שם עממי

בביולוגיה, שם עממי (באנגלית: common name) של טקסון או אורגניזם (ידוע גם כשם מקומי או שם מדובר (vernacular name)) הוא שם המבוסס על השפה המדוברת המקומית של חיי היומיום; שם זה לעיתים קרובות שונה וסותר את השם המדעי של אותו אורגניזם, אשר נכתב באותיות לטיניות.
לעיתים השמות העממים נוצרים על ידי הרשויות בניסיון להנגיש נושאים ספציפים לציבור בעל עניין (כגון דייגים, חקלאים, וכו'.) כדי שיהיו מסוגלים להתייחס ולהבדיל בין המינים והאורגניזם השונים, ללא צורך להיות מסוגלים לזכור או לבטא את השם המדעי הלטיני. במקרה וחלקים שונים במדינה משתמשים בשמות עממיים שונים, יצירת רשימה "רשמית" של שמות עממיים יכולה להוות סטנדרט בניסיון לייצר שיח זהה בין חלקי המדינה או מדינות שונות המשתמשות באותה שפה.

רשימות רשמיות

במדינות אחדות גופים רשמיים יוצרים רשימת שמות או קווים מנחים ליצירת שמות עממיים. למשל:
רשימת שמות דגי אוסטרליה (AFNS). ב-2007 כונסה באוסטרליה וועדה הכוללת מומחים בתחום. בעזרת ארגון המחקר המדעי והתעשייתי הפדרלי (CSIRO) והוועדה לשמות דגים (AFNC) נוצרה רשימת שמות רשמית.
ב-1978 פרסם כתב עת מדעי The Auk והאגודה האמריקאית לצפרות מדריך ליצירת שמות עממיים לציפורים. בעקבות פרסום זה נכתב הספר ציפורי העולם: מדריך לשמות מומלצים באנגלית.
בישראל האקדמיה ללשון העברית מפרסמת מדי פעם מילונים של שמות עממיים של מינים הנפוצים בישראל וסביבתה. לדוגמה "זוחלים" (1938), "דגי גרם" (2012), "שפיראים" (2015) ועוד. לרוב האקדמיה אינה נוהגת לתת שמות לטקסונים שתחום מחייתם אינו בישראל אלא כן בעלי חיים אלו מוכרים על ידי הציבור, למשל בגני חיות.

שמות עממים בעברית

בישראל הסמכות על פי החוק להוסיף מילים לשפה העברית ( לרבות מונחים מדעיים ושמות בעלי חיים) נתונה לאקדמיה ללשון העברית. לצורך כך נוצרו כמה וועדות ותת-וועדות של מומחים לגבי קבוצות בעלי חיים או צמחים מסויימים אשר ממליצים על השמות בשיתוף האקדמיה. בעבר קבעה האקדמיה שמות על פי מקורות קדומים כגון התלמוד או שמות שהיו מקובלים בספרות העברית או הערבית כגון הספר "תולדות הטבע" מאת מנדלי מוכר ספרים, "צמחי היהודים" מאת עמנואל לעף ואחרים. בהעדר כללי נומנקלטורה לקביעת שמות בעלי חיים או צמחים הקווים המנחים לקביעת השמות של וועדות שונות היה תלוי בעיקר בהרכב המשתתפים ודעותיהם.

בוטניקה

הרשימה הראשונה של שמות צמחים פורסמה על ידי האקדמיה ב"זכרונות ועד הלשון, 1913 והתבססה בעיקר על עבודותיהם של עמנואל לעף ואליהו ספיר שמות הטקסונים נקבעו כמילה אחת כגון "חצב" (Urginea maritima) ו"מרווה" (Salvia) ללא קשר לרמה הטקסונומית. אהרן אהרנסון שהעלה על כתב שמות עבריים רבים לצמחים התנגד לפעולת הוועדה בתואנה שאין זה תפקידה של המדינה לקבוע שמות עמיים אלא הם צריכים להגיע מהעם לפי צורך. בשנת 1930 פרסמו פסח אוירבך ומרדכי אזרחי עדכון נוסף בשם "ילקוט הצמחים" הנסמך בעיקר על רשימות צמחים של אליהו ספיר ואפרים הראובני ברשימה זו הופיעו שמות סוגים ומינים אך לא בשיטה הבינומית. בנתיים פורסמו בישראל מספר מגדירי צמחים בעברית כגון "לוחות להגדרת משפחות", 1925 מאת אלכסנדר איג ואליעזר פקטורובסקי ו"מגדיר לצמחי ארץ-ישראל", 1931 מאת איג, זהרי, פינברון, האחרון קבע שמות עבריים לכל הצמחים הידועים בארץ ישראל ומאחר שעסק בהגדרת צמחים בצורה מדעית גם השמות העמיים של הצמחים שמרו על כללי נומנקלטורה הבוטנית הבינארית. בשנת 1939 כאשר החלו ההכנות למהדורה שנייה של המגדיר נפתח משא ומתן בין מחברי המגדיר וחברי הוועדה מאחר שהשמות העבריים במגדיר ניתנו ללא דעתה של האקדמיה ללשון. דו שיחה זה הניב בשנת 1946 את רשומת "צמחי ארץ ישראל – שמות המשפחות והסוגים". לאחר תקופה זו התפרסמו מגדירים נוספים כגון Flora Palaestina  (בשנים 1986-1966), חידוש למגדירים של זהרי (1989), "המגדיר לצמחי בר בארץ-ישראל" מאת פינברון ואבינעם דנין (1991) ורשימת צמחי ישראל בהוצאת רת"ם והעשבייה (1987). לצורך ארגון הידע החדש הוקמה "הוועדה לשמות צמחי ארץ" שפעלה באקדמיה בשנים (1993–2002).

זואולוגיה

בשנת 1915 יצא הספר "תורת החי" מאת ישראל אהרוני  שתרם רבות לזיהוי בעלי החיים הנזכרים במקורות ישראל ואף קבע שמות עבריים חדשים כגון דורבן, פשוש, צוצלת. בשנת 1933 התבקש אהרוני בידי חיים נחמן ביאליק לעמוד בראש הוועדה הזואולוגית של ועד הלשון העברית אך הוא סירב מפאת רצונו להמשיך במחקר השמות. בהמשך שלח את רשימותיו לגבי שמות דגי ארץ ישראל. את שמות הדגים פרסמה ועדת הזואולוגיה של ועד הלשון בשנת 1938 כחלק ממונחי בישול למטבח ובאותה שנה פורסו גם מילונים לדו־חיים והזוחלים הנסמכו בעיקר על שמות מידי י. מרגולין, וה. מנדלסון. ועד הלשון הפסיקה לפעול בשנת 1953 אך פעילותה בנושא שמות בעלי חיים עברה ל"וועדה לזואולוגיה" שהוקמה בשנת 1958 לאחר כינונה של האקדמיה ללשון העברית.
בשנת 1963 פרסמיה הוועדה החדשה שמות לקבוצות מבעלי חוליות, יונקים, זוחלים, דו-חיים ועופות בשנת 1971 אישרה הוועדה רשימה של יונקי וזוחלי הנכר ובשנת 1972 שמות עופות הנכר. בספטמבר 1972 יזם חבר הוועדה יהודה ורנר כינוס בו אושר לראשונה תקנון "מינוח זואולוגי בעברית" שקבע כללי נומנקלטורה לקביעת שמות בעלי חיים. בניגוד לכיוון בו בחרה הוועדה לשמות צמחים החליטה הוועדה הזואולוגית שאין להצמיד את השם העממי לשם המדעי וזאת כדי ליצור מערכת יציבה שאינה דורשת את שינוי השם בעברית עם שינויים בשמות המדעיים. נקבע שהשם העממי בעברית ינתן למטרות תקשורת בשפה העברית ואמצעי עזר לחינוך שלא למטרות עבודות טקסונומיה. השם העממי יהיה מורכב בדר"כ מ"שם סוג" ו"שם מין" כאשר שם הסוג יהיה "סוג שימושי" כלומר קבוצת טקסונים הנראים בעיני החובב קרובים זה לזה ולא סוג על בסיס טקסונומיה מדעית. שם המשפחה יגזר מהסוג הנפוץ בארץ ולא מהסוג שתואר לראשונה כשם מדעי. הוועדה חדלה לפעול בשנת 1989. בשנת 2005 פרסם ורנר מאמר המתאר את תהליכי קבלת ההחלטות בזמן פעולתה של וועדה זו
בשנת 1995 הוקמה שוב הוועדה והפעם מרכז פעילותה בבית האקדמיה ללשון העברית בירושלים. הוועדה הוסיפה לחדש שמות מתוך בעלי חוליות אך הוסיפה שמות חדשים גם מערכות אחרות כגון פרוקי-רגליים, רכיכות ועכבישאים. התקנון שנקבע בוועדה הקודמת לא נשמר במלואו ובחלק מהפרסומים כגון רשומת "שפיראים" (2015) הוחלט לתת שם סוג עברי שונה לכל טקסון בהתאמה למיון המדעי שהיה ידוע באותו העת.