google/wiki40b huggingface dataset:
נאם ג'ון פייק

ביוגרפיה

פייק נולד בסיאול כאחד מחמישה בנים לאב אשר היה עובד טקסטיל לפרנסתו. בילדותו, הוכשר פייק כפסנתרן. בשנת 1950, בזמן מלחמת קוריאה ברחו פייק ומשפחתו להונג קונג ומשם ליפן. שם, סיים פייק את לימודיו באוניברסיטת טוקיו. את התזה שלו כתב פייק על המלחין ארנולד שנברג.
לאחר לימודיו ביפן עבר פייק לגרמניה, שם המשיך בלימודים בתחום ההיסטוריה של המוזיקה באוניברסיטת מינכן. בזמן לימודיו נפגש פייק עם המלחינים קרלהיינץ שטוקהאוזן וג'ון קייג'. בהשפעתם עבר לעבוד עם מוזיקה אלקטרונית. בנוסף פגש פייק את הפסל והמייצגן יוזף בויס ובהשפעתם הצטרף פייק לתנועת הפלוקסוס.
במסגרת התנועה, אשר תפסה את עצמה כהמשך מאוחר של תנועת הדאדא, הציג פייק את עבודתו הראשונה "הצגה של מוזיקה אלקטרונית טלוויזיונית" (Exposition of Music-Electronic Television) ובמסגרתה שינה ועיוות את פעולתם של מקלטי טלוויזיה, בעזרת מגנטים. 
בשנת 1964 עבר פייק לניו יורק. שם המשיך ביצירה אמנותית המתייחסת למוזיקה ואמנות פלאסטית גם יחד. בעבודה "זן קולנועי" (Zen for Film), מן השנים 1962–1964, הציג פייק בדירה ניו-יורקית מיצב הכולל פסנתר, בס וטלוויזיה ובה שודר סרט שלא עבר תהליך של פיתוח הנגאטיב ועל כן היה חסר כל דימוי. ואילו בעבודה אחרת - במיצג "צ'לו טלוויזיה" (TV Cello), אותה יצר ביחד עם הצ'לנית שרלוט מורמן (Charlotte Moorman), יצר פייק מעין צורה של כלי הצ'לו עשוי מטלוויזיות אשר שידרו דימויים אותן "ניגנה" מורמן. 
בתוך מסגרת האמנות המושגית שפיתח פייק, אמנות אשר ניסתה לבחון את אופני הייצוג ואת גבולותיו, הופיעו בעבודותיהם של השניים גם נושאים נוספים כגון היחס אל המודל הנשי באמנות. במייצג "אופרה סקסטרונית" (Opera Sextronique), משנת 1964 הופיעה מורמן כשהיא חשופת חזה. במייצג "חזייה טלוויזיונית לפסלים חיים" (1967), כוסה חזה של מורמן במסכי טלוויזיה קטנים, ואילו במייצג "חזייה טלוויזיונית" (1968) הופיעו על חזה החשוף של מורמן שתי מראות עגולות, אשר שיקפו את המצלמות המתעדות אותה בעת נגינתה בכינור.
ז'רנוב

היסטוריה

האזכור הראשון של הכפר הוא משנת 1065. בשנת 1111 נוסדה ביישוב כנסייה על ידי נסיך מקומי שביקש להביע בכך הכרת תודה על ניצחונו על שבטים פומרניים. כמו כן בתקופה זו היה היישוב מוקף חומה, מעין ביצורים סלאביים  שהיו אופייניים ליישובים סלאביים. בשנת 1136 הכריז האפיפיור אינוקנטיוס השני על היישוב, בשמו הקודם "סארנוב" (Sarnov), כעל מרכז מנהל כנסייתי. בשנת 1191 הוזכרה הכנסייה המקומית במסמכים בני התקופה ככנסייה מרכזית באזור. במאה ה-12 הייתה ז'רנוב מרכז עירוני חשוב באזור פולין קטן. הכפר שכן על ציר מסחר מרכזי בין סנדומייז' למרכז פולין, אך בהדרגה איבד את חשיבותו לטובת העיר הסמוכה אופוצ'נו. למרות זאת קיבל הכפר זכויות עיר במאה ה-15. במאה ה-16 נבנו בכפר מנזר בסגנון גותי וכן מגדל פעמונים מעץ. הפעמונים העתיקים ביותר במגדל, שהושמו בו בשנת 1533, נלקחו על ידי הגרמנים הפולשים במלחמת העולם השנייה
בשנת 1655 היה הכפר אתר קרב מרכזי בין השוודים לפולנים עם פלישת השוודים לפולין, שבתקופה זו הייתה מאוחדת עם ליטא. על "ההר השוודי" באזור ניצבת אנדרטה של הנשר הפולני, לזכר הקרב, אנדרטה שהוקמה ב-1923. 
עם חלוקת פולין בסוף המאה ה-18 נכלל הכפר בשטח האימפריה הרומית הקדושה. בשנת 1815 נכללה ז'רנוב בשטח פולין הקונגרסאית שתחת שלטון האימפריה הרוסית. בשנת 1876 נשללו מהכפר זכויות העיר כתגמול על השתתפות תושביו במרד ינואר 1863.

יהודי ז'רנוב

לפני מלחמת העולם השנייה גרו בז'רנוב כ-1,500 יהודים. לאחר כיבוש פולין בידי גרמניה הוקמו בעיר יודנרט וגטו. באוקטובר 1942 הועברו לגטו כ-2,500 יהודים מיישובי הסביבה. לאחר ימים מעטים נורו חלק מהיהודים בגטו והיתר, רוב היהודים בגטו, הועברו לאופוצ'נו ומשם גורשו למחנה ההשמדה טרבלינקה. בגטו הושארו כ-50 יהודים לאיסוף חפצי הנרצחים לשם שימוש בחפצים אלה על ידי גרמניה, ולאחר כחודשיים הועברו יהודים אלה לאוייזד.
בני שלמה

בני שלמה (מכונה "הקומפיוטר") הוא עבריין מורשע אשר עומד בראש ארגון פשע. שלמה היה "חייל" בארגון הפשע של שלום דומרני.
אחיו, שלום, עבריין מורשע אף הוא, נרצח בפתח ביתו שבתלמים בשנת2015. על פי ההערכות בוצע החיסול בהוראת משפחת לביא, כחלק ממאבק כח בין ארגוני הפשע.
בני הצליח לצבור הון גדול מאוד מכריית חול בלתי חוקית, אבל גם מעסקים חוקיים.
הוא היה נשוי, וב־2014 נולדה לו בת אחרי 14 שנים של ניסיונות.

ילדותו

בני ואחיו הגדול שלום נולדו במושב חלץ, שבו בני מתגורר כיום, אך בילדותם, עברו האחים עם אימם לרחובות, שם התחברו עם כנופיות קטנות באזור. חברים טובים שלהם היו עמוס ואופיר לביא, לימים ראשי משפחת פשע אף הם.
בני לא שירת בצה"ל ואת המיומנות לתפעל כלי נשק ומטעני חבלה רכש בעצמו.

מעצרים והרשעות

בשנת 2000, כשהיה בן 20, הוא הורשע בעבירה זניחה יחסית של תקיפה והכשלה של שוטר. הוא ריצה עונש מאסר של חצי שנה. התיק השני נגדו נפתח בשנת 2007, הוא נעצר במסגרת בדיקה שגרתית ועל גופו נמצא סכין. שלמה הורשע בנשיאת סכין ונידון לעבודות שירות בלבד.
ב־2016 הורשע בני שלמה בגין סחיטה באיומים של בעל מסעדה באשקלון, וריצה שמונה חודשים בכלא.
ב2019 הורשע בני שלמה בעבירת איומים, ובמסגרת עסקת טיעון נגזר עליו עונש של תשעה חודשי מאסר.

הקמת הארגון והיריבות עם דומרני

האחים, בני ושלום, היו חיילים בארגון של שלום דומרני. דומרני שיתף את בני במרבית עסקיו ונתן בו אמון רב. מספרים שהשניים היו קרובים עד כדי כך שדומרני הפקיד בידי שלמה את מפתחות ביתו במושב עוצם, ואף נתן לו לנהל את עסקיו כאשר ישב בכלא.
האחים שלמה יצאו לדרך עצמאית, עם ארגון פשע משלהם, כשהם נוטלים עימם חלק מ'חייליו' של דומרני שערקו. הבגידה הפכה ליריבות מושבעת. הבגידה הזו הובילה לסבב דמים ובסופו של דבר, עלתה לשניהם ביוקר. בשנים 2013–2015 התנהל מאבק, עקוב מדם בין שתי משפחות הפשע. מצידו של דומרני, עמדו בחזית, נגד האחים שלמה, בעיקר חברי הילדות שלהם, האחים אופיר ועמוס לביא. המאבק הזה כלל הנחת מטענים מתחת למכוניות ופיצוצים ברחובות אשקלון, אשדוד וקרית גת. באחד המקרים, בשנת 2013, אף נהרג ג'קי בניטה, שהיה 'חייל' של דומרני, מפיצוץ מטען באשקלון.

ניסיונות התנקשות

ביולי 2013, כאשר יצא שלמה מביתו במושב חלץ בסקודה המשוריינת שלו, הוא נפל לתוך מארב סמוך לצומת גבעתי. בניסיון החיסול הזה השתתפו שלושה עבריינים, ובהם מורדי דיין, המקושר לאחים לביא ולשלום דומרני; ואסף לביא, מבני משפחת לביא, עושי דברו של דומרני ברחובות – וחברי הילדות שלו. כאשר הגיע הרכב המשוריין לצומת גבעתי, פתחה חוליית החיסול באש לעבר המכונית באמצעות רובה אם-4. לאחר מכן ניסו להימלט משם על גבי אופנוע. אבל נלכדו על ידי המשטרה. שלמה המשיך בנסיעה עד לבית החולים ברזילי. הוא נפגע קלות ברגליים ובגב מרסיסים, ושוחרר באותו היום מבית החולים.
ב-5 בפברואר 2014 עבר בני שלמה ניסיון התנקשות נוסף. ביציאה מהמושב, הופעל נגד מכוניתו מטען רב עוצמה. אך לא היו נפגעים.
בספטמבר 2015 שלום שלמה, אחיו של בני, נרצח ביציאה מביתו שבמושב תלמים. במשפחת שלמה ייחסו את הרצח לארגון של האחים לביא, אך לא הצליחו להוכיח את טענותיהם או לנקום בהם. העובדה שלא הצליחו לנקום גרמה על פי הערכות לפיחות רב במעמדם.
צעד בעליזות

עלילה

מפיק תיאטרון (ג'ורג' מרפי), מגיע בלילה לבית המלון בו שוהים השחקנים והצוות. ומנסה בכל כוחו להחזיק את ההפקה לבל תתפרק, למרות קשיים רבים בתחום הכספי. מנהל המלון מאיים להשליך את מילר וצוות השחקנים מבית המלון, עקב מחסור בכסף. מילר מהיר הדיבור, לא מפסיק לאלתר עיכובים וכך מונע ממנהל המשמרת במלון מלהשליכם אל הרחוב. כל זאת בעודו מנסה להשיג מימון בסך 50.000 דולר מתומך עשיר. בינתיים גלן דייוויס (פרנק סינטרה), הכותב והיוצר של המחזה של מילר, מופיע במלון כדי לבדוק איך העניינים מתקדמים. לא חולף זמן רב ודייוויס נסחף על ידי תוכניתו הנואשת של מילר להישאר במלון, וזאת למרות ניסיונותיו הבלתי פוסקים של מנהל משמרת וואגנר להשליכם. לכוד בין כל הצדדים הנוגעים בדבר, מנהל המלון גריבל (וולטר סליזק), התומך העשיר ג'ינקינס (יוג'ין פאלטה), אהובתו של דייוויס מיס אבולי (אן ג'פריס) והשחקנית המובילה במחזה כריסטין (גלוריה דה האבן). בסופו של דבר מה שיכול לפתור את התסבוכת היא יכולת השירה של דייוויס. זאת אם יוכל להתגבר על דלקת גרון הנובעת מפחד במה של דייוויס.
סיון נועם שמעון

ביוגרפיה

לשמעון שני אחים ואחות, הרקדנית-שחקנית רונה-לי שמעון. למדה במגמת תיאטרון בתיכון בליך ברמת גן. בצה"ל שירתה כקצינת לוגיסטיקה בגדוד ארז, ובתור מפקדת מחלקה בקורס נהיגה בבה"ד 6, וכיום היא סרן במיל'. יש לה תואר ראשון בתסריטאות מהחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב. עבדה כברמנית ובסוכנות ניצבים למשחק.

קריירה

בשנת 2013, לאחר מבחני בד שנמשכו כחצי שנה, נבחרה לגלם את התפקיד הראשי של נעמה ברש בסרט הקולנוע הישראלי "ברש", אותו כתבה וביימה מיכל ויניק. הסרט צולם במשך שנתיים, ולצדה של שמעון השתתפו בו גם דביר בנדק וג'ייד סקורי. בשנת 2015 השתתף הסרט בכ-20 פסטיבלים ברחבי העולם, וב-2016 הוקרן בבתי הקולנוע בישראל וזכה לביקורות חיוביות. על משחקה בסרט זכתה שמעון ב-2015 בפרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל הסרטים בחיפה.

חיים אישיים

מתגוררת בתל אביב.
היא לסבית מוצהרת.
עמותת תפוח

עמותת תפוח-Appleseeds Academy הוקמה בשנת 2000 ביוזמת איש העסקים ליאון רקאנטי במטרה לצמצם את הפער הדיגיטלי וליצור ניעות חברתית-כלכלית בישראל על ידי הנגשת המידע והטכנולוגיה. העמותה מתמחה ביצירה, ניהול והפעלת תוכניות טכנולוגיות בפרישה ארצית, המשלבות הכשרות מקצועיות.

מרכזי ידע קהילתיים

עמותת תפוח יחד עם חברת בזק ובשיתוף חברות נוספות ובהן סיסקו, מיקרוסופט, אינטל ועוד, מקימות ומפעילות החל משנת 2001 יחד עם רשויות מקומיות ברחבי הארץ, רשת של מרכזי ידע ותקשורת קהילתיים בישראל.

קידום תעסוקתי

הכשרות טכנולוגיות בדגש תעסוקתי לכ-2,500 משתתפים מדי שנה. בין קהלי היעד בתוכניות: נשים, חרדים, עולים חדשים ובני החברה הערבית והדרוזית. עד כה הוכשרו בתוכנית מעל ל-12,000 איש והיא פועלת בכ-50 יישובים ברחבי הארץ.
וילי נלסון

ביוגרפיה

נלסון נולד ב-29 באפריל 1933 באבוט שבטקסס למירל־מארי לבית גרינהאו ולעירא דוייל נלסון. שמו 'וילי' ניתן לו על ידי דודניתו מילדרד, שגם בחרה עבורו את השם 'יו' כשמו האמצעי להנצחת אחיה הצעיר שזה אך מת. אבותיו של נלסון הם ממוצא אנגלי, סקוטי וטשירוקי. אמו עזבה זמן קצר לאחר לידתו, ואביו נישא מחדש ועזב גם הוא, בעזבו את וילי ואת אחותו בובי לגדול אצל הורי האב. סבו וסבתו הם שערכו הכרות בין נכדיהם לבין המוזיקה. הסב לימד את וילי לפרוט עלי גיטרה בהיותו בן שש ואף קנה לו גיטרה. יחד עם אחותו בובי הקים וילי הרכב גוספל שהופיע בכנסייה המקומית. את שירו הראשון כתב בגיל שבע.

קריירה

בשנת 2005 שיחק בקומדיית האקשן "הדיוק'ס קורעים את האזרד" בכיכובם של ג'סיקה סימפסון ושון ויליאם סקוט.
בשנת 2006 שיחק בסרט "גשרים שבורים" לצד טובי קית' וקלי פרסטון.
מינקווירס ואקרהוס

איי מינקווירס ואקרהאוס (באנגלית: Minquiers and Ecréhous, בצרפתית: Les Minquiers ו-Les Écréhous) הם שתי קבוצות איים המהווים חלק מהבייליוויק של ג'רזי באיי התעלה. מרבית האיים אינם מיושבים, וכוללים רק בקתות דייגים. איים רבים מכוסים מים בעת הגאות.

איי אקרהאוס

מקור שם האיים בנורדית עתיקה. הסיומת "הו" המצוייה בשמות איים רבים מאיי התעלה מקורה במילה הנורדית הולם שמשמעה "אי". ראשית השם מקורו, ככל הנראה במילה הנורדית "סקר" שמשמעותה "שונית".

היסטוריה

האיונים, בדומה ליתר איי התעלה סופחו על ידי דוכסות נורמנדי בשנת 933. עם כיבוש אנגליה על ידי ויליאם הכובש בשנת 1066 נותרו האיים חלק מהדוכסות עד כיבוש נורמנדי בשנת 1204 על ידי מלך צרפת פיליפ אוגוסט, כאשר האיים נותרו חלק מאנגליה. בשנת 1259 המלך הנרי השלישי השיב את האיים למלך צרפת ואילו המלך אדוארד השלישי בעת חוזה ברטיני משנת 1360 ויתר על דרישתו לשלטון בצרפת אולם שמר על טענתו לריבונותו על האיים.
לכל אורך ההיסטוריה שימשו האיים בעיקר מבריחים שהבריחו סחורות בין אנגליה לצרפת.
בשנת 1950 הסכימו הממלכה המאוחדת וצרפת לפנות לבית הדין הבינלאומי לצדק על מנת שיכריע בסכסוך על הריבונות באיים. בית המשפט החליט בפסק דין מה-17 בנובמבר 1953 כי האיים שייכים לג'רסי ולא לצרפת.

איי מינקווירס

האיים מוזכרים בספרו של ויקטור הוגו "תשעים ושלוש" הדן במהפכה הצרפתית. הוגו דן בסגנות של הקירבה לאיים, וכי האיים היוו מקור לריב בין "שתי הגברות הזקנות" - הן צרפת ובריטניה. האיים אף מוזכרים בספרו של המונד אינס - "מארי דייר הטרופה" (Wreck Of The Mary Deare). 
האיים אינם מיושבים, למעט מספר מועט של דייגים השוהים באיים בעונת הדיג (בחודשי הקיץ). בשנת 1998 "פלשו" מספר צרפתים לאי בשם "מלך פטגוניה" במחאה על הכיבוש הבריטי של איי פוקלנד. כבר למחרת היום שבו האיים לשליטת בריטניה והונף עליהם היוניון ג'ק (אף שהאי אינו שטח של בריטניה).
נקע מולד של מפרק הירך

גורמים

נקע במפרק הירך נפוץ במקרים בהם הרחם צר וצפוף ו/או שהתינוק גדול יחסית, או במקרים של לידת עכוז.
המנח התקין של מפרק הירך כאשר הוא במגע עם שקע תואם באגן. כאשר החיבור בין עצם המפרק לשקע אינו תקין, פרק הירך, שאמור לשאת את מירב משקל האדם, לא יתפקד כראוי.
שכיחות התופעה היא כשני מקרים לאלף לידות, והיא מתגלה לרוב בשלב מוקדם. בלידות עכוז שכיחות התופעה גדולה יותר.
חוסר אבחון ואי מתן טיפול מהיר בתופעת פריקת הירך עלולים לגרום להתפתחות לא תקינה של הרגל, שעשויה להוביל לצליעה, לקיצור הרגל, לגדילה עקומה של המפרק ולחוסר שוויון ואי סימטריה בירכיים ובאגן ולהתפתחות דלקת מפרקים ניוונית של מפרק הירך.
ערבה שחף

ביוגרפיה

נולדה בבאר שבע. בגיל 15 הצטרפה למכבי באר שבע ומגיל 23 (עונת 2013-2014) ועד היום היא מושאלת למועדון הכדורגל רמת השרון, למעט תקופה של שנה (עונת 2014-2015) בה הושאלה לאס"א תל אביב.
החל מגיל 17 שחקה בנבחרת ישראל בכדורגל נשים עד גיל 19, והחל מגיל 23 היא משחקת בנבחרת ישראל. משחקה הראשון בנבחרת הבוגרות היה נגד נבחרת מלטה בשנת 2013 עד היום צברה 30 משחקים בינלאומיים בנבחרת, בהם הבקיעה 3 שערים.
חוקרת מקרי המוות

תקציר העלילה

ג'יין קנדי חוזרת לעיירה לייטהייבן בתפקיד חוקרת מקרי המוות (coroner). היא עובדת בשיתוף פעולה עם דייווי היגינס, סמל בילוש במשטרת סאות' דארט. השניים היו נאהבים בצעירותם עד שהוא שבר את ליבה. הם חוקרים כל מקרה רצח פתאומי, אלים ובלתי מוסבר במחוז סאות האמס שבדרום דבון.
דמויות נוספות בסדרה הן: בת', בתה בן ה-15 של ג'יין קנדי; אמה ג'ודית; החבר של ג'ודית מיק סטורוק; וקלינט הולמן פקיד במשרד החוקרת.

הפקה

לפי ה-BBC, הסדרה אינה מבוססת על רבי המכר של מ ר הול ובהם "The Coroner". הול ציין שהוא אינו מאושר מ"הדמיון הרב", אבל ב-BBC אמרו שכל דמיון לספריו - אודות עורכת דין בת ארבעים ומשהו, שחוזרת למערב המדינה אחרי מערכת יחסים כושלת לתפקיד חוקרת מקרי המוות - הוא מקרי בלבד.
משרדי ההפקה מוקמו ברטינגטון ושם צולמו חלק מסצנות הפנים. הצילומים החלו באפריל 2015 ונמשכו 15 שבועות. כל שני פרקים היו עם אותו במאי, עוזר הבמאי ומנהל צילומים.
אתרי הצילום כללו את הופ קוב, דרטמות', טורקי (אנגליה), וברודסנד ביץ'.
לס אסקלדס

גאוגרפיה

העיר נמצאת בדרום מזרח המדינה, בגובה 1,053 מטרים מעל גובה פני הים, במפגש שני נחלים.
אקלים העיר ממוזג, החורפים קרים, והקיץ יבש. הטמפרטורה נעה בין 1- מעלות בממוצע בחודש ינואר ל-20 מעלות בממוצע בחודש יולי. כמות המשקעים הממוצעת בעיר - 808 מ"מ גשם בשנה.

כלכלה

כמו ברוב ערי אנדורה, עיקר כלכלת העיר מבוססת על תיירות. במקום מעיינות חמים רבים, הפעילים עוד מהתקופה הרומית. המקום ידוע במיוחד בריקוד המסורתי שלו המכונה "סנטה אנה" (בקטלאנית: Santa Anna). בנוסף, במקום תעשיית טקסטיל ענפה, הפעילה מאז ימי הביניים.
אן דה מוובריי

קורות חיים

אן נולדה בטירת פראמלינגהאם שבסאפוק, והייתה בתם היחידה שעברה את גיל הינקות של ג'ון דה מובריי, הדוכס הרביעי מנורפוק ושל אליזבת טלבוט. 
אן נישאה ב-15 בינואר 1478 בקפלת סטיבן הקדוש שבווסטמינסטר לריצ'רד משרוסברי, בנו של אדוארד הרביעי, מלך אנגליה. ריצ'רד היה בן 4 בעת טקס נישואיו, ואן בת 6.
אן נפטרה בגריניץ' שנתיים לאחר נישואיה. 
על פי חוקי הירושה המקובלים, ירשו אותה בני דודיה, ויליאם, מרקיז ברקלי וג'ון האוורד, דוכס נורפוק, אולם חוק של הפרלמנט הבריטי שנחקק בינואר 1483 קבע כי יורשה היחיד של אן יהיה בעלה, ריצ'רד. 
אן נקברה בקפלת ארסמוס מפרומיאה שבמנזר ווסטמינסטר. בשנת 1502 נהרסה הקפלה על מנת לבנות את קפלת הגבירה של הנרי השביעי, וארונה של אן (העשוי עופרת) הועבר לקפלה במנזר (the Abbey of the Minoresses) של מסדר הגברות העניות (Order of Poor Ladies). לימים אבד מיקום הארון. בשנת 1964 התגלה הארון בעת עבודות בניה באזור סטפני שבלונדון, ובמאי 1965 נקבר הארון מחדש במנזר וסטמינסטר.
צפירים

מאפיינים

הסוגים בשבט מתאפיינים במידות גוף קטנות עד בינוניות, והם חיים באזורים הרריים באסיה, אירופה ואמריקה. כל המינים בשבט שייכים לקבוצת אנטילופות-עז ויחודם בכך שיש להם מאפיינים חיצוניים או אקולוגים שמהווים צורת ביניים בין עיזים לצבאים. בנוסף, המינים בשבט מתאפיינים בקרניים קצרות יחסית שדומות לקרני העיזים בצורתן. הצפירים נוהגים לחיות לרוב בבדידות או בקבוצות קטנות, והם פעילים בדרך כלל בשעות הבוקר והערב ונחים בשעות היום. בית גידולם של הצפירים הוא מדרונות תלולים ואנכיים, צוקים, סלעים ויערות הרריים. למיני הצפירים אין דו-צורתיות זוויגית בולטת, והזכרים והנקבות די זהים במראה החיצוני. המין הגדול בשבט הוא צפיר הקורדילרים, והמין הקטן בשבט הוא גוראל אדום.
רפאל שמואלביץ

ביוגרפיה

נולד בעיירה מיר לחנה מרים פינקל, בתו היחידה של ראש ישיבת מיר הרב אליעזר יהודה פינקל, ולרב חיים שמואלביץ, שנעשה אף הוא לימים ראש הישיבה. נקרא על שם סבו, הרב רפאל אלתר שמואלביץ, חתנו של הסבא מנובהרדוק וראש ישיבות סטוצ'ין וגרודנא. הסנדק בברית המילה שלו היה רבה של מיר, דוד אמו, הרב אברהם צבי קמאי.
בתקופת מלחמת העולם השנייה נמלט עם הוריו יחד עם רבים מתלמידי ישיבת מיר לווילנה ומשם עשו את דרכם ברכבת הטרנס-סיבירית, ובאמצעות אשרות כניסה ליפן שסיפק הקונסול היפני בליטא, צ'יאונה סוגיהארה, הגיעו לקובה שביפן, שם שהו כתשעה חדשים. היפנים הגלו אותם לשאנגחאי הסינית, שהייתה תחת כיבוש יפני, והם השתכנו ב"גטו שאנגחאי". בשנת 1946 הגיעו לארצות הברית ולאחר כחצי שנה עלו לארץ ישראל והשתקעו בירושלים.
למד בבית הספר "יבנה" ובישיבת תפארת צבי, ועוד לפני היותו בר מצווה עבר ללמוד בישיבת מיר בירושלים. מאז, למד בקביעות בחברותא עם אביו עד לפטירת האב.
בחורף ה'תשכ"ב (1962) נשא את עדנה, בתו של הרב אברהם פרבשטין, ראש ישיבת כנסת ישראל, ושנתיים לאחר נישואיו (תשכ"ד) החל לכהן כר"מ בישיבת חברון כנסת ישראל, במקביל שימש בתקופה זו כר"מ בישיבת קול יעקב. בהמשך הצטרף למערכת האנציקלופדיה התלמודית והיה לאחד מראשיה. כתב ערכים מרכזיים כמו הערך "חשמל" שנדפס לראשונה בשנת ה'תשמ"ו בכרך י"ח, ואחר כך יצא במספר מהדורות כחיבור בפני עצמו. הוא כתב וערך בצוותא עם בן דודו הרב אריה פינקל את המהדורה הראשונה של הספר "שיחות מוסר" של אביו, שיצאה לאור בחיי האב.
לאחר פטירת אביו ב-1978 החל להעביר שיעורים בישיבת מיר לצד גיסו, ראש הישיבה, הרב נחום פרצוביץ. מאז פטירת הרב בייניש פינקל, שימש כאחד מראשי הישיבה לצד הרב נתן צבי פינקל והעביר שני שיעורים כלליים בשבוע: האחד ביידיש בהיכל בית המדרש המרכזי של הישיבה, והשני בעברית בבית המדרש על שם פרידמן.
לאחר הקמת ישיבת מיר מודיעין עילית, מסר בה שיעור כללי בעברית אחת לארבעה שבועות, וגם שם נשא בתואר "מראשי הישיבה".
מראשית העשור השני של המאה ה-21 התמודד עם טרשת אמיוטרופית צידית (ALS) והפסיק להעביר שיעורים.
חלק משיעוריו למסכת קידושין ומסכת בבא בתרא ומסכת כתובות נדפסו בספרי "שיעורי רבי רפאל" (תשע"ה-ט) בהוצאת מכון 'שיעורי רבי רפאל'. הוא פרסם מאמרים בכתבי העת התורניים ובספרי זיכרון. בשנות ה-80 ייסד עם הרב שמעון משה דיסקין את המדור "באהלה של תורה" בכתב העת "מוריה", שנועד לפרסם חידושי תורה של בני ישיבות שיעברו ביקורת בידי מערכת המדור.

נפטר ממחלת שרירים (ALS) בליל ט' בשבט ה'תשע"ו - 18 בינואר 2016, בגיל 78.
אבי איזנשטיין

ביוגרפיה

בשנת 1971 סיים בהצטיינות את התואר הראשון במחלקה לעיצוב גרפי בבצלאל. הוא זכה במלגת התמחות ומחקר מטעם בצלאל, המועצה לארץ ישראל יפה ועיריית ירושלים, בנושא מחקר ופיתוח מערך ההכוונה והשילוט בירושלים. במסגרת המלגה התמחה בהוראת עיצוב גרפי לצד ראש המחלקה, פרופ' מייק פלהיים.
נשוי לנורית ואב לשניים.

מסלול הוראה

משנת 1973 החל ללמד במחלקה לעיצוב גרפי בבצלאל. בין השנים 1973–1975 לימד בטכניון במחלקה ללימודי חוץ. בשנת 1988 התמנה לראש המחלקה לעיצוב גרפי בבצלאל למשך שתי כהונות עד לשנת 1995. ב-1986 יצא לאור ספרו, "יסודות בעיצוב טיפוגרפי-שיטת לימוד", בהוצאת בצלאל. בספר מוצגת תפישתו להקניית יסודות בטיפוגרפיה בתהליך הוראה הדרגתי המעודד מעורבות ונקיטת עמדה אישית לצד התנסות ומחקר. הספר משמש עד היום כבסיס להוראת יסודות הטיפוגרפיה בבצלאל ובכל מוסדות לימודי העיצוב בישראל. בשנת 2010 יצא לאור ספרו השני, "סימנים בתקשורת חזותית", בהוצאת בצלאל המציג תהליך לימוד הדרגתי המשלב היבטי תוכן וצורה כבסיס לעיצוב סמל, סימן ולוגו. במהלך שנות ההוראה בבצלאל לימד מגוון מנושאי העיצוב הגרפי: עיצוב מסעות פרסום ותדמית, עיצוב מערכות שילוט והכוונה, עיצוב עטיפות ספרים, עיצוב אריזה, עיצוב כרזות, עיצוב וצילום, יסודות בעיצוב טיפוגרפי וטיפוגרפיה ניסויית. משנת 2013, לאחר שסיים 40 שנות הוראה בבצלאל, המשיך ללמד במחלקה לתקשורת חזותית כמרצה מן החוץ בהוראת יסודות הטיפוגרפיה.

מסלול מקצועי

בין השנים 1973–1975 עבד כארט דיירקטור במשרד הפרסום בינג-ליניאל בתל אביב. יחד עם חברו לניהול המשרד, שמעון זנדהאוז, הקים בשנת 1975 סטודיו לעיצוב בשם "זנדהאוז-איזנשטיין". הסטודיו התמחה במהלך השנים בעיצוב תדמית לחברות, במסעות פרסום ובעיצוב ספרים, קטלוגים ומגזינים. בין היתר עיצבו תדמית כוללת להוצאת "עם עובד", עיצוב עטיפות לספרי "ספריה לעם" וספרית אפקים בסוגת מדע בדיוני וספרות מקור.

פעילות בתחום האמנות

משנת 1987 התמקד בפעילות אמנותית הכוללת רישומים וציורים בשחור לבן. בשנת 1989 הציג לראשונה תערוכה של ציוריו בגלריה גבעון, אשר נשאה את השם "קיר". ב-1994 הציג תערוכת רישומים במוזיאון ישראל בירושלים באצירת מאירה פרי-להמן. במהלך השנים הציג בגלריות בינלאומיות ונמנה עם ציירי הגלריה "Tendance" בפריז שבה הוצגו בקביעות עבודותיו. בשנת 2005 הציג תערוכת יחיד בשם ECHOES ב-Fondazione Mudima במילנו. לרגל התערוכה יצא לאור בהוצאת המוזיאון ספר אמן, המקיף עשר שנות עבודותיו בתחומי רישום וציור.
משנת 2012 מיוצג בישראל על ידי גלריה קונטמפוררי-גולקונדה בתל אביב.
פפאטה

היסטוריה

העיר פפאטה הוקמה בשנת 1818 על ידי המיסיונר הבריטי וויליאם קרוק (William Pascoe Crook). בשנת 1827 העתיק המלך פומרה הרביעי (Pomare) את חצר מלכותו לעיר. בתקופה זו החלה העיר להיות מרכז מסחרי והנמל שלה החל להתפתח. בשנת 1842 נהייתה צרפת המעצמה הדומיננטית באזור ופפאטה הייתה לבירת המושבה.
בשנת 1884 אירעה שריפה שכילתה מחצית מהמבנים בעיר ומאז נאסרה הבנייה מחומרים מקומיים. ב-1906 גרמה סופת ציקלון נזק כבד לעיר. ב-22 בספטמבר 1914 הופגזה העיר על ידי שתי סיירות משוריינות של הצי הקיסרי הגרמני, במהלך מלחמת העולם הראשונה. כתוצאה מן ההפגזה אבדו לצרפתים ספינת תותחים וספינת משא ולאי נגרם נזק כלכלי רציני. לגרמנים לא נגרמו אבדות, אולם ההפגזה חשפה את מיקומם, ובנוסף, הוצאת התחמושת בעת ההפגזה השפיעה לרעה על יכולת הלחימה של ספינותיהם בהמשך דרכן. מטרתם העיקרית של הגרמנים, השתלטות על מאגרי הפחם במקום, לא הושגה, כיוון שאלה הושמדו על ידי הצרפתים עם תחילת ההפגזה.
ב-1961 נפתח נמל התעופה הבינלאומי של העיר. אחד המניעים לפתיחתו של נמל התעופה הייתה החלטתה של צרפת להעביר את הניסויים הגרעיניים שביצעה מאלג'יריה (שקיבלה אז את עצמאותה) לדרום האוקיינוס השקט. ב-1983 הוקמה בפפאטה הכנסייה המורמונית עקב ריבוי המאמינים שלה באי.
ב-1995 חידשה צרפת את הניסויים הגרעיניים שלה באזור. ההחלטה גרמה להפגנות בפפאטה ולהתגברות כוחם של בדלנים ששאפו לקבל עצמאות מצרפת. ההפגנות בעיר נמשכו שלושה ימים, נגרם נזק לנמל התעופה, התיירות נפגעה ונמנו כ-40 פצועים. הפגנות דומות אירעו גם ב-1987.
בית הוראה

בית הוראה הוא בית דין העוסק בפסיקת הלכות אורח חיים ויורה דעה. רבני בית ההוראה מכונים מו"צים ("מורי צדק") והם בעלי סמיכה לרבנות מסוג "יורה יורה". בבתי ההוראה נהוג בדרך כלל שהסמיכה נעשית על ידי הכשרה ("שימוש חכמים") של מספר חודשים (ישיבה ליד הרב בשעה שעונה לשאלות ומענה לשאלות בנוכחותו) אצל ראש בית ההוראה או אצל רבנים בכירים בבית ההוראה.
בשונה מבית דין, בבית הוראה יכול לשבת רב אחד בלבד, מכיוון שאין צורך בפסיקה של שלושה. בדרך כלל רוב רבני בית ההוראה מקבלים קהל בביתם או בבית כנסת בשכונתם.
בתי הוראה בדרך כלל מוקמים יחד עם בתי דין לממונות, וברוב המקרים הדיינים משמשים גם כמורי הוראה. לעיתים רבני ערים או רבני שכונות מקימים בית הוראה משלהם, כשלצידם מורים רבנים שהובאו על ידם, או שהוסמכו על ידם.
מטרת הקמת בתי ההוראה היא לתת מענה מסודר לשואלים, ובמקרים רבים היא נועדה לתת מענה לרוצים לשמוע פסקים של רב מסוים (כמו למשל בתי ההוראה של הרב שמואל וואזנר או של הרב נסים קרליץ או של הרב יעקב הילל, המורים על פי פסקי ראש בית ההוראה). מספר בתי הוראה מפעילים קו טלפון לשאלות במשך כל היממה.
בתי הוראה מפורסמים: בבני ברק: בתי ההוראה של הרב וואזנר, הרב קרליץ והרב מרדכי גרוס. בירושלים: בית ההוראה של העדה החרדית, או אהבת שלום של הרב יעקב הילל, או היכל הוראה של הרב משה בראנדסדורפר. בתי הוראה אלו מפעילים שלוחות או רבנים גם מחוץ לעירם, כמו בביתר עילית, מודיעין עילית צפת ובית שמש .
ריטה זוהר

ריטה זוהר (נולדה ב-10 בינואר 1943) היא שחקנית ישראלית, זוכת פרס אופיר על משחקה בסרטו של אברהם הפנר "אהבתה האחרונה של לורה אדלר".

ביוגרפיה

ריטה זוהר נולדה במחנה ריכוז במהלך מלחמת העולם השנייה. 
זוהר משחקת בתיאטרון, בקולנוע ובטלוויזיה מזה כ-50 שנה. היא התחילה את דרכה בתיאטרון הקאמרי ובהצגות בשפת היידיש. בשלב מסוים עברה להתגורר בארצות הברית.
לאחר עשור שבו לא שיחקה ולא הופיעה בישראל, ליהק אותה הבמאי אברהם הפנר לתפקיד לורה אדלר בסרטו "אהבתה האחרונה של לורה אדלר" (1990), היא מזוהה עם התפקיד עד היום וזכתה עליו בפרס אופיר בקטגוריית "השחקנית הראשית הטובה ביותר". שמונה עשרה שנים מאוחר יותר, שיחקה את התפקיד הראשי בסרטו של חורחה גורביץ' "בדרך אל החתולים" (2011) המבוסס על רומן מאת יהושע קנז. על תפקידה בסרט זה זכתה בפרס המשחק בפסטיבל הקולנוע ירושלים (2009) והייתה מועמדת לפרס אופיר.
כיום מתגוררת זוהר בלוס אנג'לס.
יונה מיכל ייטלס

יונה מיכל יֶיטֶלֶס (לעיתים: ייטלש, או ייטליש; בגרמנית: Jonas Mischel Jeitteles; ה'תצ"ה, 1735 - ל' בניסן ה'תקס"ו, 18 באפריל 1806) היה רופא יהודי איש פראג, אבי משפחת ייטלס.
למד רפואה באוניברסיטת לייפציג, בשנת 1763 התמנה כרופא ובהמשך כראש הרופאים ("אסיא רבא") בבית החולים היהודי בפראג, בשנת 1783 הוציא את ספרו הרפואי "Observata Quædam Medica" שבזכותו קיבל בשנת 1784 רישיון ממשלתי לרפא גם חולים נוצרים.
בניו: הרב ברוך ייטלס, מחבר הספר "טעם המלך"; גוטליב ייטלס; הבלשן והמזרחן יהודה ייטלס ויצחק ייטלס. הוא וחלק מבניו קבורים בחלקה משפחתית בבית הקברות היהודי בפראג-ז'יז'קוב.