google/wiki40b huggingface dataset:
ברית עולם - המרכז העולמי לבני נח

ברית עולם - המרכז העולמי לבני נח הוא מרכז הפועל מירושלים על מנת לתת הדרכה לבני נח ברחבי העולם. המרכז הוקם בשנת תשע"א - 2011 על ידי הרב אורי שרקי, העומד בראשו. המרכז הוקם בעקבות פניות מצד בני נח המבקשים הדרכה רבנית ומתוך עמדה שלפיה יש להפיץ כיום את המסר האוניברסלי של היהדות. לפי נתונים של הארגון משנת תשע"ד – 2014, המרכז עומד בקשר עם 56 קהילות בני נח, וכן אנשים נוספים, בכשבעים מדינות.

רקע

בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20 החלה להתפתח בארצות הברית תנועה של בני נח בראשות וונדל ג'ונס , אשר ביקשו לקבל הדרכה רוחנית מהעם היהודי כיצד לחיות על פי רצונו של אלוהי ישראל, ללא גיור. תופעה זו התרחבה עם השנים, הן בקרב יחידים והן בקרב קהילות המבקשות לחיות כבני נח.
אנשי הארגון רואים בהקמת מדינת ישראל נקודת מפנה היסטורית, המשליכה גם על היכולת להפיץ את המסר היהודי בעולם. המרכז פוליטי היהודי בישראל מאפשר פתחון פה ליהודים כאומה, כיישום של הפסוק: "כי מציון תצא תורה, ודבר ה' מירושלים". ישנם ארגונים נוספים בעולם המעניקים הדרכה לבני נח. ברית עולם הוקם במטרה להתפתח לזרוע רשמית של מדינת ישראל.
ננו שבתאי

ביוגרפיה

ננו שבתאי היא נכדתם של האדריכל דוד אנטול ברוצקוס והפסיכולוגית איטה ברוצקוס בתם של קולין ברוצקוס והמשורר אהרון שבתאי ואחייניתו של הסופר יעקב שבתאי. נולדה בירושלים וגדלה בה עד גיל 18. למדה בתיכון לאמנויות בירושלים במגמת תיאטרון. בשנים 1996–2000 למדה משחק, בימוי והדרכה במכללת סמינר הקיבוצים, בשנים 2001–2003 למדה בבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה, וסיימה בהצטיינות את מסלול התסריטאות. בוגרת קורס הנחיית קבוצות כתיבה של מתא"ן. לומדת בתוכנית עמיתים דו-שנתית לאמנים במכללת עלמא. 
החל משנת 2005 משמשת כלקטורית בהוצאת ידיעות אחרונות וכעורכת ספרים. פרסמה שירים וסיפורים בבימות שונות (עיתון 77, שבו, הו!, הארץ ועוד). סיפורים מפרי עטה פורסמו באנתולוגיות שונות מהן אחת תורגמה לצרפתית. 
פרסמה רשימות ביקורת ספרים במוסף הספרותי של "ידיעות אחרונות". 
בשנת 2005 זכתה בפרס אקו"ם לעידוד היצירה על ספר שיריה "ילדת הברזל"; הספר ראה אור בהוצאת ידיעות אחרונות 2006.
משנת 2015 שבתאי היא מבקרת התיאטרון של עיתון הארץ. 
שבתאי היא אם לשניים.
טלטל

טַלְטַל הוא מוט עשוי מתכת המחבר את הבוכנה אל גל הארכובה במנועי בוכנה, יחד הם יוצרים מנגנון דחיפה ומשיכה פשוט, הממיר תנועה קווית לתנועה סיבובית.
התיקון הרביעי לחוקת ארצות הברית

התיקון הרביעי לחוקת ארצות הברית (באנגלית: Fourth Amendment) הוא חלק ממגילת הזכויות שבחוקת ארצות הברית. התיקון מגן מפני חיפוש, פריצה או תפיסה שרירותיים על ידי השלטון.
לפי התיקון, לכל אדם יש זכות לפרטיות בגופו וברכושו ועל כן חיפוש בהם חייב להיעשות רק על סמך מידע מבוסס. חיפוש גופני או חיפוש בביתו ורכושו של אדם יתאפשרו בצו בית משפט, על סמך הצהרה של מבקש הצו, למעט מספר מצבים מוגדרים בהם ניתן לבצע חיפוש ללא צו, למשל, כאשר שוטר עוצר חשוד, הוא רשאי לבצע בדיקה גופנית, או כאשר יש חשש סביר לכך שהחשוד עומד להשמיד ראיות - ניתן לפרוץ לביתו לשם מניעת הפעולה.

היסטוריה

הטקסט המקורי של החוקה יצר התנגדות כיוון שלא נתן ערבונות מספקים לחירות אזרחית. ולכן התיקון הרביעי לחוקה יחד עם שאר התיקונים במגילת הזכויות הוצעו לקונגרס ב-1789. תהליך אימוץ השינויים הסתיים ב-15 בדצמבר 1791.
בשנת 2009 חשף ממשל אובמה כי לאחר פיגועי 11 בספטמבר, שבמהלכם הותקפו מרכז הסחר העולמי ובניין הפנטגון על ידי מחבלים מארגון אל-קאעידה, נתן הנשיא ג'ורג' ווקר בוש יד חופשית לכוחות הביטחון האמריקנים להיכנס לבתיהם של אזרחי המדינה וזאת ללא צו חיפוש רשמי.
מטרתו של בוש בפעולות אלו הייתה לבדוק האם וכיצד אפשר לעקוף את זכויות התושבים כדי שכוחות הביטחון יוכלו לפעול במהירות וביעילות].
ביוני 2014 קבע בית המשפט העליון של ארצות הברית, פה אחד, כי התיקון הרביעי חל גם על מידע דיגיטלי, וכי אסור לבצע במכשיר כזה חיפוש ללא צו של בית משפט, אלא במקרים חריגים בהתאם לסייגים לתיקון הרביעי.
בלי לוגו

תוכן הספר

בספרה, קליין מתמקדת בהיווצרותם ובהתנהלותם של מותגים שונים בעולם ומקשרת אותם לתנועות האנטי גלובליזציה השונות. בשלושת החלקים הראשונים של הספר ("בלי מרחב", "בלי בחירה", "בלי עבודה") קליין דנה בתופעות הנגרמות, לטענתה, כתוצאה מהתנהלות התאגידים בעולם, כגון סדנאות יזע באסיה ובמרכז אמריקה והפגיעה בשוק התעסוקה במדינות המפותחות כתוצאה מכך, התפתחות שיבושי תרבות מגוונים, צנזורה תאגידית, חדירת הפרסום לחינוך ועוד. כדי להדגים את התהליכים המתוארים, היא מתמקדת במספר תאגידים בולטים לרעה, לדבריה, ובראשם: נייקי, מקדונלד'ס, סטארבקס, וולמארט, חברת וולט דיסני ומיקרוסופט.
בחלק הרביעי והאחרון בספר ("בלי לוגו"), מתארת קליין את דרכי המחאה השונות, שבהם בחרו תושבים מקומיים לנקוט כנגד התהליכים שתוארו בפרקים הראשונים של הספר, דוגמת פריחתה של תנועת Reclaim the Streets. על אף שנושא הגלובליזציה והשלכותיה הוא הנושא שעולה וחוזר כחוט השני בספרה, קליין כמעט ולא דנה בו ישירות, אלא לרוב בעקיפין. בספרה העוקב בנושא זה, "גדרות וחלונות", היא דנה בהרחבה ישירות בנושא הגלובליזציה.

ביקורת

"בלי לוגו" גרר ביקורות נוקבות מצד העיתונות, התומכת בשוק החופשי, ובפרט מצד האקונומיסט, שפתח בעימות פומבי עם קליין, אותו הם כינו "בלי לוגו לעומת פרו לוגו" (בשפת המקור: "No Logo vs. Pro Logo"). בספר "The Rebel Sell", שיצא בשנת 2004, נמתחת ביקורת קשה על הרעיונות המובאים ב"בלי לוגו", בטענה שהקישור בין שיפור תנאי התעסוקה של מעמד הפועלים לבין המאבק לאנטי גלובליזציה הוא שטחי ופסול, ועוד עלול לשחק לידי התאגידים המותקפים.
מיכאל הולר

מיכאל (מייק) הולר (1931 - 7 ביוני 2005)  היה עיתונאי, איש רדיו וטלוויזיה ישראלי.
הולר שירת כאיש קבע בחיל הים. אחר כך הוא החל את דרכו בקול ישראל כשהשדרן משה טימור אירח אותו פעמים ספורות בתוכנית המתיחות "זהירות מיקרופון". עם הזמן עבר למחלקת החדשות ואחר כך שימש ככתב הפלילים והמשטרה. כמו כן שידר בגלי צה"ל. הגיש ברשת ב' תוכנית בנושאי מיסטיקה בשם "אחוז החסימה".
במשך שנים ארוכות שימש הולר ככתב הפלילים של קול ישראל. לאחר פרישתו, הנחה בערוץ 33 את התוכנית "על טי.וי", שעסקה במרפאים ותופעות על טבעיות. הוא הגיש את התוכנית "הזקן והים" בערוץ 8, שבה נפגש עם ימאים, ארכאולוגים, דייגים, צוללנים ואנשים הקשורים בדרכים שונות לים.
הולר היה נשוי ואב לשלושה ילדים. הוא נפטר ממחלת הסרטן בשנת 2005 והיה בן 74 במותו. נקבר בבית הקברות בקריית שאול.
אטרוריה

אטרוריה הייתה ארץ עתיקה במרכז איטליה בעת העתיקה, ששטחה בימינו חופף למחוזות של טוסקנה, חלק מאומבריה וצפון לאציו. הארץ הייתה מקור כוחם ומרכז ההתיישבות הראשי של האטרוסקים.
שטח אטרוריה השתנה בהתאם לכיבושי האטרוסקים, ובשיא כוחם השתרעו האטרוסקים באופן לא רציף מעמק הפו, דרך לאטיום ועד לקמפניה. הגבולות של השטח האטרוסקי המצומצם היו בין נהר הארנו בצפון, הטיבר במזרח ובדרום, והים הטירני במערב.
ערי אטרוריה היוו את ערי המדינה החשובות והחזקות ביותר באיטליה לפני עלייתה של רומא. במהלך המאה ה-3 לפנה"ס נפלו ערים אלו תחת מרותה של רומא באופן סופי. בין הערים הבולטות ניתן 
למנות את: ויי, קאירה, טארקוויניי, וטולוניה, רוסלאי, פופולניה, וולסיניי, קולסיום, ארטיום, וולטרה וקורטונה.
שמה של הארץ ניתן בראשית המאה ה-19 לממלכת אטרוריה, ממלכה קצרת-ימים שהתקיימה בשטח טוסקנה, בחסות צרפת הנפוליאונית.
Cities XL

משחק מרובה משתתפים

Cities XL מאפשר לשחקן את האפשרות לשחק בעולם וירטואלי מתמשך אשר ידוע בשם "כוכב" אשר דורש דמי מנוי חודשיים. כחבר ב"כוכב", שחקנים יכולים לבנות את הערים שלהם בעולם וירטואלי המאוכלס בידי מנויים אחרים, לסחור במשאבים כמו חשמל ואוכל עם משתמשים אחרים, לעבוד ביחד לבניית פרויקטי בנייה מיוחדים כמו מגדל אייפל או פסל החירות, ולבקר ערים אחרות כאווטאר וגם ליצור אירועים.

תוכנית בניין עירונית

המשחק דורש משחקן לייעד את שטחו לשלושה סוגים של בניינים: מגורים, מסחר ותעשייה, שכל אחד מהם יכול להיות צפיפות שונה. בנוסף מבניי המגורים מחולקים לארבעה מעמדות כלכליים: פועל(Unskilled Worker), עובד משכיל(Skilled Worker), מנהל( Executives), אליטה(Elite). לפני ייעוד השטח יש לבחור את המעמד הכלכלי שיתגורר באזור. על מנת ליצור אתרי בנייה, השחקנים מסמנים אזור במפה לפי בחירתם ובאזור מיד מופיעים אתרי בנייה וכבישים. המבנים ייבנו לפי הדרישה. השחקן גם יכול ליצור אתרי בנייה בודדים.

תחבורה

Cities XL מאפשר לשחקנים לבנות מערכת תחבורה עירונית הכוללת: כבישים, גשרים, מנהרות. בנוסף מערכות אחרות שהיו מתוכננות למשחק היו רכבת תחתית, מעבורת ורכבות. בדצמבר 2009 יצא תוסף שמאפשר גם הקמת מערכת אוטובוסים.
דלעת הספגטי

גידול והכנה

קל למדי לגדל את דלעת הספגטי שכן היא ניתנת לגידול הן באדנית והן בגינה. דלעת הספגטי היא צמח חד-ביתי (פרחים ניקביים וזכריים על אותו הצמח) כשלפרח הזכרי גבעולים ארוכים היוצאים מעלה מבסיס הפרח, בעוד שלפרח הניקבי גבעולים קצרים יותר וגידול עגלגל תחת עלי הכותרת שבסופו של דבר הופך להיות הפרי עצמו.
דלעת הספגטי משמשת למאכל לרוב בצורתה האפויה. לעיתים היא מוגשת כשהיא מחוממת במיקרוגל, מבושלת במים, או מבושלת באידוי. גם גרעיניה של דלעת הספגטי משמשים למאכל לאחר קלייתם.
יוהאן קונאו

חייו

קונאו נולד בגייזינג לנגר. למד פילוסופיה ומשפטים באוניברסיטת לייפציג. הוא הקדים את יוהאן סבסטיאן באך כמנצח המקהלה בכנסיית תומאס הקדוש בלייפציג. בבית הספר שליד הכנסייה לימד קונאו את יוהאן דויד הייניכן ואת כריסטוף גראופנר, שהיו שניהם למלחינים. קונאו נשאר בלייפציג עד מותו.
בשנים האחרונות יש המשערים, שייתכן וקונאו הוא שכתב "קנטטת חג המולד", שיוחסה קודם לבאך כרי"ב 142. הואיל ומוזיקולוגים אינם גורסים עוד שבאך הוא מחברה של קנטטה זו, פחתו במידה רבה ביצועי הקנטטה והקלטותיה, בהשוואה למספרם בעבר.
אורי דושי

קריירה

דושי הוא אמן עצמאי, שהתחיל כמוזיקאי וצלם. ב-1986, הוא מקליט עם חבר נעורים מגבעתיים, אבי בללי, EP ראשון תחת השם: "הכאן" (Akan). השם הוא משחק מילים על "כאן ועכשיו" בעברית, אך בלעז מתייחס לשחקן הטורקי טאריק אקאן שכיכב בסרט יול (Yol), ממנו הושפעו בללי ודושי. "הכאן" ממשיכים בהקלטת תקליט חדש אשר כולל טקסטים באנגלית בלבד, אך התקליט נגנז מסיבות כספיות.
לאחר הזמן החליט להתמקד בתחום האמנות החזותית. הוא התחיל למזג צילומים עם ציורים, תוך שימוש בטכניקה מיוחדת של הדפסה דיגיטלית. מאוחר יותר בקריירה שלו הוא עבר ליצור פסלים שמדמים תנועה, מה שהוביל אותו ליצירותיו הנוכחיות והמוכרות שלו - פסלים במקומות ציבוריים המדמים תנועה יומיומית בחיים האורבניים ומשתלבים בנוף (אמנות ציבורית).
פסלו הראשון שהוגדר כפסל אמנות ציבורית נוצר בשנת 2003 והוצב בעיר גבעתיים. דושי הוא מהידועים בישראל בזרם זה ועבודותיו מוצגות בעשרות יישובים וגלריות ברחבי מדינת ישראל ובעולם (גרמניה, איטליה, צרפת, הממלכה המאוחדת, רוסיה, פולין, הולנד, אוסטריה, טורקיה, סינגפור וארצות הברית). הגלריה הראשית (והאישית) שלו נמצאת ברחוב רוסלאן 3 בעיר תל אביב-יפו.
דושי ניהל ויצר פרויקטים של הצבת אמנות ציבורית בארבעה עשר יישובים בישראל: ראשון לציון, עין שריד, ירושלים, חולון, רעננה, באר שבע, גבעתיים, מודיעין-מכבים-רעות, חדרה, כוכב יאיר צור יגאל, פתח תקווה, גני תקווה, חיפה ואשקלון.

חייו הפרטיים

אורי דושי נולד בשנת 1963 בעיר תל אביב, גדל והתחנך בעיר גבעתיים. כיום מתגורר ביישוב עין שריד שבשרון.

יצירות, סדרות ופרויקטים

יצירת האמנות הציבורית הראשונה של דושי, שהיא גם אחת המוכרות שלו, היא "איש עם מזוודה". היצירה נבנתה בשנת 2003 והוצבה לראווה בעיר גבעתיים. ב-2005 הוזמן דושי על ידי המרכז הרפואי שיבא לפסל סדרה מיוחדת של פסלים ("כל קורא"), שהוצבה לאחר מכן בגן מיוחד בחזית בית החולים. ב-2007 הוזמן דושי על ידי עיריית פתח תקווה לעצב פסל המברך את היוצאים והנכנסים לעיר. הפסל הוצב בכניסה לעיר ונקרא "פרידה".
ב-2008 הוזמן דושי לעיצוב פסלים באר שבע. באותה השנה הוזמן דושי לעצב כרצונו שביל אופניים שלם וכביש ראשי, שוב בפתח תקווה. ב-2009 עיצב דושי סדרת פסלים מיוחדת הנקראת "טיול לירושלים", הסדרה הוצבה לאורך כביש של חמישה קילומטרים בירושלים. ב-2011 פסל המתכת הצבוע "Rainy Street Scene" פוסל ונצבע על ידי דושי, והוצב בעיריית ראשון לציון.
ב-2013 38 פסלי מתכת צבועים פוסלו על ידי דושי ונפרשו בעיר אשקלון. ב-2015 עיצב דושי את סדרת הפסלים "מרדף אחרי הזמן" (פסלי ענק 10X3 מטרים) והציב אותם בלובי של מגדל לוינשטיין. ב-2016 הציב דושי שתי סדרות של פסלים בעיר חדרה - "Urban Aquarium" ו"פירמידה אנושית". ב-2015 הוצבו חלק מפסליו מסדרת "אגדה מהאוקיינוס" במרכז הפיננסי אוקיינוס בסינגפור.
וירג'יל גריסום

השכלה

בוגר במדעים בהנדסת מכונות מאוניברסיטת פרדו.

שירות צבאי

קיבל כנפי טיסה בשנת 1951. טס 100 גיחות קרב במלחמת קוריאה במטוסי F-86 בטייסת היירוט ה־334. לאחר שחזר היה למדריך טיסה במטוסי סילון בטקסס.
באוגוסט 1955 החל ללמוד הנדסה אווירונאוטית במכון הטכנולוגי של חיל האוויר בבסיס רייט-פטרסון באוהיו. למד בבית הספר לטייסי ניסוי בבסיס חיל האוויר אדוארדס בקליפורניה, באוקטובר 1956, ובמאי 1957 חזר לבסיס רייט-פטרסון כטייס ניסוי בענף קרב.
רדיו רוסיה

היסטוריה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.
כולין

כולין (Choline) הוא תרכובת אורגנית קטנה המשמשת כחומר מוצא למספר תרכובות חשובות בתאיהם של יצורים חיים.
כולין מורכב מיון חיובי של אמוניום (⁺NH₄), אליו קשור הכוהל אתנול. לעיתים קרובות יוצר היון החיובי מלח עם יון שלילי כלשהו, בדרך כלל כלור.
כולין בדרך כלל נצרך על ידי בני אדם בצורת לציטין (הקרוי גם פוספטידיל כולין), פוספוליפיד הקשור לכולין. לציטין מצוי בכבד בקר, בביצים ובסויה. כולין כשלעצמו נמצא בחסה, בבוטנים ובגרעיני חמניה.
כולין הוא חומר המוצא של אצטיל כולין, אחד המוליכים העצביים (נוירוטרנסמיטרים) החשובים ביותר במערכת העצבים של בעלי חיים (אצטיל כולין ולציטין הם אסטרים של כולין). אצטיל כולין מסונתז בתא על ידי הוספת קבוצת אצטיל לכולין באמצעות האנזים אצטיל כולין טרנספראז. האנזים אצטילכולין אסטראז אחראי לתהליך ההפוך—הידרוליזה של אצטיל כולין לכולין ולחומצה אצטית.
לציטין, אשר מסותנז בתא מכולין, מהווה מרכיב חשוב של ממברנת התא. תפקיד נוסף של כולין בתא הוא מתן קבוצות מתיל לתרכובות אחרות, זאת באמצעות תרכובת אחרת הנגזרת מכולין -  טרימתיל גליצין.
כולין התגלה בשנת 1862 וסונתז במעבדה ארבע שנים מאוחר יותר. ב-1998 סווג כולין על ידי רשויות הבריאות של ארצות הברית כחומר חיוני לבריאות אשר אותו יש לצרוך במזון. הדעות חלוקות בנוגע לכך, ויש הטוענים כי הגוף מסוגל לייצר בעצמו את כל הכולין הדרוש לו. כתרכובת שאותה יש לצרוך במזון נחשב הכולין לוויטמין, והוא סומן בעבר כוויטמין B₄ (סימון זהה לבסיס החנקני אדנין, אשר בעבר נחשב אף הוא לוויטמין).
מרחב אוקלידי

במתמטיקה, מרחב אוקלידי הוא הכללה לממד כללי של המישור וגם של המרחב התלת-ממדי, שהם הבסיס של הגאומטריה האוקלידית. מרחבים אוקלידיים נבדלים מן המרחבים העקומים של הגאומטריה הלא אוקלידית. המונח אוקלידי נגזר משמו של המתמטיקאי היווני אוקלידס.
בגאומטריה היוונית הקלאסית, המישור האוקלידי והמרחב האוקלידי התלת-ממדי הוגדרו באמצעות מספר אקסיומות, וכל שאר תכונותיהם נבעו מהן כמשפטים. במתמטיקה המודרנית מקובל יותר להגדיר מישור אוקלידי באמצעות מערכת הצירים הקרטזית ובאמצעות הרעיונות של  הגאומטריה האנליטית. הגישה הזאת מאפשרת להשתמש בכלים של האלגברה ושל החשבון האינפיניטסימלי גם בגאומטריה, ויתרונה בקלות החלתה על מישורים אוקלידיים רב-ממדיים.
מנקודת המבט המודרנית, יש למעשה רק מרחב אוקלידי אחד בכל ממד: הישר הממשי הוא המרחב האוקלידי החד-ממדי, המישור הוא המרחב האוקלידי הדו-ממדי, ובדומה, בממדים הגבוהים יותר, יהיה זה מרחב עם מספר גדול יותר של קואורדינטות ממשיות. כך, נקודה במרחב אוקלידי n ממדי היא n-יה סדורה של מספרים ממשיים, ואת המרחק בין נקודות מחשבים בעזרת נוסחת המרחק האוקלידי. בדרך כלל מסמנים המתמטיקאים את המרחב האוקלידי ה-n-ממדי ב-. לפעמים מסמנים אותו ב- כדי להדגיש את אופיו האוקלידי. הממד של מרחבים אוקלידיים הוא סופי.

המרחב הממשי ה-n-ממדי

נסמן ב- את שדה המספרים הממשיים. לכל מספר שלם חיובי , קבוצת כל ה-n-יות הסדורות של מספרים ממשיים יוצרת מרחב וקטורי -ממדי מעל  שנהוג לסמן ב-. לעיתים הוא נקרא המרחב הממשי ה--ממדי. איבר ב-  ייכתב כך:

כאשר כל  הוא מספר ממשי.
הפעולות ב- מוגדרות כך:
ל- יש בסיס סטנדרטי הכולל את וקטורי היחידה:
וכל וקטור ב- יכול להיכתב כך:
 הוא דוגמה אופיינית למרחב וקטורי ממשי -ממדי. כל מרחב וקטורי ממשי -ממדי  הוא איזומורפי ל-. אבל האיזומורפיזם איננו קנוני. בחירת איזומורפיזם שקולה לבחירה של בסיס ל- (מתוך התמונה של הבסיס הסטנדרטי של  ב-). לפעמים נוח לעבוד עם מרחב וקטורי שרירותי שאיננו  כדי לא להתחייב לבסיס מסוים.
וורו

גאוגרפיה

וורו שוכנת באזור הגבוה ביותר במדינות הבלטיות. האזור מאופיין בריבוי גבעות מתונות ואגמים. סור מונאמגי (Suur Munamägi), שהיא הנקודה הגבוהה ביותר במדינות הבלטיות, נמצאת במרחק של כ-18 קילומטרים. בקרבת מקום נמצא גם אתר הסקי במישור האנייה (Haanja). בשטח העיר נמצאים שלושה אגמים - טאמולה (Tamula; בשטח של 229 הקטאר), קובייה (Kubija; בשטח של 15,9 הקטאר) ומוסט (Mustjärv; בשטח פנים של 1,7 הקטאר). בקצה העיר זורם נהר וְהַאנדו (Võhandu), הנהר הארוך באסטוניה. חלק מן העיר - רובע סוֹ (Soo) - שוכן באזור שהיה ביצת כבול בעבר ומאופיין בקרקע קלה ולא יציבה.

היסטוריה

העיר וורו נוסדה עקב חקיקת חוק חדש שחוקקה הצאריצה יקטרינה הגדולה לניהול מחוזות רוסיה שכלל גם הקמתן של 205 ערים ברחבי האימפריה, כאשר וורו הייתה אחת מהן. החוק נחקק בעקבות מרד פוגצ'וב. ב-21 באוגוסט 1784 חתם המושל הכללי של ריגה, שהיה אחראי גם על המחוזות בדרום-אסטוניה, על הצו להקמת העיר החדשה. בצו צויין מיקומה ושמה הגרמני של וורו. 
במקביל להקמת העיר הוקם באותה שנה גם מחוז וורו על שטח בדרומו של מחוז טרטו (שהיה אז חלק ממחוז ריגה).
ב-1785 הושלמה תוכנית מתאר העיר הראשונה על ידי המודד פרידריך אוגוסט בוהם (Friedrich August Bohm). עד סוף המאה ה-18 הוקמו בה כמה עשרות בתים סביב כיכר השוק (turuplats) והיא יושבה ונוהלה ברובה על ידי גרמנים בלטיים.
במהלך המאה ה-19 התפתחו התשתיות העירוניות ואוכלוסיית העיר גדלה. בית הדואר הוקם ב-1820, מבנה בית החולים הראשון הושלם ב-1827, בשנות ה-30 וה-40 הוקמו פנימיה פרטית לבנים ובית הספר התיכון לבנות, בית הסוהר הוקם ב-1863 וב-1867 הוקמה אגודת מכבי האש בעיר.
במחצית השנייה של המאה ה-19 החלה העיר בפיתוח מהיר ושני שלישים מאוכלוסייתה היו אסטונים, רובם כפריים שעברו אליה מכפרים סמוכים.
צעד חשוב בפיתוח חיי התרבות בעיר היה הקמת אגודת השירה והמשחק ב-1881 שגם הקימה את מרכז התרבות "קאנל" (Kannel).
פתיחת תחנת הרכבת בעיר ב-1889 על הקו פסקוב-ולגה חיברה את העיר לסנקט פטרבורג ולריגה, והביאה לשגשוג כלכלי ותרבותי.
המסחר בה שגשג ונערכו בה ירידים שונים ופסטיבלי זמר.
האוכלוסייה האסטונית זכתה לייצוג במועצת העיר לראשונה בשנת 1902 עם בחירתם של שני אסטונים למועצה.
העיר חוברה לרשת החשמל ב-1915.
בשנים 1929-31 נוספה מסילת ברזל שחיברה את וורו לטרטו ופטסרי (אז עיר באסטוניה, כיום העיר פצ'ורי במחוז פסקוב של רוסיה).
בשנים 1948-1927 פעל בעיר תיאטרון מקצועי. עד סוף שנות ה-30 הוקם בעיר בנק ומבנה חדש למנהל המחוז.
עם נסיגת הוורמאכט והתקדמות הצבא האדום בשנת 1944 נהרס רובה של מרכז העיר ונשרפו כ-90 מבתיה.
בתקופת הכיבוש הסובייטי המשיכה העיר להתפתח. כבר ב-1945 הוכנה תוכנית מתאר חדשה. בשנות ה-50 הוקם בית ספר חדש וסאונה ציבורית.
בשנות ה-60 הוקמו מספר מפעלים גדולים:
בשנת 1962 נפתח מפעל לייצור מכשירי מדידה לגזים (Võru Gaasianalüsaatorite Tehas) שהיה מהחשובים בתחומו בכל ברית המועצות והעסיק בשנות ה-70 כאלף עובדים, מפעל הרהיטים "ורמו" (Wermo), מחלבה, מפעל הנעלה וחברות בנייה.
בשנת 1973 הוכרז מרכז העיר הישנה כאתר היסטורי לשימור ובכך ניצלו מהריסה בתי העץ הישנים, שעוד נותרו על כנם, וניתן היה לשקמם בצורתם הנוכחית. 
בשנת 1984 הושלמה בנייתו של בית החולים המחוזי הנמצא בנפה הכפרית של העיר. כמו כן נבנו בניינים רבי-קומות רבים והאוכלוסייה הגיעה לשיא של 18,000 תושבים.
דוד לידא

רבי דוד לידא (נולד לפי ההערכה בה'שצ"ב (1632) - נפטר ה'תנ"ז (1697‏) היה רבה של קהילת האשכנזים באמסטרדם ומלומד.

ביוגרפיה

נולד בעיר זוועלין שבווהלין, פולין (כיום באוקראינה), שם כיהן אביו רבי אריה ליב כאב"ד. הוא היה בן אחותו של רבי משה רבקש, מחבר הספר "באר הגולה", ותלמידו של רבי יהושע העשיל מקרקוב. הוא זכה לשם לידא על שם העיר הראשונה בה כיהן כרב בשנת ה'תל"א. כן, שימש ברבנות בערים שוואל, אוסטרוה, מיינץ, והחל בשנת ה'ת"מ (1680) כרבה של הקהילה האשכנזית של אמסטרדם. שם הואשם בנטייה לשבתאות, ואחר כך גם בגניבה ספרותיות, בספרו 'מגדול דוד', על מגילת רות, שעל פי הטענה מבוסס על ספר של הרב חיים כהן מחלב. 
בשנת ה'תמ"ב 1682 הודח לידא ממשרתו. הוא שב לפולין, העלה את טענותיו בפני ועד ארבע ארצות, ואף הדפיסן בקונטרס שנתן לו את השם "באר עשק", כפי שנקראה הבאר שחפר יצחק אבינו, והתעוררה עליה מריבה עם הפלשתים. טענותיו התקבלו בקרב חכמי פולין. הוא נסע לאמסטרדם ושם הצדיקוהו גם חכמי הספרדים. כתוצאה מכך שב לתפקידו בקהילה האשכנזית שם, אולם לאחר זמן קצר חזר שוב לפולין, שם נפטר ונקבר בלבוב.

האשמות בגניבה ספרותית

בהמשך להאשמות שעלו בימי חייו של הרב לידא, האשים אותו גם הרב יעקב עמדן שספרו "מגדול דוד" הוא גניבה ספרותית. גם החיד"א אישר שהספר נלקח מהרב חיים כהן, אך דן את לידא לכף זכות וציין שרמז את שמו של המחבר האמיתי בהקדמה לספר, במילים "מקור חיים... כהנא רבא".
החוקר נחמיה בריל טען שגם ספרו הראשון של הרב לידא, ספר המוסר "דברי דוד", לא חובר על ידיו, אלא הועתק מתוך "ספר היראה" מאת רבי דוד מפאראביטש. מצדדי לידא השיבו ש"דברי דוד" הודפס בלובלין בשנת ה'תל"א, ואילו "ספר היראה" הודפס בשנת ה'תפ"ד, 27 שנים לאחר פטירתו של לידא. עוד הם טוענים שאין דמיון בין הספרים.
גם לגבי החיבור "עשרה הילולים" (פירוש לספר תהילים בקובץ "יד כל בו"), נטען כי הוא לקוח מפירושו של החוקר הנוצרי היינריך יעקב בסהויזן. אך ההנחה היא שהטעות נעשתה על ידי המוציאים לאור, ולא על ידי לידא.
חיים זייצ'יק

הרב חיים אפרים זייצ'יק (תרס"ו, 1906 – ט' באדר ב' תשמ"ט, 1989) היה ראש ישיבת בית יוסף – נובהרדוק בבוצ'אץ' וממפיצי רעיונות תנועת המוסר ברוח נובהרדוק בארץ ישראל.

תולדותיו

פרק זה דורש עריכה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולערוך אותו. הסיבה לכך: סדר המאורעות אינו ברור, ב-1919 היה בן 13 ואילו מהפכת אוקטובר התחוללה כבר ב-1917, לפיכך מתי עבר מרוסיה לפולין?.
נולד בעיירה פיוטרקוב שברוסיה לאשר ומרים זייצ'יק. בהיותו כבן 13 הופיע בעיירתו רבי מרדכי שטולמן, מתלמידי ה"סבא" מנובהרדוק, שהקים סניף של ישיבת נובהרדוק בעיירה מאז'יר וגייס תלמידים לישיבה. חיים זייצ'יק נענה לקריאתו והצטרף לישיבה. לאחר המהפכה הבולשביקית חצה את הגבול מרוסיה לפולין, תחילה שהה בברנוביץ ולאחר מכן נסע לישיבת נובהרדוק בביאליסטוק, בראשות הרב אברהם יפה'ן, חתנו של ה"סבא" מנובהרדוק. בישיבה זו שהה תקופת זמן ובמהלכה התמנה להשמיע 'ועדים' (שיחות מוסר) בפני חבריו תלמידי הישיבה. הוא התקרב לגדולי רבני נובהרדוק ובהם הרב דוד בליאכר, הרב אברהם זלמנ'ס והרב דוד מיאדניק. במשך חצי שנה שהה במחיצת הרב משה רוזנשטיין, המשגיח של ישיבת לומז'ה בפולין.
בשנות ה-30 התמנה הרב זייצ'יק על ידי הרב אברהם יפה'ן לעמוד בראשות ישיבת נובהרדוק שהוקמה בבוצ'אץ' על בסיס הישיבה שהקים בה שרגא פייבל ויליג. הוא כיהן כראש הישיבה במשך כמה שנים, ומלבד תפקידו הרוחני והתורני היה אחראי, יחד עם גבאי הקלויז משה הרצוג, גם לקיומה הכלכלי של הישיבה. בשנת 1939 נכבשה בוצ'אץ' בידי הרוסים והוא נאלץ להפעיל את הישיבה בתנאי מחתרת. ב-1941 הוא גויס לצבא האדום ונלקח מבוצאץ', שם השאיר אישה הרה. עם תום מלחמת העולם השנייה הוא חזר לבוצ'אץ' וכשגילה כי משפחתו נספתה עבר לצרפת לישיבת 'אור יוסף נובהרדוק' בצרפת בניהולו של הרב גרשון ליבמן ומשם עשה דרכו לארצות הברית. נישא לגיטל, בתו של הרב אברהם שמואל קסצבסקי.
בתחילת שנות ה-60 עלה הרב זייצ'יק לישראל. בתקופה הראשונה שימש מנהל רוחני בישיבת תפארת הכרמל בחיפה. כעבור זמן התיישב בירושלים והקדיש את כל זמנו להפצת רעיונות תנועת המוסר ברוח נובהרדוק. פרסם לאורך השנים סדרה ארוכה של ספרים, וכמו כן השמיע שיעורים ושיחות מוסר בפני אברכים ותלמידי ישיבות. הקים את כולל "אור חדש" ועמד בראשו.
ג'ון מאריי

ילדות, נעורים ולימודים

מאריי נולד בקובורג שבאונטריו, מערב קנדה, בנם השני של אליזבת מקפארלן ורוברט מאריי, רואה חשבון. הוריו היגרו מסקוטלנד לאונטריו בסביבות 1834. הוא למד בלונדון (אונטריו) ואחר בקובורג. בשנת 1858, בן שבע-עשרה, חזר לסקוטלנד לחיות בבית סבו, ג'ון מקפארלן, ולהמשיך בלימודים בסטירלינג. בשנת 1864 נרשם ללימודי רפואה באוניברסיטת אדינבורו, אך לא השלים את לימודיו שם ולא קיבל תואר.
בשנת 1868 עלה על ספינה של ציידי לווייתנים, "יאן מאיין", כרופא הספינה. בהפלגה זו ביקר בשפיצברגן ובאי יאן מאיין. במהלך המסע בן שבעת החודשים אסף דגימות בעלי חיים ימיים ותיעד זרמים, תנועות קרח ושינויי מזג אוויר באוקיינוס. 
בשובו לאדינבורו נרשם מחדש לאוניברסיטה להשלים את לימודיו (1872-1868) בגאולוגיה בהנחיית סר ארצ'יבלד גייקי; כמו כן עבד עם הפיזיקאי פיטר גאתרי טייט במחקר ופיתוח של מכשירים ימיים.
בשנת 1872 סייע מאריי בהתקנת מכשיר מדעי למשלחת צ'אלנג'ר בהנחיית המדען הראשי של המשלחת, צ'ארלס ויוויל תומסון. כשהתפנתה משרה במשלחת, הצטרף מאריי לסגל כחוקר טבע. במהלך ארבע שנות המסע, סייע מאריי בחקר האוקיינוסים כולל איסוף דגימות ימיות, עריכת תצפיות ורישומן ושיכלול מכשירים ימיים. אחרי המשלחת מונה מאריי לעוזר ראשי במשרדי צ'אלנג'ר באדינבורו, שם עסק בטיפול וארגון האוסף. אחרי מות תומפסון בשנת 1882 התמנה למנהל המשרד ובשנת 1896 פרסם את ה"דין וחשבון על התוצאות המדעיות של מסע אוניית הוד מלכותה צ'אלנג'ר", עבודה שהקיפה יותר מ-50 כרכים של דו"חות.
מאריי שינה את שם ביתו, בדרך בוזוול בצפון אדינבורו, ל"מעון צ'אלנג'ר" כהוקרה למשלחת. כיום שוכן בבית הוספיס סט. קולומבה.

מעבדה ימית, גרנטון

בשנת 1884הקים מאריי את המעבדה הימית בגרנטון, אדינבורו, הראשונה בסוגה בממלכה המאוחדת. בשנת 1894 הועברה המעבדה למילפורט, באי קומברה בשפך נהר קלייד, והייתה לתחנה האוניברסיטאית לביולוגיה ימית במילפורט, מבשרת החברה הסקוטית למדע ימי בארגייל וביוט.
פלינט (אי)

גאוגרפיה

האי פלינט ממוקם 740 ק"מ (400 מילים ימיים) צפונית מערבית לטהיטי, 190 ק"מ (100 מילים ימיים) דרומית מזרחית לאי ווסטוק ו-220 ק"מ (120 מילים ימיים) דרומית מערבית לאטול קרוליין.
אורכו של האי כ-4 ק"מ ורוחבו כ- 0.8 ק"מ. שטח האי כ- 1 קמ"ר וגובהו 8 מטרים מעל פני הים. סביב האי שוניות אלמוגים שאינן מאפשרות עגינה בקרבת החוף.
על פי דוח משלחת חקר אמריקאית (מה-5 בפברואר 1841) האי היה מיוער בצפיפות. כיום האי מכוסה בדקלי קוקוס.

היסטוריה

האי התגלה לראשונה ב-4 בפברואר 1521 על ידי המשלחת של פרדיננד מגלן וכונה "אי הכרישים" על שום הכרישים הרבים שנצפו במים. זהו האי השני מבין איי 
טואמוטו שגילה מגלן לאחר האי פוקה פוקה. במשך שנים טעו לחשוב שהאי התגלה על ידי רב החובל קין (Capt. Keen). בשנת 1856 הכריזה ארצות הברית על ריבונותה באי מכוח חוק איי הגואנו אולם בפועל האי לא ייושב. הממשל הבריטי, שטען אף הוא לריבונות באי החכיר אותו לחברת האחים הולדר ושות' (Houlder Brothers and Co) אשר כרו באי גואנו בין השנים 1875–1880. באזורים שנכרו הצטברו מים, ובמרכז האי נוצרו שלוש לגונות קטונות. מנהל הכרייה באי, ג'ון ט. ארונדל (John T. Arundel) הורה על נטיעת דקלי קוקוס באי בשנת 1881 ובאי ייצרו קופרה עד 1891. בשנת 1911 הוחכר האי לחברת ס. ר. מקסוול ושות' בע"מ (S.R. Maxwell and Co., Ltd) אשר העסיקה באי כ-30 עובדים והפיקה קופרה מ-30,000 הדקלים שבאי.