבית הלבן (באנגלית: White House Correspondents' Association, או בקיצור WHCA) הוא ארגון מלכ"ר אמריקני של עיתונאים המסקרים את פעילותו של הממשל האמריקני ואת הנשיא האמריקני המכהן. האירוע מתקיים בשבת האחרונה של חודש אפריל. בשנה הראשונה של כהונת הנשיא זה מתלקד עם סיום מאה ימים של חסד.
הארגון נוסד ב-25 בפברואר 1914 על ידי עיתונאים, בתגובה לשמועה חסרת בסיס שוועדה של הקונגרס צפויה לבחור מי העיתונאים שיורשו להשתתף במסיבות עיתונאים של הנשיא וודרו ווילסון. הארגון פועל באופן עצמאי בבית הלבן.
הארגון נודע במיוחד בשל אירוע ארוחת הערב השנתית שהוא מארגן מדי שנה בבית הלבן, בהשתתפות עיתונאים, פוליטיקאים, שחקנים וידוענים, אשר במסגרתו בשנים האחרונות קומיקאי בולט והנשיא המכהן עורכים נאומים הומוריסטיים בפורמט ה-Roast האמריקני.

ארוחת הערב השנתית של תא כתבי הבית הלבן

בשנת 1920 החל הארגון לערוך אירוע זה מדי שנה, אשר הפך מאז למסורת בוושינגטון כאשר במסגרתו בדרך כלל נוהג להשתתף הנשיא האמריקני המכהן או סגן הנשיא. עד היום השתתפו באירוע 15 נשיאים אמריקנים שונים לפחות פעם אחת. הנשיא קלווין קולידג' היה הראשון להשתתף באירוע ב-1924. ארוחת הערב מתקיימת באופן מסורתי במהלך שעות הערב של יום השבת האחרון של חודש אפריל במלון הילטון בוושינגטון. עד 1962 נכחו באירוע רק גברים, על אף שארגון WHCA כלל גם נשים. איסור זה בוטל לאחר שהנשיא המכהן ג'ון פ. קנדי ​סירב להשתתף באירוע אלא אם כן האיסור יבוטל.
לפני מלחמת העולם השנייה האירוע כלל גם קטעי שירה בין הארוחות השונות, הצגה של סרט קצר, ומופע באורך שעה שהתקיים לאחר ארוחת הערב בהשתתפות שחקנים וקומיקאים בולטים. מאז 1983 מרבית הדוברים הם קומיקאים כאשר החלק המרכזי באירוע נערך בפורמט ה-Roast האמריקאי בו הקומיקאי סוקר את פעילות הנשיא וממשלו באופן הומוריסטי ולעיתים מלגלג כביכול.
ההכנסות מהמכירה של כרטיסים למושבים באירוע מועברות כולן למלגות ופרסים הניתנים לעיתונאים צעירים. 
לאורך השנים בוטלו או צומצמו באופן ניכר אירועים אלו בעקבות מקרי מוות של אישים בולטים או בעקבות משברים פוליטיים - בשנת 1930 בוטל האירוע בעקבות מותו של הנשיא לשעבר ויליאם הווארד טאפט. האירוע בוטל ב-1942 בעקבות כניסתה של ארצות הברית למלחמת העולם השנייה. כמו כן האירוע בוטל ב-1951 בעקבות מה שהנשיא טרומן כינה "אי הוודאות של המצב בעולם". ב-2017 וב-2018 בחר הנשיא דונלד טראמפ שלא להשתתף באירוע השנתי.
בעשורים האחרונים נהוג בדרך כלל שבמהלך האירוע הנשיא המכהן עורך נאום הומוריסטי או מציג סרטון וידאו הומוריסטי.
במסגרת האירוע מוענקים גם מספר פרסי העיתונות - Merriman Smith Memorial Award, Aldo Beckman Memorial Award, Edgar A. Poe Memorial Award.
יחיאל יצחק פאר

הרב יחיאל יצחק פֶּאר (קרי: פְּר; לעיתים נכתב: פער; באנגלית: Yechiel Yitzchok Perr; נולד ב־1935) הוא ראש ישיבה חרדי-אמריקאי. מייסד וראש ישיבת פאר רוקאוואי.

ביוגרפיה

נולד וגדל בדרום אוזון פארק  שבקווינס, ניו יורק, לרב מנחם מנדל פאר שכיהן כרב האזור במשך למעלה מ-50 שנה.
בתיכון למד במתיבתא של ישיבת רבנו חיים ברלין, בהמשך למד בישיבת פילדלפיה ואחר כך בין השנים 1944–1956 בישיבת לייקווד שבה היה לתלמידו המובהק של הרב אהרן קוטלר.
בשנת 1961 (ה'תשכ"ב) נישא לשושנה נקריץ בתו של הרב יהודה לייב נקריץ נכדתו של רבי אברהם יפהן חתנו של הסבא מנובהרדוק. נישואיו הביאו אותו במגע עם המסורת של נובהרדוק, הוא המשיך ללמוד בישיבת "בית יוסף" נובהרדוק בברוקלין ובישיבת קמניץ בעיר.
ב-1969 (ה'תשכ"ט) יסד את ישיבת פאר רוקאוואי, בשם הרשמי "ישיבה דרך איתן" על שם ספרו של הרב יפהן, הישיבה מתנהלת בסגנון ישיבות ליטא וקיים בה גם מסלול השכלה תיכונית.

כתביו ושיחותיו

שיחות המוסר שלו מתוארות בספריו של יוצר הקולנוע והאנתרופולוג אלן מוריניס , ‏"Climbing Jacob's Ladder" (ברודוויי, 2002) ו"Everyday Holiness: The Jewish Spiritual Path of Mussar" ‏(2007). חלק מהשיחות נערך ונדפס בספר "מָשְכֵנִי אחריך" בידי תלמידיו.
חידושי תורתו מתפרסמים מעת לעת בכתבי עת תורניים כמו "עם התורה" ו"מוריה".
סוד'ורוי

גאוגרפיה

שטח האי 166 קמ"ר ומתגוררים בו כ-4,600 תושבים (2016).
הנקודה הגבוהה באי היא פסגת ההר גלוגרניר (Gluggarnir), שגובהו 610 מטרים.
סימור פאפרט

רקע אקדמי

פאפארט למד מתמטיקה באוניברסיטה של ויטווטרסראנד (Witwatersrand), ובה קיבל תואר ראשון בשנת 1949 ותואר דוקטור בשנת 1952. ב־1959 קבל תואר דוקטורט נוסף, אף הוא במתמטיקה, מאוניברסיטת קיימברידג'. הוא היה דמות מובילה בחוגים הסוציאליסטיים המהפכניים בזמן שחי בלונדון בשנות החמישים.
עבד כחוקר במספר מוסדות, בטרם הפך לחוקר ב־MIT בשנת 1963. ב־1967 מונה להיות פרופסור למתמטיקה שימושית ושימש כמנהל המעבדה לאינטליגנציה מלאכותית עד 1981. בין השנים 1974–1981 שימש כפרופסור לחינוך.

מחקר ותאוריה

פאפרט הקים את קבוצת המחקר באפיסטמולוגיה ולמידה ב־MIT Media Lab. כאן, פיתח את התאוריה המקורית ובעלת השפעה במידה רבה בלמידה, הקונסטרוקציוניזם, שנבנתה על תיאורית הקונסטרוקטיביזם של ז'אן פיאז'ה ועל סמך התנסותו של פאפרט בהטמעת התכנות בלוגו כפעילות לימודית. פאפארט עבד עם פיאז'ה בשנות השישים והיה בן חסותו; ובאחת מהתבטאויותיו פיאז'ה אף ציין ש"אין אחד שמבין את הרעיונות שלי כמו פאפרט." בהגותו פאפרט נשען על תורתו של פיאז'ה שטען כי ילדים הם בנאים הבונים את המבנים האינטלקטואלים שלהם באמצעות המפגש הבלתי אמצעי עם הסביבה המקיפה אותם. פאפרט טען כי למידת שפה זרה שלא בתוך הקשר חיי הלומד היא קשה ומורכבת לעומת למידת שפה זרה כשהלומד חי בתוך הארץ בה השפה מדוברת. טבע את המונח "למידת צרפתית באמצעות מגורים בצרפת", "learning French by living in France". ובתחום המתמטיקה, הקביל את עולם התכנות ל"ארץ המתמטיקה", "Mathland" וטען כי התכנות מאפשר את הבנת שפת המתמטיקה.
לפאפרט היו מחשבות חדשות כיצד בתי ספר צריכים לפעול. כיום, מערכת החינוך מאמינה כי תהליך ההוראה והלמידה מתקיים בין כותלי כיתת הלימוד המסורתית. לטענתו של פאפרט, תהליך הלמידה וההוראה מתרחש באופן אינטואיטיבי וספונטני על ידי הלומד, ללא תלות בדמות המורה. פאפרט טען כי הכיתה המסורתית היא סביבת לימוד מלאכותית שהחברה נאלצה להמציא. כל זאת משום שהלמידה הבלתי פורמלית נכשלה בתחומי לימוד חיוניים כמו מתמטיקה, דקדוק וכתיבה. לדידו, המצאת המחשב מזמנת סביבה המתאימה ללימוד נושאים אלו ובכך מבטלת את הצורך בכיתה המסורתית.
פאפרט המציא את המושג "אובייקט שניתן לחשוב באמצעותו", "objects-to-think-with". לפיו, חשיבה ולמידה מתקיימות באמצעות שימוש באובייקט המכיל ידע, נוכחות תרבותית והזדמנות להזדהות אישית. כינויו של האובייקט בו השתמש פאפרט להוראת תכנות היה "צב". הצב הוא דמות דיגיטלית המתקיימת בתוך סביבת התכנות של שפת הלוגו LOGO. הנעת הצב על המסך, באמצעות הקלדת פקודות, מאפשרת ללומד לחקור את הצורות הגאומטריות, הזוויות, הצלעות ועוד. תהליך החקר בו הלומדים ניסו להניע את הצב באמצעות כתיבת פקודות בשפת הלוגו טיפח את סקרנותם והשאיר אותם מרוכזים בלמידה
בתקופה שהוא היה נשוי לשרי טרקל הם פרסמו מאמר משפיע בשם "Epistemological Pluralism and the Revaluation of the Concrete."

לקריאה נוספת

Papert, S. (1980). Mindstorms: Children, computers, and powerful ideas. Basic Books
זהר מילר

ביוגרפיה

זהר מילר נולד בתל אביב לרבקה ואבא מילר. בשנת 1973 עבר להתגורר יחד עם אשתו נחמה באילת ובמהלך השנים, שימש בתפקידים ציבוריים רבים.
זהר מילר שימש כיו"ר הראשון של מכללת אילת, יזם את הקמתו של בית הספר הבינלאומי למלונאות ותיירות בשיתוף אוניברסיטת בן-גוריון ויזם והוביל את הקמת קמפוס אילת של אונ' בן-גוריון, המשמש כמוסד אוניברסיטאי לכל דבר.
בראשית שנות ה-80 יזם את הרעיון להפוך את אזור אילת לאזור סחר חופשי ויחד עם ראשי העיר פעל להקמה והיה חבר בוועדה הציבורית מטעם ממשלת ישראל להקמת אזור סחר חופשי באילת, שע"פ המלצתה חוקק לבסוף חוק אזור סחר חופשי באילת.
במהלך השנים שימש כיועץ כלכלי של 3 ראשי ערים של אילת והפך לאחת הדמויות המשפיעות ביותר מבחינה כלכלית בעיר.
בשנת 1993, שכל את ביתו אסנת ופעל יחד עם משפחתו להנצחתה באמצעות "יום המתנדב" - שבמסגרתו מוקירה העיר בכל שנה תודה למתנדבי העיר. ובכך הפך את ערך ההתנדבות והנתינה לערך מוביל בעיר אילת.
בשנת 2010, ע"פ בקשתו של ראש עיריית אילת מאיר יצחק הלוי, החל לשמש כיו"ר אגודת הכדורסל של הפועל אילת, בהתנדבות. פעילותו הרבה תרמה להקמת בית ספר לכדורסל לילדים ונוער בעיר אילת.
בשנת 2014 החליטה מועצת העיר אילת להעניק לזהר מילר את אות יקיר העיר אילת וזאת לאור תרומתו הרבה למען קידום ופיתוח העיר אילת ולמען הקהילה כולה.
דוד וולפה

ביוגרפיה

וולפה נולד בהאריסברג, פנסילבניה, להוריו ג'רלד ואליין. אביו היה רבה הקונסרבטיבי של העיר ואחד מהמשפיעים בתנועה בארצות הברית. דוד השלים תואר ראשון בספרות אנגלית מאוניברסיטת פנסילבניה ובילה שנה באוניברסיטת אדינבורו. ב-1982 נרשם למכינה לרבנות באוניברסיטה האמריקאית ליהדות, לוס אנג'לס, ולאחר שלמד שנה במכון שכטר שב לארצות הברית וב-1987 קיבל סמיכה בבית המדרש לרבנים באמריקה.

קריירה

ב-1987 הצטרף לסגל האוניברסיטה ליהדות, שם הרצה, ניהל את הספרייה וכיהן כעוזר מיוחד לנשיא. ב-1995 עבר לבית המדרש בניו יורק, שם קיבל תפקיד מרצה למחשבת ישראל במקביל להיותו עוזר לנגיד הסמינר יצחק שורש. ב-1997 חזר ללוס אנג'לס כדי ליטול את משרת רב בית-הכנסת "סיני", הקהילה הקונסרבטיבית הגדולה והוותיקה בעיר. מראשית כהונתו ועד ל-2007 גדל מספר המשפחות החברות מ-1,150 ל-1,800.
וולפה מרבה לחבר טורים בעיתונות ולהשתתף בכינוסים ציבוריים. ב-2012 נבחר על ידי ניוזוויק לרב המשפיע ביותר במדינה, ובאותה שנה דירג אותו הג'רוזלם פוסט כיהודי ה-47 המשפיע ביותר בעולם. הוא פרסם מספר ספרים שזכו להצלחה רבה בנושאי יהדות. הוא נקלע לשערוריה לאחר שביום ראשון של פסח תשס"א (8 באפריל 2001) הצהיר בבית-הכנסת שלו בלוס אנג'לס כי לפי ממצאים ארכאולוגיים יציאת מצרים לא התקיימה כמתואר במקרא, אם בכלל. הוא אמר ש"מיליוני יהודים מפקפקים באמיתות הסיפור" ויש להבהיר להם שראייה כזו אינה פוסלת אותם מלהאמין בדת, שאינה קשורה דווקא לקבלתו כמדויק. רבנים אורתודוקסים גינו את וולפה. וולפה נטל גם חלק פעיל בוויכוחים עם נציגי "האתאיזם החדש", והתפלמס עם כריסטופר היצ'נס, סאם האריס וריצ'רד דוקינס תוך הגנה על יסודות כמו הישארות הנפש והעולם הבא. וולפה מדגיש כי רק אמונה באלוהות פרטית יכולה לשמש בסיס לדת, הכרח שעמד עליו עוד בספרו הראשון, הָ֭רֹפֵא לִשְׁב֣וּרֵי לֵ֑ב (Healer of Broken Hearts) מ-1990. ב-2005 הציע לראשי התנועה הקונסרבטיבית לשנות את שמה ל"יהדות הברית" כדי להדגיש את מחויבותה לקשר בין הבורא לישראל. במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2012 אמר כי הוא "מצביע לפי נושא אחד", והוא תוכנית הגרעין האיראנית.

חיים אישיים

וולפה הוא צמחוני, אף כי טען בזכות עבודת הקורבנות. הוא נשוי לאליאנה ואב לבת אחת, סמארה.
ווצק

נקודות ציון בתולדות האופרה

ברג נכח באביב 1914 בהפקת תיאטרון של מחזהו של ביכנר בווינה. במהלך שירותו כסמל במחנה עורפי במלחמת העולם הראשונה, בעקבותיו כמעט איבד את שפיות דעתו, עיבד ברג את המחזה לליברית. ב-1917 כתב את הגרסה הראשונה לאופרה, אותה עיבד בשנים 1918–1920. לאחר שסיים את האופרה ניסה ברג לחפש מו"ל שיסכים להוציאה לאור, אך לא מצא כזה. לבסוף הוציאה את האופרה לאור אלמה מאהלר, רעיית ידידו ולטר גרופיוס (ואלמנת המלחין גוסטב מאהלר).
ב-1924 נתקל אריך קלייבר בביצוע חלקי בפסנתר של האופרה אותו ניגן אדוארד שטוירמן בווינה. קלייבר החליט להעלות את האופרה בבית האופרה של ברלין. הופעת הבכורה התקיימה ב-14 בדצמבר 1925, לאחר כשנה שלמה של חזרות.
הופעת הבכורה, בה נכח ברג עצמו, הייתה אירוע קיצוני והפכה לקרב אגרופים בין רוב יושבי האולם שהגיבו למוזיקה בהשתוללות, בצעקות ובגידופים ובין קבוצה קטנה של תומכים ומצדדים. למחרת הבכורה כתב מבקר המוזיקה של הדויטשה צייטונג: "... מוסד ציבורי למשוגעים. על הבמה, בתזמורת, בקהל - רק מטורפים... נוכלות מכוונת. קטעים, סחבות, התייפחויות, גיהוקים, התייסרויות, קרקורי פטפוט מכוערים... [ברג] מרעיל בארות של המוזיקה הגרמנית... מהווה סכנה לשלום הציבור". מנגד כתבו אחרים על "השלמות המוזרה והמיוחדת של היצירה הזאת... [ברג] מפגין הוכחה להיותו גאון" וכן "ידענו שם, ובאותו הרגע, שנכחנו באירוע היסטורי".
בשנת 1982 הועלתה האופרה בישראל עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית והאופרה של קלן. האופרה הוצגה באופרה הישראלית החדשה בתל אביב בעונות 2002, 2005 ו-2012.

הסגנון המוזיקלי

המוזיקה, כאמור, היא א-טונלית, בחלקה הקטן היא מבוססת על דודקפוניה מבית מדרשו של מורהו של ברג, שנברג.
חמש-עשרה התמונות בשלוש מערכות האופרה מקושרות באמצעות מבנה-על מוזיקלי על בסיס המספר חמש. המערכה הראשונה מציגה את הדמויות באמצעות חמישה קטעים מוזיקליים: סוויטה, רפסודיה, מרש, פסקליה ורונדו. המערכה השנייה מפתחת את העלילה על ידי מבנה סימפוני בן חמישה פרקים (סונטה-אלגרו, פנטזיה ופוגה, לארגו, סקרצו ורונדו הכולל בסופו את "מקהלת החיילים הנוחרים") ואילו המערכה השלישית בנויה מרצף וריאציות על נושא, תו בודד (סי), קצב, אקורד-משושה, תו בודד (רה מינור) ופרפטואום מובילה ("קוואזי-טוקטה"). השירה כולה היא רצ'יטטיבית ("דקלום קצבי"), ולאחר כל פרק יש מעבר תזמורתי.
התזמור הוא לתזמורת בת 113 כלי נגינה בהם קסילופון, קונטרבס, צ'לסטה, טובה ושני תופי טאם-טאם.

בעברית

עם הפקת האופרה בשנת 1982, הוציאה התזמורת הפילהרמונית הישראלית ליברית תלת-לשוני גרמני-אנגלי-עברי בתרגומו של גדעון תמיר.
החיים הללו

על השבועון

השבועון היה בבעלות פרטית של שלושה משקיעים: משה ליבר (בן-זאב ליבר) סאלו בומס וארון פרידלר. במקביל, הקימו השלושה הוצאה לאור בשם "תבל", שהייתה הוצאת ספרים ועיתונים בע"מ.
השבועון הודפס ב"הוצאת ארץ ישראל בע"מ". העורך היה משה ליבר בשם העט "בן זאב ליבר". בעל העיתון היה סאלו בומס. אחראי היה נ. שפר ובהמשך ארנסט קלימובסקי. עוד בטרם יצא לאור, הופץ השבועון כבר בחודש מאי 1935 בשם "עיתון חדש" במתכונת דומה, עם הוצאת הגיליון הראשון, שונה שמו ל"החיים הללו". הגיליון הראשון של השבועון הופץ בתל אביב בראש השנה תרצ"ו, 27 בספטמבר 1935.
השבועון כלל מדור ידיעות מן העולם והכיל תמונות רבות מאירועי התקופה בארץ ובעולם. היו בו כתבות וניתוח אירועים פוליטיים - שנכתבו על ידי משה ולדמן; טור קבוע של אורי קיסרי תחת הכותרת "החיים הללו"; מדור שירים ישראלים ומוזיקה בעריכת ורדינה שלונסקי; שירים מקוריים של אביגדור המאירי; מדור ספורט בשם "שער הספורט" תיאר את אירועי הספורט בעולם, את המכביה הראשונה, ואת התחרות בין "הפועל" ו"מכבי" שהתלקחה כבר אז; מדור האופנה בעריכת פנינה שפר כלל תמונות ואיורים של האופנה האירופאית המעודכנת; מחזות וסיפורים, שהבולט בהם היה פרסומו של מחזה בהמשכים בשם "עולים ויורדים" - רומן מחיי הארץ מאת מ. בר-גיורא; עלו גם קטעי תיאורים ותמונות מהווי החלוצים בארץ ישראל, ביקורת תיאטרון ותרבות ומאמרים של בן-זאב ליבר, בשמות עט שונים כמו "בבל", "משה בן זאב", ו"משה ליבר"; וכן קריקטורות ואיורים של ח. ירזונסקי, א. אשר, ואחרים. את מדור השח-מט ניהל מ. מרמורש ואת מדור הרדיו כתב א. ל. מרגלית.
מטרת העיתון - שהיה בלתי תלוי ולא קשור לקבוצה או מפלגה - הייתה להעביר את התרבות האירופאית שלפני מלחמת העולם השנייה לאווירה החלוצית של ארץ-ישראל, אבל גם להתריע על עליית הנאציזם והאנטישמיות בעיקר בגרמניה של שנות השלושים.
הכנסות העיתון מפרסום חברות ומוצרים, לא כיסו את ההוצאות הגבוהות של העיתון, שהיה גדוש בתמונות ואיורים. לאחר 30 גליונות, פסק העיתון להופיע ביולי 1936, כאשר הגליונות האחרונים נערכו על ידי א.ג. סלומון.
באוסף פרטי של ד"ר עמיחי נאוה מקיבוץ גלעד, נמצא כרך המכיל את כל הגליונות (1 עד 30) וכן מהדורה מקורית של "עיתון חדש" ומהדורה בשם "פעם אחת - הוצאה חד פעמית", שהודפסה בתל אביב ב-21 אפריל 1936 והוקדשה לרצח היהודים בתל אביב במהלך מאורעות תרצ"ו.
קריית באבוב

קריית באבוב היא שכונה חרדית בבת ים, נוסדה על ידי חסידי באבוב.

רקע

הנחת אבן הפינה התקיימה בשנת תשי"ט, על ידי האדמו"ר רבי שלמה הלברשטאם מבאבוב.
שוכנת בחלקה הדרום מזרחי של העיר. בצידה המערבי גובלת ברחוב ניסנבאום, ובצידה המזרחי ברחוב אנה פרנק.
רבה הראשון של השכונה היה הרב אברהם אנגלרד, כיום רב השכונה הוא הרב יעקב ישראל ישורון מייזליש, חתנו של רבי שלמה, וגיסו של האדמו"ר הנוכחי.
השכונה ידועה בזכות מדורת הענק שמתנשאת בה בכל ל"ג בעומר לגובה של מספר קומות, לפי אגדה אורבנית כל שנה המדורה נעשית גבוהה יותר.

מוסדות

בשכונה נמצאת ישיבת "קדושת ציון", ישיבה מיוחדת לבחורים אמריקאיים הבאים ללמוד בישראל. כמו כן ישנם בשכונה בית כנסת, בית מדרש, תלמוד תורה וישיבה קטנה, וכן מקווה - הרחב ביותר בבת ים, ששוכן ממול לתלמוד התורה.
וייווק

היסטוריה

בין השנים 1943-1945 הייתה וייווק הבסיס האווירי הגדול של חיל האוויר היפני בגינאה החדשה. הבסיס היווה מטרה שהופצצה פעמים רבות על ידי חיל האוויר המלכותי האוסטרלי ועל ידי חיל האוויר האמריקני, בולטת במיוחד ההפצצה במסגרת הפשיטה על וייווק ב-17 באוגוסט 1943. ממערב לוייווק נמצא חצי אי הנקרא כף וום (Wom), שבו נכנעו הכוחות היפנים בגינאה החדשה לבעלות הברית וכיום ניתן לראות בו אנדרטה לציון האירוע. באוגוסט 1945 נשפטו שני פושעי מלחמה יפנים בבית דין שהוקם ליד וייווק באשמת הטלת מומים ובאשמת קניבליזם. אחד מהם נדון למוות אך עונשו הומתק לחמש שנות מאסר והשני זוכה מכל אשמה.
ויליאם א. וילר

חייו

וילר נולד במאלון שבניו יורק ולמד לימודים אקדמאים באקדמיית פרנקלין ובאוניברסיטת ורמונט, אך פרש ללא סיומם בשל קשיים כלכליים. בשנת 1845 הוא הוסמך לעריכת דין ועסק בתחום בעיר הולדתו. בשנים 1846–1849 כיהן וילר כתובע המחוזי של מחוז פרנקלין. בשנים 1850–1851 הוא היה חבר בית הנבחרים של ניו יורק ובשנים 1858–1860 שימש סנאטור בסנאט של ניו יורק. בשנים 1867–1868 הוא השתתף בוועידות החוקתיות של מדינת ניו יורק.
בשנים 1861–1863 ובין 1869–1877 כיהן וילר כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית. על אף ניסיונו הרב בפוליטיקה וכהונתו הממושכת בקונגרס, וילר לא בלט כנבחר ציבור ובכל שנותיו בבית הנבחרים לא הוגשה מטעמו הצעת חוק. וילר התנגד לאישור העלאת השכר של חברי בית הנבחרים ולאחר אישורה, בשנת 1873, הוא נודע בהחזרת ההפרשים שניתנו לו לקופת המדינה.
בשנת 1876 השתתף וילר בוועידת המפלגה הרפובליקנית שבה נבחר רתרפורד הייז כמועמד המפלגה לנשיאות ארצות הברית. על משלחת הצירים מניו יורק הוטלה משימת החיפוש אחר מועמדים לתפקיד סגן נשיא ארצות הברית. דיוני המשלחת נערכו באופן בלתי רשמי וברוח טובה, ואלו הובילו, בהיעדר מועמדים מתאימים לתפקיד, להעלאת שמו של וילר כמועמד אפשרי לתפקיד. למחרת היום אושרה מועמדותו ברוב של 366 מול 89 קולות שניתנו לפרדריק פרלינגהויסן. המועמד לנשיאות הייז הגיב לשמע הבחירה באמרו "אני מתבייש לומר, אך מי הוא וילר?".
כהונתו כסגן נשיא נמשכה בין השנים 1877–1881. עבודתו הרשמית הייתה מעטה ולא זכתה לתשומת לב ציבורית, אך יחסיו עם הנשיא הייז היו חמים. וילר, שהתאלמן מרעייתו שלושה חודשים לפני כניסתו לתפקיד, הוזמן לעיתים קרובות לסעוד עם משפחת הנשיא בבית הלבן. בתום כהונתם הכריז הייז על אי הצגת מועמדותו לנשיאות, ואילו וילר לא הועלה בין שמות המועמדים. בסיום תפקידו הוא פרש מהחיים הציבוריים.
רבקה קוגמן

ביוגרפיה

קוגמן גדלה בבאר שבע והתאמנה בקבוצת הפועל באר שבע בהדרכתם של ברוך שפירא ואלי מלול.

1979

באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה בתחילת יולי 1979 זכתה קוגמן בשתי מדליות זהב, בריצת 100 מטר בתוצאה של 12.45 שניות ובריצת 200 מטר בתוצאה של 25.40 שניות. שלושה שבועות לאחר מכן, בתחרות שנערכה בקרדיף שבוויילס ב-21 ביולי 1979 היא זכתה במדליית כסף בריצת שליחות 4x100 מטר ביחד עם ענת להב, מאיה בן-צור ואסתר רוט-שחמורוב שיא ישראלי חדש של 47.68 שניות וסיימה במקום חמישי בריצת 100 מטר בתוצאה של 12.36 שניות. שיא זה החזיק מעמד 4 שנים. ארבעה ימים לאחר מכן, בתחרות שנערכה בדבלין שבאירלנד ב-25 ביולי היא זכתה בשתי מדליות, זהב וארד. מדליית זהב, בריצת שליחות 4x400 מטר ביחד עם דיאן הופרט, אורלי דדוש ופאינה בומשטיין בשיא ישראלי חדש של 3:46.2 דקות, שיא זה החזיק מעמד 12 שנים. מדליית ארד בריצת 100 מטר בתוצאה של 12.28 שניות.

1980

באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה בסוף יוני 1980 זכתה קוגמן בשתי מדליות, כסף וארד. מדליית כסף בריצת 100 מטר בתוצאה של 12.45 שניות, אחרי רוט-שחמורוב (11.87 שניות) ולפני זיוה נבו (12.64 שניות) ומדליית ארד בריצת 400 מטר בתוצאה של 57.97 שניות, אחרי נועה שטרן (56.81 שניות) רונית זילברשטיין (57.22 שניות). 
באליפות ספורט הפועלים שנערכה בסיינה שבאיטליה בספטמבר 1980 זכתה קוגמן בשתי מדליות, כסף וארד. מדליית כסף, בריצת 100 מטר בתוצאה של 12.4 שניות ומדליית ארד בריצת 200 מטר בתוצאה של 25.5 שניות.

1981

באליפות הפועל שנערכה ב-20 ביוני 1981 זכתה קוגמן בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב, בריצת 100 מטר בתוצאה של 12.3 שניות ומדליית כסף בריצת 400 מטר בתוצאה של 57.6 שניות. שלושה שבועות לאחר מכן, באליפות ישראל שנערכה בתחילת יולי היא זכתה בשתי מדליות זהב, בריצת 100 מטר בתוצאה של 12.25 שניות, לפני שרונה סיקסלר ממכבי תל אביב (12.47 שניות) וענת להב (12.52 שניות) ובריצת 200 מטר בשיא אישי חדש של 25.08 שניות לפני נועה בן מלך (25.56 שניות) וענת להב (25.62 שניות).

המכביה ה-11

שבוע לאחר מכן, בתחרות האתלטיקה של המכביה ה-11 שנערכה בתל אביב זכתה קוגמן ב-4 מדליות, 2 זהב ו-2 כסף. מדליות זהב, בריצת שליחות 4x100 מטר ביחד עם מיה בן-יהושע, מיה קלה בנצור וענת להב בהשוואת השיא הישראלי ובשיא מכביה חדש של 47.68 שניות, לפני אוסטרליה (49.91 שניות) ובריצת שליחות 4x400 מטר ביחד עם ענת להב, רונית זילברשטיין ונועה בן מלך בשיא מכביה חדש של 3:49.22 דקות, לפני ארצות הברית (3:59.63 דקות) ואוסטרליה (4:05.80 דקות). מדליות כסף, בריצת 100 מטר בתוצאה של 12.52 שניות, אחרי ברנדה קזינס מארצות הברית (12.39 שניות) ולפני נאדיה סטריקובסקי מאוסטרליה (12.60 שניות) ובריצת 200 מטר בתוצאה של 25.10 שניות, אחרי ברנדה קזינס (24.99 שניות) ולפני ענת להב (25.40 שניות).
באליפות ספורט הפועלים שנערכה בברן שבשווייץ בספטמבר אותה שנה זכתה קוגמן במדליית כסף בריצת 100 מטר בתוצאה של 12.47 שניות.

1982

בתחרות שנערכה בתל אביב ב-8 במאי 1982 קבעה קוגמן בריצת 100 מטר שיא אישי חדש של 12.11 שניות, התוצאה השלישית בטיבה בכל הזמנים של אתלטית ישראלית, אחרי השיא הישראלי של רוט-שחמורוב.
פקודת תנאי

בשפות תכנות, פקודת תנאי שלרוב נקראת פקודת if (או IF) היא הפקודה הבסיסית ביותר לבקרת זרימה, כלומר לשליטה על סדר ביצוע הפקודות בתוכנית מחשב. משמעותה הבסיסית היא ביצוע פעולה אם ורק אם מתקיים תנאי, ולעיתים ביצוע פעולה אחרת אם ורק אם התנאי איננו מתקיים.
קיומה של פקודה מותנית (כדוגמת הפקודה if) בשפה הוא אחד הקריטריונים הראשונים להבחנה בין שפת תכנות לשפת מחשב שאינה שפת תכנות.

תנאי מורחב / מקונן

תנאי מקונן הוא משפט תנאי שמופיע בתוך קבוצת הפקודות המותנות.
if (condition-1)
then
statments-1
if (condition-3)
then statments-3

statments-2
הרחבה של משפט התנאי אפשרית ברוב השפות העיליות במבנה הבא:
if (condition-1) then statement1True
else if (condition-2) then statement2True
else if (condition-3) then statement3True
else            statementAllFalse;
למעשה תנאי מורחב הוא צורת כתיבה מסודרת של תנאי מקונן כך שאוסף התנאים נראים כמשפט בקרה מרובה בחירות.

אופרטור תנאי

אופרטור תנאי קיים בחלק משפות התכנות, כגון: C‏, C++‎ ו-PHP.
בניגוד למשפט if האופרטור הוא ביטוי שמחזיר ערך - לכן שני הביטויים המותנים חייבים להיות ביטויים המחזירים ערך (Expressions), והערך המוחזר הוא התוצאה של הביטוי שנבחר לביצוע על פי ההתניה.
גם את האופרטור ניתן לקנן בתוך אחד מהביטויים המותנים וגם ליצור תנאי מורחב בדומה לזה שהוצג בסעיף הקודם.
המבנה התחבירי של האופרטור:
condition ? expressionTrue : expressionFalse
ומשמעותו: אם התנאי condition מתקיים, מחושב ערכו של expressionTrue ומוחזר כערכו של הביטוי כולו, אחרת מחושב ומוחזר ערכו של expressionFalse.
רק אחד משני ביטויים אלו מחושב.
שימוש נפוץ לאופרטור תנאי הוא מימוש של מעין אופרטורים max ו-min. מימוש של (max(a,b יכול להיכתב כך: (a>b)?(a):(b)

תנאי בשפות: C/C++/C#/Java/PHP/JavaScript

if (condition)
{
  statementTrue;
}
else
{
  statementFalse;
}

תנאי בשפת Pascal

if condition then
  begin
    statementTrue;
  endelse
  begin
    statementFalse;
  end;

תנאי בשפת Basic

if condition then
  statementTrueelse
  statementFalseend if

תנאי בלוגו

בניגוד לשפות אחרות, בלוגו ההבחנה בין שתי צורות הפקודה נעשית על ידי שינוי שם הפקודה.
if condition [statementTrue]
ifelse condition [statementTrue] [statementFalse]

תחביר הפקודה בשפת מדיה-ויקי

כשעורכים דפים בוויקיפדיה, או בכל אתר אחר שמשתמש במערכת מדיה-ויקי, ניתן להשתמש בתנאי על-מנת לקבוע איזה טקסט ייכלל בדף, על-פי התחביר הבא:
{{ #if: <condition> | <then text> | <else text> }}

{{ #if: <condition> | <then text> }}
לפרטים נוספים: Parser Functions
נוסח צרפת

נוסח צרפת הוא השם המקובל לנוסח תפילה שהיה קיים בעבר בקהילות בצפון צרפת, כאשר הנוסח של דרום צרפת מכונה "מנהג פרובינצא" או "מנהג פרובנס". אחד המקורות החשובים לנוסח צרפת הוא "מחזור ויטרי". נוסח צרפת קרוב במידת מה לנוסח האשכנזי אך שונה ממנו גם בנוסח התפילה וגם בפיוטים. יש לציין שכמו נוסח אשכנז קודם המצאת הדפוס, הנוסח אינו אחיד, ויש חילוקי מנהגים בין קהילה לחבירתה ובין אזורים שונים.
לאחר גירוש יהודי צרפת בשנת 1394 חדל נוסח צרפת להתקיים כמעט לחלוטין, למעט שלוש קהילות בודדות באיטליה בערים אסטי, פוסאנו ומונקלבו (בראשי תיבות אפ"ם) שהוקמו על ידי יהודים ממגורשי צרפת ושמרו בימים הנוראים על מנהגם של יהודי צרפת (בשאר השנה התפללו לפי נוסח אשכנז המערבי עם השפעות של נוסח איטליה).
היהודים ששבו לצרפת לאחר הגירוש לא חידשו את הנוסח הצרפתי הקדום אלא שמרו על המנהגים מהארצות מהן היגרו. לפיכך, נוסח התפילה העיקרי היום בקהילות היהודיות של צרפת הוא נוסח הספרדים ולאחר מכן נוסח אשכנז ונוסח ספרד.
עמי טראוב

ביוגרפיה

במהלך השנים השתתף טראוב במספר סרטים וסדרות טלוויזיה בשנת 1977 שיחק בסרט הקולנוע "מסע אלונקות", לצדם של גידי גוב, דובל'ה גליקמן, מוני מושונוב, שלמה בראבא ושחקנים נוספים. באותה שנה גילם דמות המבוססת על חנן פורת, מראשי גוש אמונים, במותחן הפוליטי "קשר הדבש", על פי תסריט של אריה קרישק ובבימויו של יעוד לבנון (הסרט זכה בפרס ראשון באותה שנה).
בשנת 1981 שיחק בסרט הקולנוע "לא לשידור". (שוב בבימויו של יעוד לבנון) באותה שנה שיחק בסרטו של רנן שור "הקרב על מבצר וויליאמס". במהלך השנים 1981–1982 השתתף בסדרה "ארץ מולדת" ששודרה בטלוויזיה החינוכית הישראלית. בשנת 1982 יצא לאקרנים סרט הקולנוע "צלילה חוזרת", בו הוא השתתף. בשנת 1983 גילם את דמותו של "האן" בסרט הקולנוע "נגוע".
בשנת 1988 שיחק בסדרת המתח "סיפורים לשעת לילה מאוחרת", בפרק "יום המזל של דויד". בשנת 1989 שיחק בתיאטרון הבימה במחזה "האב". בין השנים 1992–1995 עשה את תפקידו בשלוש העונות של סדרת הנעורים "עניין של זמן". בשנים 1992–2000 דיבב את דמותו של "מומינאבא" בסדרת האנימציה "המומינים".
בשנת 1993 שיחק בסרט הקולנוע "קופסה שחורה" לצדם של שחקנים נוספים, כגון: קרן מור, מתי סרי, ברוריה אלבק ועוד. באותה שנה הוא דיבב את דמותו של "טראח" בסדרת האנימציה "קוסמים קטנים". בשנת 1995 שיחק בתיאטרון חיפה במחזה "שש נפשות מחפשות מחבר". בין השנים 1998–1999 שב לגלם את דמותו של "איציק מרקוביץ'", בסדרה "20 פלוס", שהייתה סדרת בת של "עניין של זמן". 
טראוב נשוי לצלמת חני ורדי והוא אביה של השחקנית גאיה טראוב.