מלחמת פקח ואחז

הברית בין פקח לרצין

עם עלייתו של פקח לשלטון, סביב שנת 734 לפנה"ס, שלט בממלכת ארם דמשק רצין, יורשו של בן הדד השלישי. רצין נזכר ברשימת משלמי המס לאשור בדומה למנחם בן גדי מלך ישראל. עם ביסוס שלטונו הצטרף רצין לפקח לברית אנטי-אשורית. ניתן לשער כי גם לאחז הוצע להצטרף אל אותה הברית, אולם זה האחרון סירב. ייתכן בשל העובדה כי התקיימה ברית נומינאלית בין יהודה וממלכת אשור בה אי נקיטת עמדה אנטי-אשורית לא תגרור אחריה תגובה צבאית כנגד יהודה. מנגד, מצבן של ממלכת ישראל וארם דמשק היו שונה, שכן שתיהן שכנו סמוך לגבולות אשור שלא פעם איימה על קיומן. לפיכך, כאשר סירב אחז להצטרף לברית האנטי-אשורית, הכריזו פקח ורצין מלחמה על ממלכת יהודה. בעשותם זאת ניסו שתי הממלכות לבלום את עוצמתה של יהודה, להפיל את אחז ואת שושלת בית דוד ולרכוש מידיה שנית את השטחים שכבשה בעבר הירדן המזרחי (ממלכת בני עמון). לפי המקרא פעלו רצין ופקח בעצה אחת, ולחצם החל, ככל הנראה, כבר בימי עוצרותו של יותם מלך יהודה:
בַּיָּמִים הָהֵם הֵחֵל ה' לְהַשְׁלִיחַ בִּיהוּדָה רְצִין מֶלֶךְ אֲרָם וְאֵת פֶּקַח בֶּן רְמַלְיָהוּ. וַיִּשְׁכַּב יוֹתָם עִם אֲבֹתָיו וַיִּקָּבֵר עִם אֲבֹתָיו בְּעִיר דָּוִד אָבִיו וַיִּמְלֹךְ אָחָז בְּנוֹ תַּחְתָּיו
— ספר מלכים ב', פרק ט"ו, פסוקים ל"ז-ל"ח

תיאור המלחמה

בספר מלכים מתוארת המלחמה באופן כמעט זהה לזה שבספר ישעיהו:
אָז יַעֲלֶה רְצִין מֶלֶךְ-אֲרָם וּפֶקַח בֶּן-רְמַלְיָהוּ מֶלֶךְ-יִשְׂרָאֵל, יְרוּשָׁלִַם לַמִּלְחָמָה; וַיָּצֻרוּ, עַל-אָחָז, וְלֹא יָכְלוּ, לְהִלָּחֵם
— ספר מלכים ב', פרק ט"ז, פסוק ה'
וַיְהִי בִּימֵי אָחָז בֶּן-יוֹתָם בֶּן-עֻזִּיָּהוּ מֶלֶךְ יְהוּדָה, עָלָה רְצִין מֶלֶךְ-אֲרָם וּפֶקַח בֶּן-רְמַלְיָהוּ מֶלֶךְ-יִשְׂרָאֵל יְרוּשָׁלִַם, לַמִּלְחָמָה, עָלֶיהָ; וְלֹא יָכֹל, לְהִלָּחֵם עָלֶיהָ
— ספר ישעיהו, פרק ז', פסוק א'
על פי המתואר בספרי מלכים וישעיהו, במלחמה בין ישראל לבין יהודה הטיל פקח מצור על ירושלים אך לא הצליח ללוכדה. בהמשך פרק ז' בספר ישעיהו אף נרמז כי, ככל הנראה, התכנון המקורי של רצין ופקח היה לבצע הפיכה, להדיח את אחז ולהמליך את בן טבאל על יהודה מטעמם.

בשונה מהתיאור הלקוני הרב אשר מופיע במקורות המוזכרים לעיל, סיפור המלחמה בין שני המלכים בדברי הימים, מובא בפירוט רב יותר:
וַיִּתְּנֵהוּ ה' אֱלֹהָיו, בְּיַד מֶלֶךְ אֲרָם, וַיַּכּוּ-בוֹ, וַיִּשְׁבּוּ מִמֶּנּוּ שִׁבְיָה גְדוֹלָה וַיָּבִיאוּ דַּרְמָשֶׂק; וְגַם בְּיַד-מֶלֶךְ יִשְׂרָאֵל, נִתָּן, וַיַּךְ-בּוֹ, מַכָּה גְדוֹלָה. וַיַּהֲרֹג פֶּקַח בֶּן-רְמַלְיָהוּ בִּיהוּדָה, מֵאָה וְעֶשְׂרִים אֶלֶף בְּיוֹם אֶחָד, הַכֹּל בְּנֵי-חָיִל: בְּעָזְבָם, אֶת-ה' אֱלֹהֵי אֲבוֹתָם. וַיַּהֲרֹג זִכְרִי גִּבּוֹר אֶפְרַיִם, אֶת-מַעֲשֵׂיָהוּ בֶּן-הַמֶּלֶךְ, וְאֶת-עַזְרִיקָם, נְגִיד הַבָּיִת; וְאֶת-אֶלְקָנָה, מִשְׁנֵה הַמֶּלֶךְ. וַיִּשְׁבּוּ בְנֵי-יִשְׂרָאֵל מֵאֲחֵיהֶם מָאתַיִם אֶלֶף, נָשִׁים בָּנִים וּבָנוֹת, וְגַם-שָׁלָל רָב, בָּזְזוּ מֵהֶם; וַיָּבִיאוּ אֶת-הַשָּׁלָל, לְשֹׁמְרוֹן
— ספר דברי הימים ב', פרק כ"ח, פסוקים ה'-ח'
בספר דברי הימים ב מוזכרת התבוסה של צבא יהודה: פקח ובעל בריתו רצין הרגו 120,000 מאנשי יהודה. זכרי שהיה מגיבורי ישראל משבט אפרים הרג את מעשיהו בנו של אחז, את עזריקם נגיד הבית ואת אלקנה המשנה למלך. זכרי ואנשי ישראל לקחו שלל רב ושבו מנשי וילדי יהודה מאתים אלף נפש.

עם הבאתם של שבויי יהודה לשומרון, התערב עודד הנביא לטובתם. עודד פנה אל הציבור ואל המנהיגים של ממלכת ישראל והוכיח אותם כי תפיסת שבויים ושיעבודם (כפי שהיה נהוג אז) מקרב אחיהם בני ישראל, היא שגויה במהותה; וזאת גם מפני שתבוסת האויב - ממלכת יהודה - הייתה מאת האל. כתוצאה מדבריו קמו אנשים נוספים "מראשי בני אפרים": עזריהו, יחזקיהו ועמשא והצטרפו לטענתו, כי לקיחת השבויים מבני שבט יהודה תחשב לחטא ולאשמה בממלכת ישראל. דבריו התקבלו, ושבויי ממלכת יהודה הוצאו מהשיעבוד וזכו ליחס מכובד; הם טופלו וצוידו כראוי לאחים, והובאו ליריחו, כדי שישובו לבתיהם.