רפרטואר לחליל

הרפרטואר לחליל הוא השם המאגד את היצירות במוזיקה הקלאסית אשר בהן משתתף החליל בתפקיד סולן או מובחן ביותר. ראשיתו בסוף המאה ה-17, עם עיצובו של הטרברסו הסטנדרטי, ככל הנראה, החל מיצירותיהם של החלילנים הנודעים בזמנם, פייר פילידור וז'אק-מרטין אוטטר, ושל המלחין מרן מארה. הרפרטואר משתרע על פני כל הסוגות הנפוצות בכל תקופה, אך באופן מצומצם יותר בתקופה הרומנטית.

אופי הכתיבה

הכתיבה לחליל מתאפיינת בדרך כלל בשילוב של כתיבה וירטואוזית מחד גיסא, ושירתית מאידך גיסא. החליל ניחן בתכונה, לפיה הצליל נעשה ברור ורם יותר כאשר מתקרבים לקצה העליון של מנעדו, דבר שניכר היטב בכתיבה לכלי. אופן הפעלת החליל, כמו בשאר כלי הנשיפה מעץ, מזמין כתיבה עשירה בסולמות וארפג'י, וכיווניות ברורה מאוד. שלא כמו הקלרנית והאבוב, לחליל גמישות רבה יותר בקפיצות בין מנעדים (משלבים\רגיסטרים). בנוסף, צלילו של החליל משתלב היטב עם צלילם של כלי פריטה וכלי מקלדת, מאחר שגון הצליל של כלים אלו הוא צלול יחסית.

התקופה הקלאסית (~1760-1820)

ההתפתחות ההדרגתית מסגנון הגלאנט אל הסגנון הקלאסי הטיפוסי, לא הביא לתמורות משמעותיות ברפרטואר לחליל, אשר חרגו מן ההתפתחות הכללית של הסגנון. ז'אנרים מסוימים נזנחו כליל (כגון הטריו סונאטה, הבאסו קונטינואו, הקונצ'רטו גרוסו), וגם הכתיבה לכלי ללא ליווי נעלמה כמעט באותה העת. עם זאת, בתקופה הקלאסית התעצבו הרכבים שונים, אשר חלקם המשיכו להתקיים גם אחרי שהסגנון נשתנה; רביעיית החליל (לחליל, כינור, ויולה וצ'לו), טריו חליל (לחליל, צ'לו ופסנתר), טריו חליל וכלי קשת, סונאטות לחליל ולפסנתר, ועוד.
במחצית השנייה של המאה ה-18 חלה אף התפתחות במבנהו של החליל, אשר תמשיך בהדרגה עד לביסוסו של החליל המודרני כפי שהוא מוכר כיום. לחליל הקלאסי נוספו, אם כן, בין שלושה לשבעה חורים חדשים, אשר תיקנו חלק מבעיות האינטונציה של הכלי, והרחיבו את מנעדו בעוד שלושה חצאי טונים כלפי מטה. למרות זאת, אופי הצליל והגון של החליל השתנו רק במעט.

התקופה הרומנטית (~1820-1910)

התקופה הרומנטית טמנה בחובה נסיגה והתקדמות בכל הנוגע לכתיבה לחליל. למרות שמדובר בתקופה אומנותית משמעותית, ארוכה, ופופולרית במיוחד בקרב חובבי המוזיקה הקלאסית, מספר המלחינים הגדולים אשר כתבו יצירות לחליל בעת הזו הוא נמוך במיוחד, וכמוהו, כמות היצירות זעירה במיוחד. מרבית היצירות אשר נכתבו בעבור החליל נכתבו על ידי מלחינים-חלילנים, אשר איכות יצירותיהם נחשבת ברוב המקרים לירודה יחסית, אשר כתבו לחליל באופן בלעדי. הרשימה הבאה מתעלמת מרוב היצירות הללו.
הסיבות לירידה החדה בכמות היצירות אינה ברורה דייה, אך עלו השערות בנוגע להן; התפתחותם המואצת של הפסנתר והתזמורת, גרמה לכך שצלילו החלוש יחסית של החליל שוב לא הצליח להשתוות אליהם, או לתפקד כסולן מול תזמורת. נטען גם שצלילו של החליל הקלאסי היה "נייטרלי" ולא אספרסיבי, שני אלמנטים אשר היוו בעיה בהתאמתו של הכלי לרוח התקופה. בנוסף, החליל הרומנטי אשר החל להופיע בראשית המאה ה-19 כלל חורים רבים במיוחד ושסתומים רבים עוד יותר, מה שהקשה לעיתים את הנגינה בו, על מנת לחפות על בעיות בכוונונו. סברה נוספת היא שסולני החליל הידועים באותה תקופה לא השתוו לגדולי החלילנים של העבר, אך סברה זו אינה נשענית על מקורות מהימנים והיא אינה אובייקטיבית. כמו כן, ירדה גם קרנה של האצולה בעקבות אירועי המהפכה הצרפתית, סיבה נוספת לירידת כמות היצירות אשר נכתבו לחליל.
עם זאת, החל מאמצע המאה ה-19, הופיע חליל שונה לגמרי מכל חליל אחר שהיה ידוע קודם. החליל המודרני, פרי המצאתו של תאובלד בהם, היה בעל תכונות רבות אשר, לדעת רבים, הותאמו לרוח התקופה. חלילו של בהם נודע במנגנון פשוט יותר להפעלה, אך מוצלח עשרות מונים מקודמיו, אשר איפשר לנגן בכל הסולמות ועמד בדרישות הגבוהות ביותר לנגינה של קטעים מהירים וקשים. בהם תכנן את החליל כך שיתפקד היטב גם כשהיה עשוי מתכת. תכונה זו, ותכונות אחרות אשר שינה בכלי, איפשרו לחליל להפיק צליל בעל עוצמה גדולה יותר, שגוונו היה שונה מגוון הצליל של החליל הקודם, וחודר ממנו. עד לסוף המאה ה-19 תפס חליל זה את מקומו בכל אירופה, והוא בשימוש עד היום, בשינויים קלים.
ניתן להניח כי השינוי הדרסטי שנעשה בחליל היה מן הגורמים להתעניינות המחודשת בו בקרב המלחינים הגדולים של אותה עת, אם כי לא באותה מידה כבעבר. הסיבות הנוספות אותן ניתן למנות הן - ביסוסה של אסכולה חדשה בצרפת, אשר הוציאה מתוכה חלילנים ראשונים במעלה, אשר ביניהם ניתן למנות את פול טפנל ואת פיליפ גובר. לשני חלילנים אלו, ובעיקר לטפנל, הוקדשו יצירות רבות וטובות. עוד גורם הוא הניאו קלאסיקה והנאו-בארוק - זרמים אומנותיים אשר היו חלק מן הרומנטיקה המאוחרת, אשר שאפו ליצור תוך התייחסות לסגנונות של המאה ה-18. ומכיוון שהחליל היה כלי סולני שימושי במיוחד באותה מאה, החל החליל להופיע ביצירות של ראשית המאה ה-20 ברוח זו.

מחציתה הראשונה של המאה ה-20 (~1910-1960)

כבר בראשיתה של המאה העשרים חזרו מלחינים חשובים לכתוב יצירות לחליל. ירידתה של הרומנטיקה הביאה אף היא לעלייתם המחודשת של כלי הנשיפה מעץ ככלים סולניים, בעיקר במוזיקה הצרפתית. התגלה גם עניין מחודש בכתיבת סונאטות לחליל ופסנתר, וכמה מלחינים ידועים הקדישו את מיטב יצירותיהם להרכב זה. כמו כן, מלחינים לא מעטים החלו לכתוב שוב יצירות לחליל סולו, "הרכב" שבימינו נכתבות לו יצירות רבות.