google/wiki40b huggingface dataset:
הבניה חברתית

הבניה חברתית היא מונח בתחום התאוריה הסוציולוגית. את המונח טבעו הסוציולוגים פיטר ברגר ותומאס לקמן. על פי התאוריה הסוציולוגית העולם האנושי אינו טבעי במובן כלשהו. הסדר החברתי הוא תוצאה של תהליכים חברתיים. ומה שנחשב למציאות מעוצב על ידי אינטראקציה של חברים בתרבות או בחברה מסוימת. גישה זו מבקשת לערער תפיסות מהותניות של תהליכים חברתיים, ולערער על ההנחה שתופעות חברתיות הן טבעיות או נורמליות. תחת זאת, הגישה הזו טוענת שתהליך חברתי יצר את התפיסה של אותן תופעות כטבעיות. כך למשל מפורשות דתות כהבניה חברתית, ותפיסות של מקומם של גברים ונשים בחברה כמו גם של מיניות.
בספרו The Sacred Canopy אומר פיטר ברגר כי סדר מוסדי צריך להיות מוטמע כך שלא יובן שהוא מובנה חברתית. עליו להיחשב כמשהו שהיה מאז ומתמיד. את ההצדקה הזו, אומר ברגר, מייצרת הדת, כשהיא מציגה את עצמה כהכרחית ולא כמקרית. כל הדתות צריכות קהילה בה הן יחשבו מתקבלות על הדעת. הדתות צריכות קרקע חברתית לצמוח עליה כדי שיוכלו לשגשג ולפרוח. לדבריו - הפעילות האנושית שמייצרת את החברה, מייצרת את הדת. הטענה שתפיסת העולם הדתית מייצרת הבניה חברתית, מקפלת בתוכה, גם אם לא במפורש, את האמירה שהדת אינה הכרחית.

תאוריית ההבניה החברתית בתקשורת המונים

רעיונותיהם של ברגר ולקמן עניינו במיוחד חוקרי תקשורת המונים. השפעותיה של תקשורת ההמונים מתבטאת בין היתר בכך שאנשים מאמינים שמה שהם רואים בתקשורת הוא בהכרח המציאות. תקשורת המונים מספקת חומרים להבניית המציאות, מציעה פרשנויות ומשמעויות לחומרים אלו, מעצבת את חיי האזרחים ומשפיעה עליהם בכך שהיא מקדמת ערכים שונים של קונפורמיות, לאומיות וכו'. בעקבות זאת, קיים חשש שהשפעת ההגמוניה על התקשורת וכפועל יוצא על חיי הציבור משעתקת ומטה את ראיית המציאות.                                
מיישמי התאוריה בתחום לימודי התקשורת גורסים שהתקשורת אינה יכולה לתאר באובייקטיביות מציאות חברתית, ולפיכך כל העובדות הן פרשנויות. הבניה חברתית בתקשורת המונים יוצרת את דעת הקהל בנוגע לחדשות, בידור ותרבות פופולרית. מבחינה חדשותית המציאות שמוצגת היא בהכרח הבניה סלקטיבית: כלומר, פיסות מידע 'עובדתיות' שמוצגות דרך נקודת מבט מסוימת בערוץ אחד, הם לאו דווקא מה שנראה בערוץ אחר.                                 
הבניה חברתית מתייחסת לתהליכים שבאמצעותם מפרשת התקשורת אירועים, אנשים, ערכים ורעיונות ומקנה להם ערך ועדיפות. תאוריית המסגור בתקשורת המונים מתחברת לתאוריה זו בכך שהבניה של תופעות חברתיות תלויה בהיבטים שלהן שזוכים להדגשה.                                                                   
גישה זו של הבנייה חברתית מיושמת למשל בחקר החשיפה לתוכניות ראליטי. מעקב אחרי מספר הורים שצפו בתוכנית הריאליטי "סופר נני" העלה שהמעורבות בצפייה הובילה לקישור בין התוכנית לחיי היום-יום. הצפייה גרמה להתנהלות שונה של ההורים, בעיקר במצבים של דמיון בין התוכנית למציאות.

יישומים נוספים

דוגמאות נוספות לניסיונות כאלה ניתן לראות בתאוריות של הגזעה, הטוענות שגזע הוא תוצאה של הבניה חברתית, ובתאוריה קווירית, הטוענת שההבחנות המגדריות אינן טבעיות, אלא מובנות חברתית.
זאז

ראשית חייה

אמה הייתה מורה לספרדית ואביה עבד בחברת חשמל. בשנת 1985 היא החלה ללמוד בקונסרבטוריון בטור יחד עם אחיה ואחותה בקורסים לגילאי 5–11. בקונסרבטוריון למדה את תורת המוזיקה, כינור, פסנתר, גיטרה ושירה במקהלה. בשנת 1994 היא עברה לבורדו ובשנת 1995 החלה ללמוד שם שירה, ספורט וקונג פו עם מאמן מקצועי.
בשנת 2000 היא זכתה במלגה מהמועצה האזורית שאפשרה לה להצטרף לבית ספר למוזיקה מודרנית - המרכז לפעילות מוזיקלית ומידע של בורדו. בין ההשפעות מוזיקליות שלה נכללות 'ארבע העונות' של ויואלדי, זמרות ג'אז כמו אלה פיצג'רלד וזמרים נוספים כמו אנריקו מסיאס, בובי מקפרין, ריצ'רד בונה, כמו גם מקצבים אפריקאים, לטינים, וקובניים. בשנת 2006, היא עברה לפריז.

קריירה

בשנת 2001 היא החלה את קריירת השירה שלה בלהקת הבלוז "חמישים אצבעות". היא שרה בקבוצות מוזיקליות באנגולם, במיוחד בחמישיית ג'אז. היא הפכה לאחת מארבעת הזמרים בהרכב "איזהאר אדץ" (בבאסקית: כוכב נופל), להקה שכללה 16 מוזיקאים שעמם סיירה במשך שנתיים במיוחד במידי-פירנה וחבל הבסקים. היא עבדה באולפן הקלטות כזמרת ליווי בטולוז עם זמרים רבים.
במאי 2010 זאז פרסמה את אלבומה הראשון אשר הכיל שירים שכתבה בעצמה ("Trop sensible") והלחינה יחד עם אומנים אחרים ("Les passants", "Le long de la route" ,"Prends garde à ta langue" ,"J'aime à nouveau" ,"Ni oui ni non"). קרדין סולטאני הפיק את האלבום בחברת התקליטים Play On והוא גם זה שכתב והלחין את הלהיט "Je veux". זמר הפופ, רפאל הרוש, כתב בעבורה את השירים "Éblouie par la nuit", "Port Coton" ו-"La fée". בהמשך שנת 2010, זאז ערכה סיבוב הופעות בצרפת והופיעה בפסטיבל המוזיקה פרנקופולי של מונטריאול (קנדה) וכן במונטה, בריסל, ברלין, ומילאנו. בסתיו של אותה שנה, זאז עמדה בראש מצעד הלהיטים בבלגיה, שווייץ ואוסטריה. בחודש נובמבר של אותה שנה, אלבום הבכורה שלה הפך לפלטינה כפולה, והיא זכתה בתואר "שיר התגלית" על ידי האקדמיה שרל קרה. זאז זכתה בנוסף בפרס שובר גבולות האירופאי: היא הייתה לאמנית הצרפתייה הכי מושמעת מחוץ לצרפת בשנת 2010. לפי סקר שפורסם על ידי משתמשי האינטרנט, זאז הייתה לזמרת הפופולרית ביותר בצרפת בשנת 2010.
בשנת 2011 זאז זכתה בפרס EBBA המכיר בהצלחה של 10 אמנים חדשים או קבוצות שהגיעו לקהלים מחוץ לארצם עם האלבום הבינלאומי הראשון שלהם בשנה החולפת. בהמשך אותה שנה זאז הצטרפה להרכב הצדקה Les Enfoirés והשתתפה בשיר "Coeur Volant" לפסקול של הסרט הוגו. בשנת 2012, זאז יצאה לסיבוב הופעות במדינות שונות ברחבי העולם, בניהם יפן, קנדה, גרמניה, פולין, שווייץ, סלובניה, צ'כיה, קרואטיה, בולגריה, סרביה, טורקיה. ב-6 באוקטובר 2013, זאז הופיעה ב-BBC One בתוכנית של אנדרו מאר בלונדון ושרה את "Je veux" בשידור חי.
בשנת 2015 זכתה עם אלבומה "פריז" בפרס אקו לאמנית הבינלאומית הטובה ביותר בקטגוריה רוק/פופ.
בשנת 2016, הופיעה זאז בסקטקס, מקסיקו, במסגרת פסטיבל התרבות של סקטקס.
חברת וילי וונקה

פרסום

מוצרי המותג כוללים גרסה מצוירת לדמותו של וילי וונקה, שהושפעה מציוריו של קוונטין בלייק לספרי צ'ארלי והשוקולדה ומגילום דמותו של וונקה בידי ג'ין ויילדר בסרט משנת 1971. הפרסומות של המותג מציגות את דמותו של וונקה מדבר לצופה בצורה ישירה ומזמין אותו למפעל שלו "שם מיוצר כעת ממתק חדש". הצופה זוכה להצצה בתהליך הייצור של הממתקים במפעל, שמתואר כדמיוני ומשונה, ברוח הספר והסרט. לאחר מכן וונקה אוחז בממתק בקרבת המסך, ואז מגיח אומפה לומפה שאומר את סיסמת החברה: "מה תהיה המצאתו הבאה?" ("?What will he think of next").

חידוש פעילות באוסטרליה ובאירופה

חברת המותג חידשה את פעילותה באוסטרליה, באירופה ובמיקומים אחרים בשנת 2005, לאחר הפסקת פעילות באזורים אלו במשך כמה שנים. הסיבה לחידוש הפעילות הייתה יציאת הסרט צ'ארלי בממלכת השוקולדה לאקרנים באותה שנה. במסגרת חידוש הפעילות, חטיפי Wonka Bar רבים שווקו על ידי החברה, שניצלה את התבלטות החטיף בסרט. בדומה לסרט, החברה גם ארגנה תחרות לאיסוף "כרטיס מוזהב", שמוצאיו יכלו לזכות בטיול במפעל שוקולד, כאחד מהפרסים.
משה וינברג (עורך דין)

משה וינברג (נולד ב-1948) הוא עורך דין ישראלי.

קורות חיים

וינברג חבר בלשכת עורכי הדין בישראל משנת 1972 וחבר לשכת עורכי הדין בניו יורק שבארצות הברית משנת 1987.
סיים לימודי תואר ראשון (LL.B) באוניברסיטת תל אביב בשנת 1971. בשנת 1974 סיים בהצטיינות תואר מוסמך במשפטים (LL.M) באוניברסיטת תל אביב. ובשנת 1982 סיים את לימודי הדוקטורט במשפטים (D.Jur) באוניברסיטת תל אביב.
בין השנים 1992–2004 כיהן כחבר בית הדין המשמעתי במחוז תל אביב של לשכת עורכי הדין, וכן עסק בניהול בתי הדין, ובמשך 4 שנים כיהן כיו"ר נשיאות בית הדין המשמעתי. במהלך כהונתו ביצע רפורמה מקיפה בבתי הדין המשמעתיים.
יזם את הוצאת תקליטור "פדאור אתיקה", בו מופיעים פסקי הדין של בתי הדין המשמעתיים של לשכת עורכי הדין.
בין השנים 2004–2007, במסגרת תפקידו כראש תחום ועדות לשכת עורכי הדין בנושאי חקיקה והייצוג בכנסת, יזם שינוי חקיקה בתחום השיפוט המשמעתי של עורכי דין וכיום הנו אחראי על גיבוש תיקון 41 לחוק לשכת עורכי הדין, שעבר בקריאה ראשונה בכנסת.
החל משנת 2007 מכהן כמשנה לראש לשכת עורכי הדין בישראל.
ויקטור הארבור

היסטוריה

לפני ההתיישבות האירופאית היה המקום מיושב על ידי שבט אבוריג'יני. המפרץ שעליו יושבת העיר התגלה על ידי מתיו פלינדרס ב-1802. ב-1837 עגנה במקום ספינה של הצי המלכותי הבריטי אה"מ "ויקטור" (HMS Victor) ורב החובל שלה קרא למקום על שמה. בערך באותה תקופה הוקמו באזור שתי תחנות לצייד לוויתנים. שומן הליוויתנים היה אז ענף היצוא מספר אחד של אוסטרליה הדרומית. העיר הוקמה ב-1863 בשם פורט ויקטור (Port Victor ) וציד הליוויתנים התקיים באזור עד 1872. 
בשנת 1921 שונה שם העיר מפורט ויקטור לויקטור הרבור, כדי למנוע בלבול עם העיר פורט ויקטוריה שנמצאת 160 ק"מ מצפון-מערב מויקטור הארבור. למרות שבאנגלית המילה harbour מאויתת עם האות u, שם העיר רשום Victor Harbor, ללא האות u. איות זה מצוי בשמות של מקומות נוספים באוסטרליה הדרומית עקב טעות היסטורית של המודד הראשי של אוסטרליה הדרומית. בניגוד לכך שם תחנת הרכבת של העיר מאוית בצורה הנכונה.

תיירות

מוקד משיכה פופולרי לתיירים בויקטור הארבור הוא האי גרניט (Granite Island ) שמחובר ליבשה באמצעות גשר צר להולכי רגל ולאורכו פועל קרון הנוסע על גבי מסילה ונגרר על ידי סוס. עד לאחרונה היה האי בית הגידול של מושבה גדולה של פינגווין זוטר. הפינגווינים היו מבלים על האי את הלילה ובבוקר היו יוצאים לצוד דגים ושבים עם השקיעה. ב-2012 נמנו באי רק שבעה פרטים והחשד הוא שהתופעה קשורה להתרבותם של דובי הים הניו זילנדים.
מוקד משיכה נוסף היא רכבת קיטור ישנה נוסעת על מסילת ברזל בנתיב היסטורי שהוא קו הרכבת הראשון באוסטרליה.
בין החודשים יוני עד ספטמבר צפייה בליוויתנים מהווה גם מוקד משיכה. לווייתנים מסוג אובלנה דרומית מגיעים לחוף לעונת הרבייה וההמלטה. מרכז היונקים הימיים של אוסטרליה הדרומית שוכן בויקטור הארבור ומספק מידע על אפשרויות הצפייה בליוויתנים. בנוסף, פועל במקום פארק שעשועים גדול ובאזור מתקיימות פעילויות ספורט ימי ודייג.
נזיד

נָזִיד הוא מאכל העשוי ממרכיב מוצק מרכזי המבושל ברוטב או בציר. הנזיד יכול להיות מבוסס על בשר (בשר בקר או בשר עוף), מאכלי ים, קטניות או ירקות (בעיקר תפוחי אדמה או שעועית).
הנזיד סמיך יותר ממרק, ודליל יותר מקסרול (מעין פשטידת ירקות לחה). הנזיד מהווה לרוב מנה עיקרית, ולא מנה ראשונה או תוספת למנה עיקרית. בניגוד למרק, הנזיד יכול להיות מבושל הן על גבי הכיריים והן בתוך תנור אפייה (בעוד שהקסרול מוכן תמיד בתנור אפייה, והמרק תמיד מבושל על גבי הכיריים).
הנזיד מוזכר בספרי בישול החל מהתקופה הרומית. בספרו של אפיקיוס מהמאה הרביעית מוזכר נזיד. ניתן לאפיין את המאכל שבעבורו מכר עשו ליעקב את הבכורה ב"נזיד עדשים". בספרו של גיום טירל "לה ויאנדיר" מהמאה ה-14 מוזכרים סוגים שונים של נזידים, ובהם גם כמה סוגי ראגו. הרודוטוס מספר על הסקיתים שהכינו נזיד במאה ה-8 לפנה"ס המכיל מים ובשר. נזיד זה בושל בתוך עור בעל חיים שנתלה מעל האש.
הגולאש ההונגרי הוא נזיד שמקורו במאכל של השבטים המדיארים מהמאה ה-8 (הפפריקה נוספה רק במאה ה-18).
גנדי גוטמן

ביוגרפיה

גנדי גוטמן נולד בדנפרופטרובסק. הוא התחיל להתאמן בשחמט בשנת 1980. במהלך לימודי בית הספר הוא השתתף בתחרויות נוער וזכה להצלחות. בשנת 1994 החל לאמן בעצמו.
שיא הקריירה של גוטמן הייתה בסוף המאה ה-20-תחילת המאה ה-21. בשנת 2001 הוענקה לו דרגת רב אמן.
כמאמן הוא טיפח מספר שחמטאים שהגיעו לדרגת רב אמן.
בשנת 2001 הוא פתח חוג לשחמט ליד בית הקהילה היהודית בעירו.
בניין סינגר

היסטוריה

השטח עליו הוקם בנין סינגר נרכש על ידי החברה בשנת 1902. הבניין הוזמן על ידי יושב ראש חברת סינגר דאז, פרדריק גילברט בורן. הוא פנה לאדריכל ארנסט פלאג, שתיכנן את הבניין בסגנון בוזאר. פלאג תכנן גם את מטה החברה הקודם ששכן ברחוב ברודוויי 561 בין הרחובות פרינס וספרינג - המוכרים כיום כחלק משכונת סוהו - והוזכר כ"הבניין הקטן של סינגר" לאחר הקמת בניין המטה החדש. תוכניות המבנה שורטטו על ידי ג'ורג' קונבל (1866–1933). התפיסה התכנונית של פלאג למבנים שגובהם מעל 10-15 קומות הייתה, שהם צריכים לבלוט ולמשוך את העין של עוברי האורח שבחוץ, לשם כך תכנן מגדל צר יחסית שתופס בשטחו כרבע מהמגרש ובסיס המבנה רחב יותר. גובהו של בסיס המבנה היה 12 קומות ורוחבו תפס את כל חזית המגרש כלפי הרחוב בעוד שהמגדל היה צר יחסית וכל צלע שלו הייתה באורך 20 מטרים. הבניין נחשב לייחודי בעיר ניו יורק באותה תקופה ובלט בלבנים האדומות שלו. כשהושלם בשנת 1908, התנשא בניין סינגר לגובה של 186.57 מטרים והחזיק בתואר "הבניין הגבוה ביותר בעולם" עד שנת 1909, שבה הושלמה בנייתו של בניין חברת הביטוח מטרופוליטן לייף המתנשא לגובה 210 מטרים וממוקם ברחוב 23 בשדרת מדיסון במנהטן.
בשנת 1961, נמכר הבניין לויליאם זקנדורף והחברה העבירה את משרדיה למרכז רוקפלר. ויליאם רכש את השטח בניסיון להעביר את הבורסה לניירות ערך בניו יורק לשם אך, ללא הצלחה. בשנת 1964, חברת הפלדה של ארצות הברית רכשה את הבניין והבניין הסמוך לו, בניין סיטי אינווסטינג, במטרה להרוס אותם. במהלך שנות השישים של המאה העשרים, הבניין נחשב ללא כלכלי עקב חללי פנים קטנים (קומות המגדל היו בשטח של 390 מ"ר) וחוסר בשוכרים. לשם השוואה, שטח כל קומה בבניין U.S. STEEL (המוכר יותר בשם ליברטי פלאזה 1), שנבנה במקומו, היה 3,400 מ"ר.
באוגוסט 1967, החלו פעולות ההריסה של הבניין ואלו הושלמו בשנה שלאחר מכן. עקב כך, היה הבניין הגבוה ביותר שנהרס באותה תקופה.
לזלי בראון

ביוגרפיה

בראון נולדה בניו יורק לרקדן קלי בראון – נוצרי ממוצא אירי, ולאיזבל מירוו – יהודיה ממוצא רוסי, בראון היא אחותו של המפיק קווין קלי בראון.
החלה להתאמן בגיל שבע לצד אחיה ואחותה בסטודיו לריקוד שהפעיל אביה.
למדה ריקוד ב"בית ספר לבלט אמריקאי" (אותו גם ניהלה בשלב מאוחר יותר) ולאחר מכן הופיעה כמקצוענית עבור החברה "ניו יורק סיטי בלט".
התפרסמה בסרט המחול "נקודת מפנה" של הסנדק שלה, הבמאי הרברט רוס, בו גילמה את אמיליה, רקדנית בלט מוכשרת ובתה של דידי (שירלי מקליין), על הופעתה הראשונה כשחקנית הועמדה בראון לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר ולפרס גלובוס הזהב. בראון הופיעה בשני סרטי בלט נוספים של רוס "ניז'ינסקי" ו"רקדנים" אותו הפיק מנחם גולן. היא הופיעה גם בפרק בסדרה "ימים מאושרים".
בראון החלה ללמוד משחק רק לאחר שהייתה מועמדת לאוסקר והופיעה בברודוויי במחזמר "הנעל האדומה".
רוברט זילר

ביוגרפיה

רוברט זילר נולד בברלין. לאחר סיום לימודיו התיכוניים החל לשמש כעוזר-צלם באולפני "אוּפא" (UFA) בברלין, שם עבד עם חשובי הקולנוענים האקספרסיוניסטים של התקופה, ביניהם הבַּמָּאִים האוסטרים פריץ לאנג, גיאורג וילהלם פאבסט (Pabst), האנס שוורץ (Schwartz), צלם הקולנוע היהודי-גרמני אויגן שיפטן (Schüfftan), ועם אנשי-קולנוע אחרים. 
בשנת 1933, לאחר עליית המפלגה הנאצית לשלטון ובשל היותו יהודי, עזב זילר את ברלין ועבר לפריז, שם עבד על סרטים באורך מלא עם אויגן שיפטן (שנמלט אף הוא לצרפת באותה שנה, בשל היותו יהודי), אך כיוון שלא הצליח להשיג אַרְכָּה לרישיון העבודה שלו, עזב את צרפת בשנת 1934 ועבר לארץ ישראל. 
בתצלומיו של זילר מראשית שנות ה-30 ניכרת השפעת הקולנוע האקספרסיוניסטי הגרמני של התקופה וכן השפעות האסתטיקה האוונגרדית של תנועות "הראייה החדשה" (New Vision) ו"האובייקטיביות החדשה" (New Objectivity), הבאות לידי ביטוי בהדגשת איכויותיו האמנותיות העצמאיות של הצילום כמדיום טכנולוגי-מודרני.
בן עשרים היה זילר כשהגיע לארץ ובראשית דרכו בה עבד כחקלאי. בהמשך חזר לעיסוקו המקצועי ועבד כצלם עיתונות. במהלך שנות ה-40 שב לעבודה קולנועית וצילם גם סרטים דוקומנטריים עבור הקרן הקיימת לישראל. בין היתר, עבד עם הלמר לרסקי על הסרט "אדמה" (הסרט הראשון באורך מלא שצולם בארץ ישראל), על סרטיו "ילדי השמש", "מנגינה עברית" ו"קופת חולים", עם הבמאי הרברט קליין על סרטו "בית אבי" וכן עם הצלם פלויד קרוסבי (Crosby). 
בזמן מלחמת העולם השנייה הצטרף לחיל האוויר המלכותי הבריטי ושירת כצלם צבאי באפריקה, איטליה, צרפת, אנגליה וגרמניה. בשנת 1947 היגר לאנגליה והתגורר בלונדון, שם עסק בעיקר בקולנוע דוקומנטרי, ובשנת 1951 עבר לארצות הברית והתיישב בניו-יורק. צילם לאלפרד היצ'קוק את הסצנות האירופאיות לסרטו "המסך הקרוע" (Torn Curtain) ועבד משך שנים רבות כצלם עבור האו"ם; במסעותיו ברחבי העולם מטעם האו"ם הרבה בצילום סרטים וסטילס. זילר נפטר בליצ'פילד, קוֹנֶטִיקֵט (Litchfield, Connecticut) בארצות הברית ביולי 2010. 
הסרטים שצילם בארץ שמורים בארכיון הסרטים היהודיים ע"ש סטיבן שפילברג; כיוון שֶׁהִרְבָּה בנסיעות ובנדודים בין ארצות, עותקים מתצלומיו נדירים ואף התשלילים - במיוחד אלה של תצלומיו המוקדמים - אבדו.
עשרה מתצלומיו נדפסו בספר If I Forget Thee, a picture story of modern Palestine, by Meyer Levin. The Viking Press, New York, 1947.
למה צחקה מיכל

למה צחקה מיכל הוא פזמון שכתבה והלחינה נעמי שמר ובוצע על ידי להקת הגשש החיוור.

רקע מקראי

הפזמון מתבסס על המסופר בספר שמואל ב' אודות דוד בהעלותו את ארון הברית לירושלים לאחר אחת ממלחמותיו. דוד מעלה את הארון ורוקד לפניו, למורת רוחה של מיכל בת שאול, רעייתו, שהתנהגות זו נראתה בעיניה כהתנהגות שאינה מכובדת למלך:
וְדָוִד מְכַרְכֵּר בְּכָל עֹז לִפְנֵי ה' וְדָוִד חָגוּר אֵפוֹד בָּד. וְדָוִד וְכָל בֵּית יִשְׂרָאֵל מַעֲלִים אֶת אֲרוֹן ה' בִּתְרוּעָה וּבְקוֹל שׁוֹפָר. וְהָיָה אֲרוֹן ה' בָּא עִיר דָּוִד וּמִיכַל בַּת שָׁאוּל נִשְׁקְפָה בְּעַד הַחַלּוֹן וַתֵּרֶא אֶת הַמֶּלֶךְ דָּוִד מְפַזֵּז וּמְכַרְכֵּר לִפְנֵי ה' וַתִּבֶז לוֹ בְּלִבָּהּ. ... וַתֵּצֵא מִיכַל בַּת שָׁאוּל לִקְרַאת דָּוִד וַתֹּאמֶר - מַה נִּכְבַּד הַיּוֹם מֶלֶךְ יִשְׂרָאֵל, אֲשֶׁר נִגְלָה הַיּוֹם לְעֵינֵי אַמְהוֹת עֲבָדָיו כְּהִגָּלוֹת נִגְלוֹת אַחַד הָרֵקִים.
— ספר שמואל ב', פרק ו', פסוקים י"ד-כ'
 
דוד דחה את ביקורתה של מיכל:
וַיּאמֶר דָּוִד אֶל מִיכַל: לִפְנֵי ה' אֲשֶׁר בָּחַר בִּי מֵאָבִיךְ וּמִכָּל בֵּיתוֹ לְצַוֹּת אוֹתִי נָגִיד עַל עַם ה' עַל יִשְׂרָאֵל, וְשִׂחַקְתִּי לִפְנֵי ה'. וּנְקַלֹּתִי עוֹד מִזֹּאת, וְהָיִיתִי שָׁפָל בְּעֵינָי וְעִם הָאֲמָהוֹת אֲשֶׁר אָמַרְתְּ עִמָּם אִכָּבֵדָה.
— ספר שמואל ב', פרק ו', פסוקים כ"א-כ"ב

רקע אקטואלי

השיר "מים לדוד המלך" הושר על ידי להקת הגשש החיוור בפסטיבל הזמר כשחבריה לבושים במעין טוניקות. בעת ביצוע הפזמון החוזר הניפו חברי הלהקה את ידיהם, ועקב כך בצבצו תחתוניהם. היו שצחקו מהופעה זו, אך היו לא מעט שביקרו הופעה זו כבלתי-ראויה. 
יצחק שמעוני, שהיה מנחה הערב בו הופיעה הלהקה עם החצאיות, אמר ש"השיר עומד לשיפוט ולא הביצוע".

הפזמון "למה צחקה מיכל"

את הפזמון "למה צחקה מיכל" כתבה נעמי שמר כמענה למבקרי ההופעה של הגשש החיוור, כשהיא שמה את ביקורתם בפיה של מיכל:
זו בושה להתפרחח

באפוד כזה קצר

לפזז בלב שמח

בתרועה ובקול שופר
האפוד המוזכר בפזמון נצמד ללשון המקרא, אך מרמז לטוניקות שלבשו הגששים.
הבית האחרון של השיר נפרד מהנושא התנ"כי, והוא תשובה ישירה של להקת הגשש החיוור למבקריה:
ומאז אני יודע

ומאז אני שקט

לכבוד לי לשמח

להצחיק ולרקד.

אז נגנו, נגנו לי הלאה

כינורות וחלילים

מה שטוב היה למלך

הוא טוב גם בשבילי.
אלכסנדרה רוטאן

קריירה

רוטאן החלה את הקריירה שלה כזמרת כאשר הייתה ילדה, היא עלתה ל"גמר הגדול" במלודי גרנד פרי ג'וניור 2010 (תחרות לייצוג נורווגיה באירוויזיון הילדים 2010) עם השיר "Det vi vil" (מה שאנחנו רוצים).
ב-2016 השתתפה בתוכנית "Idol" של רשת TV 2 הנורווגית, אך הודחה בחצי הגמר.
ב-2017 הצטרפה לדי ג'יי אלן ווקר לסיבוב הופעות כזמרת ליווי.
ב-2018 השתתפה במלודי גרנד פרי 2018 (תחרות לייצוג נורווגיה באירוויזיון 2018), ביחד עם סטלה מוונגי (אשר ייצגה את נורווגיה באירוויזיון 2011) עם "You Got Me", השיר עלה לסופר גמר אך סיים במקום הרביעי. ב-2019, היא חברה ללהקת קיינו הנורווגית באותה תחרות עם השיר "Spirit in the sky". השיר זכה במקום הראשון ונבחר לייצג את נורווגיה באירוויזיון 2019. לבסוף הגיע השיר למקום השישי בגמר האירוויזיון.
CSU קראיובה

היסטוריה

המועדון נוסד בשנת 1948. בשנת 1964 העפיל לראשונה לליגת העל הרומנית. כעבור 10 שנים המועדון זכה באליפות הראשונה שלו. ב-19 בספטמבר 1973 הקבוצה רשמה את משחקה הראשון בזירה האירופית נגד פיורנטינה האיטלקית במסגרת גביע אופ"א.
בשנת 2011 המועדון הודיע על פירוק.

הקמה מחדש

2013 והצטרף להתאחדות הכדורגל הרומנית בתאריך 14/8/2013. המועדון החל לשחק בעונת 2013/2014 בליגה הרומנית השנייה. בסוף העונה העפיל לליגת העל הרומנית.
בעונת 2014/2015 הקבוצה הגיעה לרבע גמר הגביע הרומני והפסידה לקבוצת סטיאווה בוקרשט.
יחסי יפן–ניו זילנד

היסטוריה

בשנת 1985, יפן וניו זילנד חתמו על הסכם "אשרת עבודה וחופשה" שבו שתי המדינות מאפשרות למטיילים ולתיירים במדינות לעבוד על מנת לממן את הוצאות הנסיעה שלהם. ניו זילנד הייתה אחת מארבע המייסדות של תוכנית חילופי השואה וההוראה של יפן, שהוקמה בשנת 1987 על ידי ממשלת יפן.
בשנת 2010, לאחר שהתרחשה רעידת האדמה בניו זילנד, סייעה יפן בשליחת כוחות צבא וציוד. שנה לאחר מכן, כאשר התרחשה רעידת האדמה והצונאמי בטוהוקו, ממשלת ניו זילנד תרמה כ2 מיליון דולר לצלב האדום היפני על מנת לתמוך ולסייע בציוד הצלה.
באוקטובר 2012, קומודור הצי המלכותי של ניו זילנד, ג'ון מרטין, ביקר את הצבא הימי של יפן ושיבח את פעולותיו.
כיום, הפורום העסקי הבינלאומי של ניו זילנד, שהוקם בשנת 2006, על ידי חברות הייצוא הגדולות בניו זילנד, הוא אחד מהגורמים העיקריים והמרכזיים להסכם הסחר החופשי עם יפן. כיום, יפן היא שותפה מסחרית גדולה עם ניו זילנד.
מחלת מינמטה

מחלת מינמטה (ביפנית: 水俣病) או מחלת צ'יסו-מינמטה היא תסמונת נוירולוגית הנגרמת כתוצאה מהרעלת כספית. תסמיני המחלה כוללים בין היתר אטקסיה, קהות תחושה בידיים וברגליים, חולשת שרירים (מיאסטניה) כללית, שדה ראייה מצומצם ופגיעה ביכולות השמיעה והדיבור. במקרים חמורים גורמת המחלה אף לשיגעון, שיתוק, קומה ומוות כעבור שבועות מהופעות התסמינים. המחלה יכולה להופיע בצורה של מום מולד ולפגוע בעובר ברחם.
המחלה כתוצאה מהרעלת מתיל כספית ([CH₃Hg]⁺), ונצפתה לראשונה במינמטה במחוז קוממוטו ביפן ב-1956 בעקבות שחרור החומר בשפכים תעשייתים של מפעל של צ'יסו במהלך השנים 1932 עד 1968. מתיל כספית הצטבר בגופם של דגים במפרץ מינמטה ובים יצושירו, וכאשר אלו נאכלו על ידי האוכלוסייה המקומית, הם החלו לסבול מהרעלת כספית. אף על פי שהזיהום גרם למותם של בני אדם וחיות במשך 36 שנים, הממשלה וחברת צ'יסו כמעט ולא פעלו כדי למנוע את הזיהום.
עד למרץ 2001, הוכרו באופן רשמי 2,265 נפגעים שסבלו ממינמטה (מהם מתו 1,784), ומעל ל-10,000 קיבלו פיצויים כספיים מצ'יסו. ב-2004 שילמה צ'יסו 86 מיליון דולר פיצויים, באותה השנה נדרשה לנקות את הזיהום.
ב-1965 התפרצה מחלת מינמטה גם במחוז ניאיגטה.
הרו ולאנדרוס

הרו ולאנדרוס (ביוונית: Ηρώ και Λέανδρος) הוא מיתוס יווני, המגולל את סיפורם של הרו, כוהנת לאלה אפרודיטה שהתגוררה במגדל-מצודה בססטוס, על גדת ההלספונטוס, ושל לאנדרוס - עלם מהעיר אבידוס אשר מעברו השני של המצר. לאנדרוס היה מאוהב בהרו, ומדי לילה חצה בשחייה את ההלספונטוס כדי לשהות במחיצתה. הרו הייתה מדליקה מנורה במרומי המגדל כדי להנחותו בדרכו.
הרו נכנעה למתק שפתיו של לאנדרוס ולדבריו כי אפרודיטה, אלת האהבה, בזה לפולחנה של בתולה, ועל כן נאותה לתנות עמו אהבים. כך נמשך הדבר כל הקיץ. אך בליל חורף סוער אחד טלטלו הגלים את לאנדרוס, הרוחות כיבו את אורה של הרו, ולאנדרוס תעה בדרכו וטבע. כאשר גילתה זאת הרו, בצערה כי רב השליכה את עצמה ממרומי המגדל הימה ומתה גם היא.
שירם של דן אלמגור ומשה וילנסקי "מגדלור" מבוסס על אגדה זו.
ספר האשכול

מהדורת אוירבך

באמצע המאה ה-19 (האלברשטאדט, תרכ"ח) יצא הספר לאור על ידי הרב צבי בנימין אוירבך (הרב הצב"א) מגרמניה, שהוסיף לו ביאור בשם "נחל אשכול". אוירבך כתב בהקדמה שהספר מבוסס על כתב יד שקיבל מאדם בשם משה מרציג. מיד אחרי הוצאתו לאור, עוד בחיי הרב אוירבך, פורסם מאמר ב"החלוץ" מה'מגיה' שטען שהספר של הרב אוירבך הוא זיוף המכיל חומר רב שאינו מקורי. 
לאחר מותו של אוירבך פרסם שלום אלבק נגד מהדורת אוירבך וטען שהוא מזויף. טענתו העיקרית הייתה שהספר קיים בספריות הידועות בשני כתבי יד דומים, בהם כרבע מהחומר שהדפיס הרב אוירבך. אין שום עותק קיים בעולם הדומה לספר של אוירבך. לטענת אלבק רובו של הספר הוא פרי רוחו של אוירבך, או רעיונות שהעתיק מספרי זמנו. אלבק טען: "היכן כתב היד הזה?" 
בשעתו עם פרסום הספר על ידי אוירבך הוא התקבל ללא עוררין, היות שאוירבך היה דמות רבנית שלא היה ניתן להעלות על הדעת לחשוד בו בזיוף. אפילו בספרי הלכה מקובלים כמו "משנה ברורה" הוא מובא מספר פעמים. עם פרסום מאמרו של אלבק התעורר רעש גדול והמבוכה רבתה. כעבור תקופה פירסמו הרב חנוך ארנטרוי והרב יעקב שור כתב הגנה על הרב אוירבך בשם "צדקת הצדיק" (ברלין תר"ע), בו הם טוענים שאכן היה קיים אדם בשם "משה מרציג" שציווה לקבור עמו את כל כתביו האישיים, והם משערים שבטעות נקבר עמו גם כתב היד הזה. אלבק לא קיבל את דבריהם ופרסם קונטרס בשם "כופר האשכול" (ווארשא תרע"א) להרחיב את טענותיו.  
אלבק לא קיבל את דברי ההגנה על מהדורת אוירבך, והוא ההדיר "אשכול" משלו על פי כתבי היד הקיימים, מהדורה שלבסוף יצאה לאור על ידי בנו חנוך אלבק. במאמרו "מחוקקי יהודה" טען אלבק כי ספר האשכול הוא למעשה "מהדורה קצרה" של ספר העתים שחיבר החכם הספרדי יהודה בן ברזילי הברצלוני.
לדעת ישראל תא שמע ויעקב זוסמן, מהדורת אוירבך אכן מזויפת אך היא לא זויפה בידי הרב אוירבך, כפי שטען אלבק, אלא אכן התבססה על כתב יד אחר שהיה בידיו. כתב יד זה עצמו זויף בידי אדם אחר במאה ה-14, והם משערים שהוא נעשה בידי רבי משה די ליאון.