google/wiki40b huggingface dataset:
טום ואדל

ביוגרפיה

ואדל למד בספרינגפילד קולג', מסצ'וסטס כשהוא נהנה ממלגת הצטיינות בספורט, הוא היה שחקן פוטבול, מתעמל, לאחר סיום לימודיו ב-1959 החל להתאמן בקרב עשר. למד רפואה בשלוחה של אוניברסיטת סיטון הול וב-1966 גויס לצבא ושירת כקצין רפואה מונעת. במהלך שירותו נשלח לייצג את ארצות הברית באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) באתלטיקה בקרב עשר וסיים במקום השישי עם 7719 נקודות.
לאחר שירותו הצבאי, למד תחת מלגה באוניברסיטת סטנפורד, כרופא עבד בשנים 1974 עד 1981 במזרח התיכון, טיפל בבני משפחת המלוכה הסעודית ואף היה רופא המשלחת הסעודית לאולימפיאדת מונטריאול. לאחר שחזר לארצות הברית עבד במרפאה בסן פרנסיסקו. באותה תקופה יזם את המשחקים הגאים. 
ואדל נפטר ממחלת האיידס בשנת 1987.
משה בר

ביוגרפיה

בשנת 1988 קיבל תואר ראשון בהנדסה ביורפואית מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב. שירת שש שנים בחיל האוויר. בשנים 1992–1994 למד לתואר שני במדעי המחשב ומתמטיקה שימושית במכון ויצמן למדע, ואת עבודת המוסמך עשה בהנחייתו של פרופ' שמעון אולמן. יצא לארצות הברית ללימודים לתואר דוקטור במדעי העצב הקוגניטיביים אותם עשה באוניברסיטת דרום קליפורניה, וסיים בהצטיינות יתרה בשנת 1998. נושא הדוקטורט שלו היה "Characteristics and Cortical Localization of Subliminal Visual Priming". עשה פוסט דוקטורט במחלקה לפסיכולוגיה באוניברסיטת הרווארד ובבית החולים הכללי של מסצ'וסטס בבוסטון. בשנת 2002 מונה למרצה לרדיולוגיה בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת הרווארד, ובשנת 2007 קודם לדרגת פרופסור חבר. בשנת 2009 מונה לפרופסור לפסיכיאטריה בבית החולים הכללי של מסצ'וסטס. בשנת 2011 מונה לפרופסור לפסיכיאטריה בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת הרווארד.
בסוף 2011 חזר לישראל ומונה לראש מרכז גונדה לחקר המוח באוניברסיטת בר-אילן, במקומו של פרופ' משה אבלס שהקים את המרכז ועמד בראשו במשך תשע שנים. על פעילותו במרכז אמר: "אני שואף לכך שהיישומים של המחקרים שיצאו מהמרכז הרב-תחומי בבר-אילן יהיו אפקטיביים עבור אנשים שסובלים, ולא רק יכנסו לאנציקלופדיות ולספרי הלימוד".
אנגוב

אנגובּ (Engobe) הוא צבע חיפוי המורכב משילוב של מתכות, חימר ומים שהופכים אותו לנוזלי. הוא משמש כצבען עבור כלי קרמיקה, לפני שלב הגלזורה. לעיתים מוסיפים לו מרכיבים כדוגמת נתרן סיליקט, המאפשרים תכולת מים נמוכה בתערובת והפחתת התכווצותה במהלך שריפת כלי.

שימוש

ניתן להשתמש באנגוב על ידי הוספתו למשטח דקורטיבי שעליו חימר כמעט יבש, או אחרי שריפה ראשונית בתהליך הקדרות. את הנוזליות שלו מקבלים מערבוב כמות של מים עם חרסית, ומשתמשים בו על ידי ציור במברשת, התזת צבע או טבילה של הכלי. מטרתו להעניק למשטח ציפוי צבעוני שנע בין ברק עמום למט.
חוזק הצבע תלוי במספר השכבות שצובעים, ובאחוזי התחמוצת בתערובת המעניקים לה את הצבע.
השימוש באנגוב השתנה בזמנים ובתרבויות שונים. במאה השביעית נהגו להוסיף אלקלי לכלי חרס יווניים לפני השריפה הראשונה כדי לקבל חלקיקים עדינים מאוד. בעוד שברומי מהמאה הראשונה נהגו לצבוע את הכלים בשחור, ולאחר מכן באדום וכך לקבל תוצאה מעודנת יותר של השילוב בין שני הגוונים.
בחלקה המזרחי של ממלכת פרס, בין המאות התשיעית לשתים עשרה, נהגו לערבב באזור סמרקנד בין פיגמנטים של צבע לחימר לבן דק שלאחר מכן הונח על משטח חימר שעוטר בפיגמנטיים צבעוניים ובעיטורי קליגרפיה של כתב כופי, בדרך כלל בצלחות וקערות. בתקופה מאוחרת השתמשו בציורים של חיות, פרחים וצורות גאומטריות על רקע שחור, לפעמים עם זיגוג חסר צבע או בגוון ירוק.
במאה ה-17 יוצרו בסטאפורדשייר חלק מיצירות הקדרות החשובות באנגליה. מרבית הכלים היו לשימוש ביתי כצלחות, וכדים ונעשו עם חימר אדום ועוטרו באנגובים בצבעים שונים.
ביומקש בקשי

אזכורים בתרבות

ביומקש בקשי מוזכר בסדרת הטלוויזיה המפץ הגדול בפרק השמונה-עשרה בעונה השביעית בפרק שנקרא "The Mommy Observation". כאשר ברנדט מנחשת שהרוצח של סטוארט הוא אחד מהחבורה, אומר לה ראג' "או, יפה מאוד ברנדט. את ממש ביומקש בקשי..."
סמואל לואיס

ביוגרפיה

לואיס נולד ביוסטון, טקסס. הוא התקבל ללימודי הנדסה באוניברסיטת ייל, אולם עד מהרה עבר ללימודי פסיכולוגיה ולבסוף סיים לימודי תואר ראשון בהיסטוריה, בשנת 1952. את שירותו כדיפלומט החל בשנת 1953 בתפקיד סגן קונסול לענייני אשרות בנאפולי, משם הועבר לפירנצה ולוושינגטון, שם מונה לתיק איטליה במחלקת המדינה. בשבע שנותיו הראשונות במחלקת המדינה עסק רק ביחסי החוץ של ארצות הברית עם איטליה. בשנת 1961 שימש במשך תקופה קצרה כעוזר תת-מזכיר המדינה צ'סטר בואלס (Chester Bowles). בשנת 1963 שימש כעמית מחקר בבית הספר למדיניות חוץ באוניברסיטת פרינסטון. תפקידו הבא היה במשלחת הסיוע האמריקאית לברזיל, בריו דה ז'ניירו, ואחר כך בשגרירות ארצות הברית בברזיל. הוא שהה בברזיל שלוש שנים, ומשם הוא שב לוושינגטון בשנת 1967 ושימש כממונה על תיק ברזיל במחלקת המדינה. בשנת 1968 מונה ליועץ לענייני אמריקה הלטינית במועצה לביטחון לאומי של ארצות הברית. בשנת 1969 החל מכהן כעוזר לתכנון מדיניות במחלקת המדינה בוושינגטון. בתחילת שנות ה-70 מונה לסגן שגריר ארצות הברית באפגניסטן. בתחילת שנת 1974 שב לוושינגטון ומונה שוב לעוזר לתכנון מדיניות במחלקת המדינה, תפקיד בו שימש עד לשנת 1975; בתקופה זו היה מעורב במסעות הדילוגים של מזכיר המדינה הנרי קיסינג'ר במזרח התיכון. בדצמבר 1975 מונה לעוזר מזכיר המדינה ליחסים עם ארגונים בינלאומיים, תפקיד בו הרבה לעסוק בניסיון לסיכול יוזמות נגד ישראל בארגונים בינלאומיים שונים, בהם האומות המאוחדות, אונסקו, וארגון העבודה הבינלאומי.
בשנת 1977, עם כניסתו של ממשל ג'ימי קרטר, מינה אותו מזכיר המדינה החדש סיירוס ואנס לשגריר ארצות הברית בישראל. בחודש מאי 1977 הוא החליף בתפקיד את מלקולם טון, אשר שירת בישראל רק 18 חודשים והתמנה לשגריר ארצות הברית בברית המועצות.
בשנת 1985 פרש לואיס מעבודתו כשגריר והחל עוסק באקדמיה. הוא חקר והרצה במסגרות שונות, בהן מכון וושינגטון למדיניות המזרח התיכון, מכון ברוקינגס, המכון למדיניות חוץ של אוניברסיטת ג'ונס הופקינס, אוניברסיטת תל אביב והאוניברסיטה העברית. במהלך השנים הוענקו ללואיס שישה תוארי דוקטור לשם כבוד ועיטורים רבים אחרים. הוא מרואיין לעיתים קרובות בנושאי המזרח התיכון בתחנות רדיו וטלוויזיה אמריקאיות. בשנת 2009 נטל חלק מרכזי בסרט דוקומנטרי "ערוצים לא-רשמיים: מחיר השלום" (באנגלית: Back Door Channels: The Price of Peace) המספר על היחס שבין ערוצי הידברות ממשלתיים רשמיים, לבין אנשים פרטיים אשר פעלו מאחורי הקלעים, כדי לקדם את הסכם השלום בין ישראל למצרים.
ב-10 במרץ 2014 נפטר בוושינגטון די. סי. והוא בן 83.
פרסי האקדמיה למוזיקת קאנטרי

קטגוריות

הפרסים ניתנים מדי שנה בחודש אפריל או מאי על מנת להוקיר את ההישגים של השנה הקודמת. הפרסים היוקרתיים ביותר הם אמן העשור ובדרן השנה.
דנה גילרמן

דנה גילרמן (נולדה בשנת 1970, תל אביב) היא אוצרת, מבקרת אמנות, אמנית ומרצה.

ביוגרפיה

נולדה בתל אביב. בשנת 2000 סיימה תואר ראשון באמנות ומדעי הרוח, באוניברסיטת ריג'נט, ניו יורק. בשנת 2004 סיימה תואר שני (MFA), בלימודי קולנוע וטלוויזיה, באוניברסיטת תל אביב. ובשנת 2015 סיימה תואר שני בלימודי מגדר גם כן באוניברסיטת תל אביב.

אוצרות

בשנת 2005 אצרה גילרמן את התערוכה "על העיוורון", שהוצגה במרכז לאמנות דיגיטלית בחולון. בשנת 2009 אצרה גילרמן את התערוכה "עדות מקומית". בטקסט התערוכה היא מתארת את המצב הפוליטי בארץ לאחר מבצע עופרת יצוקה. באותה שנה, פרסמה גילרמן טקסט לקטלוג "אדמה, מים, אישה", שליווה את תערוכת היחיד של אודל לישנר "כמעט" בבית האמנים. בתערוכה שאצרה גילרמן "תוך כדי תנועה" (2015) במוזיאון בית אורי ורמי נחושתן, מוצגות עבודותיה של צילה ליס.בשנת 2011 אצרה גילרמן את תערוכתה של האמנית אלינה ספשילוב ב"גלריה ג'ולי מ.".

עבודות וידאו

יצירתה האמנותית של גילרמן עוסקת בסביבות אורבניות, במלאכות יד נשיות, במגדר, מיניות ובגבולות הגוף הנשי. בעבודה "נוף עירוני עם נהר ורכבת" הפכה גילרמן את נתיבי איילון לגובלן. בנוסף ביצעה את עבודת הווידאו "סיפור טוב" (2001) בה הפכה אירוע חדשות מקומי לטלנובלה דמיונית. בעבודה "מקור העולם לאחר גוסטב קורבה“ (2004), מתערבת גילרמן בציורו השערורייתי של גוסטב קורבה "מקורו של העולם" (1866). עבודת הווידאו "קולאז׳ פורנוגרפי" שהוצגה במסגרת "אמנות בצומת" בפסטיבל הקולנוע בירושלים (2014) הציגה נשים מתארות במלים סצנה פורנוגרפית בה הן צופות.

ספרי אמן

גילרמן כתבה את הספר "עבודת יד", ספר סמי-פורנוגרפי, הדן בהומור באוננות נשית ופורנוגרפיה בשיח הפמיניסטי. כן כתבה את ספר האמן "משחק בזיכרון" בנוי בפורמט של ספר ילדים. הדפים מחולקים לשלושה חלקים ומאפשרים לשנות זהויות של 38 נערים ונערות ששרדו את תקופת השואה. זהו ספר בדיוני המתחפש לספר חינוכי ונועד ללמד על זוועות השואה דרך משחק. הספר נוצר לתערוכה "סובינירים" (2011), אשר הוצגה במוזיאון מגדל דוד ועסקה בהיסטוריות בדויות.

כתיבה וביקורת אמנות

גילרמן עוסקת בכתיבת ביקורות אמנות בעיתונים כמו הארץ, מוסף כלכליסט וידיעות אחרונות. בין השנים 2006–2009 כתבה גילרמן את מדור "קיר אמן", במוסף גלריה של הארץ. היא משמשת כיועצת למגזין המקוון theartlab, וכן כעורכת המגזין המקוון "בסיס לאמנות ותרבות".

מיזם אמנות

בשנים 2013–2019 ייסדה וניהלה את ׳ויטרינה׳, מיזם שמטרתו ייצור ומכירת אמנות ישראלית עכשווית במחירים נגישים לקהל הרחב. יצירות של ויטרינה נמכרו במוזיאון הרצליה, במוזיאון תל אביב, במוזיאון ארץ ישראל ובמוזיאון ישראל.
סיבוב שני

עלילה

מאיה ורגאס היא אישה בשנות הארבעים לחייה העובדת בחנות כלבו של רשת גדולה. היא מעוניינת לקבל קידום, אך נדחית כיוון שאין לה תואר או תעודת בגרות. כשבן של חברה שלה בונה לה זהות ממוחשבת מזויפת, היא מתקבלת לעבודה בחברת קוסמטיקה ענקית, ומתקדמת בסולם הדרגות עד שהיא מוצאת את בתה שנאלצה למסור לאימוץ בלידתה, וחושפת את זהותה האמיתית.

מוזיקה

את נעימת הנושא של הסרט "Limitless" שרה ג'ניפר לופז בעצמה. את השיר כתבה סיה ביחד עם ג'סי שטקין. השיר יצא כסינגל הראשון והפותח מתוך פסקול הסרט, ב-16 בנובמבר 2018. הקליפ הנלווה של השיר יצא לאור ב-20 בדצמבר 2018.
איתמר צ'יזיק

איתמר צ'יזיק (נולד ב-1947) כיהן כמנכ"ל מועדון הכדורגל הישראלי מכבי חיפה בין השנים 2002–2016. בעבר שירת כקצין צה"ל בדרגת אלוף-משנה באגף המודיעין.

ביוגרפיה

צ'יזיק נולד וגדל בחיפה. למד לתואר ראשון באוניברסיטת חיפה. ב-1970 נפצע במהלך שירותו הצבאי ואיבד רגל. שירת בצה"ל ביחידות קרביות שונות ובאגף המודיעין, במשך 27 שנים; שירת כראש מדור סוריה בפיקוד הצפון, במלחמת יום הכיפורים הצטרף לאוגדה 210 ושימש כעוזר קצין המודיעין האוגדתי, במהלך המלחמה קודם לדרגת רס"ן. כיהן כמפקד בית ספר למודיעין, קמ"ן פיקוד הצפון וראש זירת טרור באמ"ן. כן נשלח כנציג צה"ל ללימודי גנרלים בארצות הברית, אותם סיים בהצטיינות. בתפקידו האחרון שירת כסגן עוזר ראש אמ"ן למחקר.
לאחר שחרורו מצה"ל ב-1991, בדרגת אלוף-משנה, מונה למנכ"ל "א.ת.ו.ס - אמנות, תרבות וספורט" בחיפה. בתפקיד זה תרם להקמת מיזמי תרבות שונים בעיר, הפקת אירועים, ארגון פסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה ועוד. 
ב-2002, מונה על ידי יעקב שחר, נשיא מכבי חיפה, למנכ"ל הקבוצה. בעונה הראשונה תחת ניהולו זכתה הקבוצה להצלחה כאשר העפילה לראשונה לליגת האלופות. מאז היה שותף לחמש זכיות של הקבוצה באליפות ליגת העל בכדורגל בישראל. במסגרת תפקידו אחראי צ'יזיק לארגון משחקי הקבוצה, ארגון חגיגות האליפויות, שותף בקשר עם קהל האוהדים, מעורב בתוכניות לקידום שחקני נוער במסגרות שונות שמפעילה הקבוצה, ועוד. משנת 2009 היה צ'יזיק פעיל בפרויקט הקמת אצטדיון סמי עופר במבואות הדרומיים של חיפה, שב-2014 נחנך והפך לאצטדיונה הביתי של הקבוצה במקום אצטדיון קריית אליעזר. 
בשנים 2008–2010 כיהן במקביל כאחד מ-14 נציגים בדירקטוריון ECT, ארגון הגג של מועדוני הצמרת של הכדורגל באירופה.
בחודש מאי 2016 פרש צ'יזיק ובמקומו מונה אסף בן דב.
מ-2011 מכהן צ'יזיק כחבר דירקטוריון חדשות ערוץ 10.
בשנת 2018 שובץ במקום הרביעי ברשימתו של דוד עציוני למועצת העיר חיפה.
נשוי לריקי ואב לשלושה בנים.
מצוות הענקה

מקור המצווה

מקור המצווה הוא בספר דברים בפרשת ראה:
יג) וְכִי תְשַׁלְּחֶנּוּ חָפְשִׁי מֵעִמָּךְ לֹא תְשַׁלְּחֶנּוּ רֵיקָם :
יד) הַעֲנֵיק תַּעֲנִיק לוֹ מִצֹּאנְךָ וּמִגָּרְנְךָ וּמִיִּקְבֶךָ אֲשֶׁר בֵּרַכְךָ ה´ אֱלֹהֶיךָ תִּתֶּן לוֹ :
— ספר דברים, פרק ט"ו, פסוקים י"ג-י"ד
הלכות המצווה מופיעות בפרק הראשון של מסכת קידושין.

טעם המצווה

לפי בעל ספר החינוך, הטעם למצווה הוא כדי להקנות לאדם רגש של חסד ורחמים כלפי מי שעבד עבורו, וכדי לחנך את האדם לתת למי שעשה עבורו אפילו יותר ממה שסיכם עמו.
בן זיני

ביוגרפיה

בן זיני נולד וגדל בחדרה, כבן הבכור מתוך חמישה ילדים. בנעוריו עבר עם משפחתו לתל אביב. למד בתיכון אליאנס בתל אביב במגמת פסיכולוגיה וסוציולוגיה, שירת בצה"ל בהנדסה קרבית. במהלך שירותו הצבאי העלה סרטון לדף הפייסבוק "חיילים מצייצים" בו הוא מטפס על טנק, והסרטון זכה לויראליות רבה. זיני החל להעלות סרטונים הומוריסטים ברשתות החברתיות שזכו לצפיות רבות, והוא נחשב לכוכב רשת.
בשנת 2017 הוציא את הסינגל הראשון שלו עם בת זוגו טיילור מלכוב. זיני ומלכוב הוציאו עוד מספר סינגלים יחד.
בשנת 2018 השתתף עם מלכוב בסדרה "החיים על פי בן וטיי" ששודרה בערוץ kidZ ב-HOT.
ב-2019 השתתף בעונה השלישית של האח הגדול VIP והגיע למקום השלישי. במרץ של אותה שנה הוציא יחד עם מלכוב ושי חי, יוצא תוכנית הריאלטי "האח הגדול" את השיר "נסיכה שלי". בנוסף, החל באותה שנה להשתתף גם בסדרה "התחנה" בערוץ KidZ ב-HOT.
לזיני מעל 400 אלף עוקבים באינסטגרם ומעל 247 אלף עוקבים בערוץ היוטיוב עם בת זוגו טיילור מלכוב, נכון ליולי 2019.
גדעון רחמן

גדעון רחמן (אנגלית: Gideon Rachman; ‏נולד ב־1963) עיתונאי בריטי, מאז יולי 2006 בעל הטור הראשי לענייני חוץ בפייננשל טיימס.

חייו

רחמן למד לתואר ראשון בהיסטוריה באוניברסיטת קיימברידג', וסיים ב-1984 בהצטיינות יתרה.
החל את הקריירה שלו בשירות העולמי של הבי-בי-סי (1984–1987). במהלך התקופה 1987–1988 זכה למלגת פולברייט והיה לעמית מחקר בבית הספר וודרו וילסון באוניברסיטת פרינסטון. במהלך השנתיים הבאות היה כתב ה-סאנדיי קורספונדנט בוושינגטון.
הוא הועסק במשך חמש-עשרה שנה בשבועון האקונומיסט, תחילה כעורך לענייני ארצות הברית, לאחר מכן ככתב בדרום-מזרח אסיה, מוצב בבנגקוק. הוא חזר ללונדון כעורך לענייני אנגליה באקונומיסט (1997–2000). שימש כבעל הטור Charlemagne, הדן בנושאי האיחוד האירופי, מוצב בבריסל, ובתפקידו האחרון כעורך מדורי העסקים ואסיה.
כעורך בפיינשל טיימס, תחומי העניין העיקריים שלו הם: מדיניות חוץ אמריקאית, האיחוד האירופי וגלובליזציה.
בעבר כתב מאמרים כפרילאנסר עבור מגזין פרוספקט והיה עורך משנה בוואשינגטון קוורטרלי (1996–2006). הוא גם הופיע באופן סדיר בתוכניות טלוויזיה ורדיו והרצה בכנסים ואירועים אקדמיים ועסקיים.
גדעון רחמן מנהל בלוג באתר FT.com.
איתן אברהם

שירות צבאי

אברהם התגייס לצה"ל בפברואר 1983, ושובץ בחטיבת הנח"ל. עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. עם סיום הקורס שב לחטיבה כמפקד מחלקה. בהמשך שימש כמפקד פלוגה. לאחר מכן מונה לסגן מפקד גדוד 50. לאחר שהועלה לדרגת סא"ל מונה למפקד בא"ח נח"ל בין השנים 1993–1995. לאחר מכן מונה למפקד גדוד 50 בין השנים 1995–1996, והוביל אותו בלחימה ברצועת הביטחון בלבנון. לאחר שהועלה לדרגת אל"ם מונה למפקד חטיבת אפרים בין השנים 1999–2001. לאחר מכן שימש כקצין אג"ם של פיקוד הדרום, במהלך האינתיפאדה השנייה ובמהלך תוכנית ההינתקות. כיום משרת בשירות מילואים פעיל כמפקד יקל״ר העיר מודיעין, ואחראי על הכנתה לחירום מטעם פיקוד העורף. 
לאחר שחרורו פנה אברהם לתחום החינוך, וכיום משמש כמורה ומחנך בבית הספר עירוני א׳ במודיעין.
אותיות ומספרים

בישראל

חידת "אותיות ומספרים" שבועית פורסמה ב"ידיעות אחרונות" במשך יותר מ-40 שנה על ידי יוסי הרשושנים, עד לפטירתו ביוני 2010. לאחר פטירתו, ממשיך בנו, גלעד הרשושנים, לכתוב את החידה. גם ב"מעריב" מתפרסמת חידה שבועית כזו, בשם "בואו חשבון", שחלוץ מחבריה בעיתון זה, החל מ-14 בדצמבר 1956, היה אברהם סלמן (לקט של חידות "בואו חשבון" מופיע בספרו "מלכות אגד הר").
ולדימיר דז'ניבקוב

ביוגרפיה

ולדימיר דז'ניבקוב נולד בכפר בקזחסטן הסובייטית למשפחת פקיד ממוצא רוסי.
בשנת 1960 הוא סיים בית ספר צבאי בטשקנט, ולאחר שנה התחיל ללמוד טייס. החל משנת 1965 הוא שירת בחיל האוויר הסובייטי. בשנת 1970 נכלל ביחידת הקוסמונאוטים. באותה תקופה הוא התחתן, ושינה את שם משפחתו לשם משפחתו של אשתו.
בשנת 1978 ביצע טיסה בחללית סויוז 27 לצד אולג מקארוב. 
בשנת 1981 נערכה הטיסה השנייה בחללית סויוז 39, וכעבור שנה הטיסה השלישית בחללית סויוז T-6. 
בשנת 1984 נערכה הטיסה רביעית של ולדימיר דז'ניבקוב בחללית סויוז T-12. במהלך טיסה זו הוא עשה פעילות חוץ-רכבית.
בשנת 1985 תחנת חלל סליוט 7 איבדה קשר עם מרכז שליטה קרקעי. בעקבות כך הוחלט לשלוח חללית סויוז T-13 עם ולדימיר דז'ניבקוב וויקטור סביניך במטרה לבצע עגינה ידנית ולתקן את התקלה. הצוות הצליח לבצע את המשימות הנדרשות.
בשנת 1988 קודם לתפקיד ניהולי במערך הכנת הקוסמונאוטים. בבחירות 1995 הוא עמד בראש מפלגה לצד אירינה חקמדה ורולאן ביקוב.
דז'ניבקוד הוא חבר איגוד הציירים, וצייר מספר בולים סובייטים ואמריקאים.
בשנים 1991–1994 הוא היה חבר צוות רוסי-אמריקאי, שניסו לבצע טיסה סביב כדור הארץ על כדור פורח.
מלון אלקונין-צנטרל

ההיסטוריה של המלון

המלון נבנה על ידי מנחם נחום אלקונין שעלה ארצה ב-1912 מרוסיה (שם עסק ביערנות). אלקונין הגיע עם אשתו, מלכה, ו-6 ילדים (השביעי נולד בארץ). רכש, מבעל קרקעות בשם איזרסקי, מגרש של 3 דונם בין שכונת נווה צדק לאחוזת בית ועליו הקים ב-1913 בית מגורים ומלון. עם התרחבותה של תל אביב נקרא הרחוב רחוב ליליינבלום ומספר הבית נקבע כמספר 9.
מקים המלון היה הקבלן שמואל נתן וילסון שהקים מספר רב של בתים בעיר. המלון נבנה על פני 2 קומות בסגנון האקלקטי וכלל 38 חדרים. קירות הבניין נבנו מאבן כורכר והיו בעובי של כ-50 ס"מ. בעיצוב הבית נעשה שימוש באלמנטים מסוגננים כמו מעקות, אדני חלונות, מדרגות, כרכובי הגג ועוד. בנוסף קושטו הקירות הפנימיים בציורי קיר. המבנה כלל גם בית כנסת פרטי עבור בני הבית ואורחי המלון.
המלון זכה לארח אורחים רמי דרג מלאומים שונים כמו דוד בן-גוריון, יצחק בן צבי, אלברט איינשטיין, חיים ויצמן, עבדאללה הראשון ועוד.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה גורשה המשפחה והגיעה לצפת כשצעירי העיר הופקדו על שמירת הנכס. לאחר המלחמה חזרה המשפחת למלון ושיקמה אותו. האלמנה, מלכה אלקונין, מסרה את ניהול המלון לפייבלושה (שרגא) זוסמנויץ ששינה את שמו ל"מלון צנטרל" וחנך אותו ב-1920. משפחת אלקונין המשיכה להתגורר במקום. בהמשך שינה המלון את שמו שוב ל"מלון תל אביב" ואחר כך ל"מלון שוגר".
לאחר 1930 הפסיק המקום לתפקד כמלון וחדריו הושכרו כדירות מגורים. בשנות ה-50 וה-60 שימשו חדרי המלון כבתי מלאכה ומחסנים תוך שמצבו של הבית הולך ומתדרדר. בשנות ה-70 ננטש הבניין עקב מצבו. בשנות ה-80 נמכר הבית לנתן מוזס מירושלים. לאחר שנת 2000 נמכר המקום ליזם צרפתי שהחל לפעול לשינוי תוכנית המבנה. בשנת 2013 החל שיפוץ הבניין והרחבתו במגמה להשלים את השיפוץ עד סוף שנת 2015.
ב-2005 הוציאה שולמית גנור-אלקנה (נכדתו של מנחם נחום אלקונין) ספר על הבית והמלון.
אידו של מארס

אידו של מארס (לטינית: Idus Martiis) הוא מטבע לשון המציין זמן המועד לפורענות. בלוח השנה הרומי ציינו שתי מילים אלו את היום ה-15 בחודש הרומי מרץ, אשר בו נרצח יוליוס קיסר (בשנת 44 לפנה"ס). יום זה היה ברומא העתיקה יום חגו של האל מארס ובו נערך מצעד צבאי לכבודו.
המילה martiis (מרטיוס Martius) מציינת את שם החודש, ואילו מקורה של המילה "אַיִד" (ides) במילה האטרוסקית שמשמעה "לחלק" (באותה עת לוח השנה לא היה מחולק לימות השבוע וכל חודש היה מחולק לשלושה חלקים).

על פי פלוטארכוס הוזהר יוליוס קיסר בידי חוזה עתידות מיום זה לפני הרצחו:
"רבים המספרים שרואה אחד יעץ לו לקיסר להיזהר מפני סכנה הצפויה לו באידו של מארס. הגיע היום, ובדרכו לישיבת הסינאט בירך קיסר את הרואה בדברי לגלוג: "הנה בא אידו של מארס" אולם הרואה ענה לו חרש: "אכן, בא – אך טרם חלף."
— חיי גדולי רומי, תרגום: ישראל אחידוב
הביטוי נפוץ בשל השימוש שעשה בו ויליאם שייקספיר במחזהו - "יוליוס קיסר" שנכתב בשנת 1599. במחזה, אומר חוזה בכוכבים את הביטוי "הזהר מאידו של מארס" (beware the ides of march) על מנת להזהיר אותו מפני מועד הרצחו.
רומן בשם אידי מארס נכתב בידי הסופר ת'ורנטון ויילדר, והוא עוסק בדמויות ואירועים שהובילו לרציחתו של יוליוס קיסר. בספרה של ג'ין ובסטר, אבא ארך רגליים, נעשה שימוש בביטוי זה (בתרגום העברי "אידיו של מרס") כדי לציין את התאריך הגורלי של הבחינה בלטינית.
המערכת הלימבית

המערכת הלימבית (limbus בלטינית: קצה) היא חלק ממערכת העצבים, הכולל מבנים במוח האנושי המעורבים ברגשות, מוטיבציה, זיכרון, למידה, הרחה והקשרים ביניהם. 
החלקים העיקריים של המערכת הלימבית הם קליפת המוח הלימבית, האמיגדלה וההיפוקמפוס.
המערכת הלימבית אחראית על הישרדות. זהו חלק קדום שנשאר בתהליך האבולוציה אצל כל המינים מאז התפתחות הזוחלים, משום שאותם הדברים הנחוצים לחיה כדי לשרוד, נשארו זהים: הגנה, אוכל ומין.

תפקוד

המערכת הלימבית מבצעת פעולות אחזקה שונות ומווסתת את חום הגוף, לחץ הדם ורמות הסוכר בדם.
בנוסף, המערכת הלימבית היא המקור לרגש, לזיכרון וללמידה.
המערכת הלימבית משפיעה על היווצרות זיכרון על ידי שילוב מצבים רגשיים עם זכרונות מאוחסנים של תחושה פיזית.
המערכת הלימבית קשורה ליכולת הוויסות הרגשית-חברתית.
כמערכת עתיקה, המערכת הלימבית היא מערכת שפועלת בצורה לא מודעת, רגשית ולא שכלית, יצרית ואימפולסיבית. בהתאם לכך היא מגיעה להחלטה בתוך שניות.

התפתחות

מבחינת ההתפתחות האבולוציונית המערכת הלימבית נחשבת לחלק פרמיטיבי וקדום יותר של המוח. היא התפתחה על מנת לנהל תגובות הילחם או ברח ונחוצה לזוחלים וליונקים (לרבות האדם).
המערכת הלימבית מתפתחת לאורך חייו של האדם.
בגילאי הינקות, המערכת הלימבית מתחילה להבין קשרי סיבתיות בין גירוי לתוצאה. בשלב זה הפעוט מסוגל לצפות קבלה או אובדן של חיזוק על פי רמזים מהסביבה.

אופן הפעולה

המערכת הלימבית פועלת בעזרת השפעה על המערכת האנדוקרינית ומערכת העצבים האוטונומית. המערכת הלימבית קשורה הדדית היטב למבנה הידוע כגרעין האקומבנס, הנקרא לעיתים מרכז העונג של המוח. לגרעין תפקיד בעוררות מינית וההשפעה המענגת של סמים פסיכואקטיביים מסוימים. התגובות האלה מווסתות על ידי הפרשות דופמינרגיות מהמערכת הלימבית. 
המערכת הלימבית קשורה היטב גם לקליפת המוח הקדם-מצחית. מדענים מסוימים טוענים שקשר זה קשור לעונג המושג בפתירת בעיות. בעבר, כדי לפתור הפרעות רגשיות חמורות, היו קוטעים קשר זה בהליך ניתוחי שנקרא לובוטומיה. מטופלים שעברו הליך זה לעיתים קרובות נהיו פאסיביים ואיבדו כל מוטיבציה.

היסטוריה ומחקר

הרופא הצרפתי פול ברוקה קרא לראשונה לחלק הזה של המוח "le grand lobe limbique" ב-1878, אך ההבנה על תפקידו ברגש לא התפתחה עד 1937, כשהרופא האמריקאי ג'יימס פפז תיאר לראשונה את המודל האנטומי שלו לרגש, הנקרא עדיין מעגל פפז. רעיונותיו של פפז, לאחר מכן, הורחבו על ידי פול ד. מקלין כדי לכלול מבנים נוספים ב'מערכת לימבית' מורחבת יותר. הקונספט של מערכת לימבית מאז הורחב ופותח על ידי אחרים. 
ניסוי שנערך ב-1939 חיזק את הסברה שהמערכת הלימבית היא האזור המוחי שקשור לרגשות. שני חוקרים מאוניברסיטת שיקגו, קלובר וביוסי, בדקו ומצאו שקופה שאיבדה את האמיגדלה באחד מצדי מוחה הפכה לבעלת מזג נוח, אפשר היה לדקור אותה, לצבוט אותה ולהציק לה, התגרויות שאמורות היו לגרור אחריהן תגובות אלימות. כמו כן התנהגותה הייתה מוזרה: נראה כי היא אינה מזהה את קערת המזון שלה, לעיתים קרובות תנגוס החיה בחפצים בלתי אכילים ולעיתים אף תבלע אותם, היא נוגעת בכל חפץ שהיא רואה, ועסוקה ללא הרף בפעילות מינית. 
ב-1954, ניסוי הראה שחולדות עם אלקטרודות מתכתיות שהושתלו לגרעין האקומבנס שלהן לחצו שוב ושוב על ידית המפעילה את האזור, והעדיפו פעילות זו על אכילה ושתייה, עד שלבסוף מתו מתשישות.
עם זאת, ישנם חוקרים חשובים, ובהם ג'וזף לדו, הכופרים לחלוטין בקיומה של המערכת הלימבית, והצורך בה לשם הסבר תהליכי הפקת חוויות רגשיות במוח. לדו מדגיש את פעולתם של גורמים מסוימים בלבד במערכת, כגון חשיבותה ומיידיותה של פעולת האמיגדלה.
יש עדות נסיבתית לכך שהמערכת הלימבית מספקת גם תחזוקה של מצב הכרתי נורמלי ובריא.
מין ואופי

הסופר והספר

ויינינגר עצמו היה יהודי במקור, אך התנצר מספר חודשים לפני צאת ספרו לאור. הוא רחש שנאה לעקרון היהודי המקנן בתוכו (עליו כתב בספרו) וניתן לשער שהספר והתנצרותו היו סוג של ניסיון ל"גאולה" מצידו.
הספר התקבל באדישות עם צאתו וספג ביקורת צוננת. ויינינגר נותר בווינה ללא חברים וללא חברה נשית (ממנה הדיר עצמו בתקופה זו). "גאולתו" המדומה כשלה, וברשומותיו האחרונות כתב כי, "איש הגון, כאשר הוא חש בקלקלתו הגמורה, הריהו הולך מרצון לקראת המוות".
בלילה שבין ה-3 ל-4 באוקטובר 1903 שכר חדר (בבית שבו נפטר לודוויג ואן בטהובן). באותו ערב שלח מכתב אל אביו להודיע כי הוא מתאבד, וירה בעצמו.
לאחר מות הסופר, זכה הספר לפרסום רב. הוא יצא לאור בעשרות מהדורות (20 בגרמנית) ותורגם לשפות רבות (לעברית על ידי צבי רודי).
צלם

צלם הוא אדם העוסק בצילום, כלומר יצירת תצלומים או קטעי וידאו  באמצעות מצלמה.
הפעילות של הצלם יכולה לכלול גם את שירותי העזר הכרוכים בכך. כגון: פיתוח והדפסה של תצלומים, המרה מפורמט דיגיטלי ואליו, וכדומה.
הפדרציה העולמית של איגודי העובדים

היסטוריה

שורשי הארגון בפדרציה הבינלואמית של ארגוני העובדים (IFTU) שהוקם באמסטרדם ביולי 1919, בניסיון לאחד מחדש את איגודי העובדים באירופה שפוצלו ביניהם במלחמת העולם הראשונה. ב-1945, לאחר מלחמת העולם השנייה, ירש ה-WFTU את מקומו. ועידת היסוד של הארגון התקיימה בפריז ב-3 באוקטובר 1945, והשתתפו בו נציגי 56 ארגונים שייצגו כ-67 מיליון עובדים מ-55 מדינות. קדם לה כינוס הכנה שנערך בפברואר אותה שנה בלונדון. בין הארגונים המייסדים היו ה-TUC הבריטי, קונגרס הארגונים התעשייתיים האמריקני (CIO), והמועצה המרכזית של האיגודים המקצועיים בברית המועצות.
בשנותיו הראשונות של הארגון, היווה את הפדרציה העולמית הגדולה ביותר של האיגודים המקצועיים, ואף התיימר לפעול ולאחד תחתיו את כלל האיגודים המקצועיים בעולם תחת פדרציה עולמית אחת. הוא קיבל מעמד ייעוצי למועצה החברתית-כלכלית של האו"ם. פעל ליישום החלטות ארגון העבודה הבינלאומי בדבר זכות ההתארגנות והמשא ומתן הקיבוצי. כמו כן ניהל קמפיין כנגד המשטרים הטוטליטריים בספרד ויוון, ודחף את האו"ם להמליץ למדינות החברות בו על הוצאת השגרירויות שלהן ממדריד. ביולי 1946 ובפברואר 1947 שלח הארגון משלחות לאירן בעקבות מעצריהם של מנהיגי איגוד מקצועי. במרץ 1947 שלח משלחת דומה לדרום אפריקה בעקבות דיכוי איגודי הכורים. הארגון תמך במאבקים הלאומיים לעצמאות של עמים תחת המשטרים האימפריאליסטים.
אולם עד מהרה, נתפצל על רקע המלחמה הקרה, כשאיגודי העובדים המערביים, הלאומיים ואלו שהתנגדו למדיניות ברית המועצות פרשו ממנו בינואר 1949, בהובלת האיגודים האמריקניים והבריטיים, והקימו את הארגון המתחרה הקונפדרציה הבינלאומית של איגודי העובדים החופשיים (ICFTU). נושא מרכזי למחלוקת הייתה תוכנית מרשל בארצות הברית שהאיגודים האמריקניים תמכו בה. גם ארגוני העובדים ביוגוסלביה ובסין, עזבו את ה-WFTU בעקבות מחלוקות של מדינותיהם עם ברית המועצות.
הארגון ספג מהלומה נוספת עם קריסת ברית המועצות, כשאיגודים מקצועיים נוספים מהגוש המזרחי עזבו אותו והצטרפו לפדרציה הבינלאומית של איגודי העובדים הנוצריים (IFCTU). הארגונים המתחרים ל-WETU התאחדו ביניהם ב-2006, והקימו את קונפדרצית איגודי העובדים הבינלאומית המתחרה ב-WFTU, והגדולה מביניהן.