google/wiki40b huggingface dataset:
אמרסון, לייק ופאלמר (אלבום)

הפקה

האלבום מתחיל עם עיבוד רוק סוער ליצירה מאת המלחין בלה ברטוק. אחד עיבודים שנזכרו כאלה אשר עיצבו את האופי המיוחד של הלהקה. הרצועה השנייה היא יצירה אקוסטית שנכתבה בידי לייק. היצירה נמשכת כ־12 דקות.
הרצועה השלישית הוא קטע חי וסוער יותר מקודמו. שם ניתן לשמוע באופן ברור את השימוש האופייני של אמרסון באורגן האמונד.
היצירה הרבעית היא יצירה בת שלושה חלקים. החלק הראשון הוא קטע סולו לאורגן אקוסטי, החלק השני הוא קטע סולו לפסנתר, והחלק השלישי
מנוגן עדיין עם פסנתר, אך מצטרפים גם הבס של לייק, והתופים של פאלמר.
היצירה החמישית היא פרי שיתוף הפעולה בין אמרסון לפאלמר. זוהי יצירה אינסטרומנטלית שבה פאלמר מככב עם סולו תופים ארוך ומיוחד.
האלבום נגמר עם בלדה פרי עטו של לייק. את הבלדה הזאת כתב לייק כאשר היה בן 12. השיר האחרון בתקליט היא זו שפרסמה אותם והביאה את הלהקה לתודעת הציבור.
האלבום הוא פריצת דרך גם מבחינה טכנולוגית. אלבום זה הוא מבין ההקלטות הראשונות בהם מככב הסינתיסייזר האנלוגי מסוג "מוג".
גדי יגיל

קורות חייו

גדי יגיל נולד בשם גדי ציגלמן בחיפה להורים דוברי יידיש - רוזה ודוד ציגלמן, שעלו לישראל מגרמניה. את שירותו הצבאי עשה בלהקת פיקוד צפון בין השנים 1963–1965. 
בנובמבר 2002 נפגע יגיל בתאונת דרכים, כאשר נדרס פעמיים ברציפות על ידי איש מבוגר שלא הבחין בו. כתוצאה מהתאונה סבל יגיל משברים בגפיו ובגבו, אולם ניצל משתי פגיעות ראש חמורות בזכות העובדה שחבש קסדה בעת האירוע. יגיל הצליח לבסוף להשתקם מהתאונה ולשוב למשחק.
יגיל נשוי לבלהה, בתו של השחקן משה חורגל, ואב לשלושה. אחד מבניו הוא הסופר ומבקר הספרות רן יגיל.

קריירה

התחיל דרכו בתיאטרון העממי של אברהם דשא (פשנל) בהצגה "תעלולי נסר-א-דין" ואחרי כן הופיע בתיאטרון הקאמרי בהצגות "עוץ לי גוץ לי" ו"האדרת" על פי גוגול. השתתף בהצגות התיאטרון המוזיקלי של גיורא גודיק ובמחזות הזמר "הלו, דולי!" ו"אירמה לה דוס מיפו". הופיע בתוכנית יחיד "חיי כלב" שהוצגה מעל 600 פעם, בין השנים 1975–1985. הופיע בשתי תוכניות יחיד נוספות "חיקיתי לך ארצי" ו"עובר ושב". בראשית שנות ה-80 השתתף בהצגה "זוג משמים" עם רבקה מיכאלי.
ביידיש הופיע בראשונה ב-1970 בהצגת "שירי חומש" של איציק מאנגער בתיאטרון העממי וכן ב"מגילה" של מאנגער בתפקיד פסתרוגתא ופנפתא בטלוויזיה הישראלית. ב-1985 הנחה את הפסטיגל לאותה שנה, לצידו של אבי קושניר. בשנים 1986–1987 השתתף במופע בידור עם מוטי גלעדי שנקרא "המוסד לבידוח לאומי", התוכנית כללה מערכונים, אחד היה על זמר ואמרגן ("כל היום את שיבולת"), ומערכון נוסף היה על טרמפיסט במכונית שנתקעת. ב-1990 הופיע לראשונה עם תיאטרון "יידישפיל" ב"שירי חומש" בהפקה מיוחדת לפסטיבל ישראל, בשנת 1993 השתתף בתפקיד הכושי מידג' בהצגה "אני לא רפפורט" לצידו של יעקב אלפרין. ב-1995 השתתף בהפקה מחודשת של "שירי חומש", ב- 1998 ב"מנגינה שבלב" ומאוחר יותר ב"געבירטיג". בקולנוע השתתף בסרטים "השכונה שלנו" ו"נס בעיירה" (1968), "כץ וקרסו (1971), שוד הטלפונים הגדול (1972) בלפר (1978) ו"היו לילות" (2010). ב-1989 השתתף בסדרת הטלוויזיה "שכנים" בערוץ 1. שיחק בתיאטרון באר שבע בקומדיות "כסף קל" ו"חלום ליל קיץ" בתפקידים ראשיים וכן בדוקטור דוליטל וב"סקפינו", "דז'יגאן ושומאכר לנצח" עם יעקב בודו. מ-2007 משחק בתפקיד פשוניאק בהצגה "הרטיטי את ליבי" מאת חנוך לוין בתיאטרון הקאמרי. בשנת 2009 השתתף בסדרה "המובילים" בערוץ לוגי, שם שיחק בתפקיד "הקפטן". החל מ-2014 החל לגלם את הרוזן במחזה של צ'כוב "איבנוב" בתיאטרון הקאמרי ושיחק במקביל בחמש מחזות נוספים. בשנת 2015 הוא משחק בתיאטרון הקאמרי במחזות "אח יקר" של גדי ענבר ו"אופרה בגרוש" של ברטולד ברכט. בשנת 2016 החל לשחק במחזה "האורחת" מאת סביון ליברכט בתיאטרון בית לסין.
פרס מפעל חיים הוענק לגדי יגיל בטקס פרסי התיאטרון ב-2017. מנימוקי חברי הוועדה: "במשך שנים רבות יגיל מדלג בין הבמות השונות וממלא אותן באלגנטיות, בטעם, בעדינות ובחמימות. הקהל והבמה - מחזירים לו אהבה רבה".
משנת 2017 משחק בסדרה הקומית "נבסו".
בפברואר 2018 החל להשתתף, לצד השחקן עידו רוזנברג, בהצגה של תיאטרון בית ליסין "מר גרין", בה הוא מגלם אלמן מבוגר אשר מתעמת עם הנטיות המיניות של המטפל הצעיר שלו ועם משקעי העבר.
ב-2019 החל לשחק בהצגה של תיאטרון בית ליסין (בשיתוף עם תיאטרון חיפה) "דברים שאני יודעת", בה הוא מגלם את האב, בוב פרייס.

בשיתוף תיאטרון חיפה
חיל האוויר המלכותי הירדני

היסטוריה

מאז הקמתו, חיל האוויר המלכותי הירדני הצטייד בעיקר בנשק מערבי, לרוב מבריטניה. ההישג הראשון של חיל האוויר המלכותי הירדני היה ב-1964 לאחר שארבעה מטוסים ירדנים הצליחו להפיל מטוס ישראלי ולפגוע בשלושה מטוסים אחרים.] בפעולת סמוע, שנערכה ב-13 בנובמבר 1966, הופל בקרב אוויר מטוס הוקר הנטר ירדני, וטייסו, מואפק סאלטי, מפקד טייסת ההאנטרים, נהרג. 
עם פרוץ מלחמת ששת הימים הופעל חיל האוויר הירדני כנגד מטרות בישראל. מטוסי הוקר האנטר ירדנים תקפו מספר מטרות, בהן מחנה סירקין שם השמידו מטוס מדגם נורד נוראטלס של חיל האוויר הישראלי. בתגובה תקף חיל האוויר הישראלי את בסיסי חיל האוויר הירדני וזה הושמד כמעט כולו ולא השתתף ביתר הלחימה. לאחר המלחמה הצטיידה ירדן במטוסי F-104 שנרכשו מארצות הברית ו-F-5 שנרכשו מאיראן. המלך חוסיין דחה את הצעת סוריה ומצרים להצטרף למלחמה ב-1973.
בשנות ה-80, כתוצאה מהסכם השלום בין ישראל למצרים, ביצעה ירדן תהליך מודרניזציה שכלל רכישת מטוסי קרב מתקדמים כגון מיראז' F-1. לאחר חתימת הסכם השלום בין ישראל לירדן הסכימה ארצות הברית למכור לירדן את מטוס הקרב F-16 שמהווה כיום המטוס העיקרי של חיל האוויר המלכותי הירדני.
בשנת 2014 הצטרפו מטוסי החיל להתקפות שערכו מטוסים ממדינות המערב על מטרות של ארגון המדינה האסלאמית בעיראק ובסוריה. בדצמבר 2014 הופל אחד המטוסים וטייסו נשבה על ידי אנשי הארגון ונרצח בחודש שלאחר מכן.
יוסף סאנעי

אייתוללה עליון יוסף סאנעי (בפרסית: یوسف صانعی, נולד ב-1937) - הוא איש דת מוסלמי שיעי. הוא מחזיק בתואר הבכיר ביותר באסלאם השיעי - מרג'ע תקליד (אייתוללה עליון), שבו מחזיקים רק מתי מעט. עמדותיו הפכו אותו לבכיר בין אנשי הדת המתנגדים למשטר בראשותו של עלי ח'אמנאי.
סאנעי נולד באספהאן. בצעירותו הוא בלט בהצטיינותו בלימודי הדת בקום.
עד 1983 השתייך למועצת שומרי החוקה.
סאנעי נחשב לממשיך דרכו של האייתוללה מונתזרי בהנהגת הזרם הרפורמיסטי בקרב כהני הדת. הוא גינה החזקת נשק גרעיני שלדבריו מנוגד לאסלאם, בהיותו מופנה נגד חפים מפשע. תמך בשוויון זכויות לנשים ובזכויות לבני דתות אחרות.
ב-2009, בתקופת המחאה שלאחר הבחירות, תמך במוחים ואמר שהממשלה אינה לשנות את המצב במדינה עם "טרור, הריגות, עינויים ומאסר". במהלך העימותים הוא ואנשיו הותקפו בקום בידי תומכי המשטר. ב-2010 אף הכריז גוף דתי של המשטר שסאנעי אינו ראוי לתואר "אייתוללה עליון".
באוגוסט 2012 התבטא בנושא המתיחות עם ישראל ואמר כי אירן תהיה חייבת להגיב למתקפה של "המשטר הציוני", אולם גם איראן תינזק ממלחמה, שכן במלחמות "לא מחלקים לחם וסוכריות", התבטאות שבלטה בזהירותה על רקע אמירות של בכירים אירניים באותו זמן כי ישמחו למלחמה עם ישראל שתספק הזדמנות להיפטר מקיומה.
לואי דורה

חייו

לואי דורה נולד בפריז, לאב איש עסקים מקומי. רק כשהגיע לגיל 19 בחר בקריירה מוזיקלית, לאחר ששמע יצירה של קלוד דביסי בקונצרט. כמלחין היה בעיקר אוטודידקט. מלכתחילה, תפסה המוזיקה הכוראלית מקום חשוב ביצירתו של דורה. יצירתו הראשונה שזכתה להכרה בעולם המוזיקה הייתה "פעמונים" (Carillons), דואט לפסנתר. בקונצרט בשנת 1918 עורר הישג זה שלו את תשומת לבו של מוריס ראוול, שהמליץ עליו לפני המו"ל שלו. 
דורה יצר קשר עם עמיתו, דריוס מיו, ובפעולה משותפת הביאו לאיחוד ששת המלחינים שכונו, בשנת 1920, קבוצת השישה. דורה היה החבר המבוגר בקבוצה ובתקופה הראשונה היה הרוח החיה בהרכב נודע זה של מלחינים. עם זאת, בשנת 1921, כאשר שיתפו חברי הקבוצה פעולה בכתיבת המוזיקה ליצירתו של ז'אן קוקטו, Les Mariés de la Tour Eiffel דורה לא לקח חלק במשימה, למורת רוחו של קוקטו. דורה לא חיבב את קוקטו ופרישתו מן הפרויקט המשותף שינתה את מערך הקבוצה.
אחרי תקופתו עם קבוצת השישה המשיך דורה בקריירה שלו. כיון שלא חש מעולם צורך להשתייך לממסד המוזיקלי, נתן ביטוי גובר והולך לרעיונותיו השמאלניים, שהציבו אותו בבידוד אמנותי, אשר נמשך לכל אורך חייו.
לאחר ניתוק הקשר עם קוקטו, פרש דורה לדרום צרפת, לעבוד בבית שהיה לו בסן טרופה. נוסף למוזיקה קאמרית, כתב בסן טרופה את האופרה היחידה שלו, L’Occasion. בשנת 1929 נשא אישה ובשנה שלאחריה חזר לפריז. באמצע שנות ה-30 הצטרף למפלגה הקומוניסטית והיה פעיל ב"פדרציה למוזיקה עממית", שהוקמה אותו זמן. בשנות הכיבוש הנאצי של מלחמת העולם השנייה עבד עם המחתרת הצרפתית וחיבר שירים אנטי-פאשיסטיים. אחרי המלחמה הקצין את עמדותיו הקומוניסטיות ודעותיו הפוליטיות הבלתי-פשרניות הכשילו את הקריירה שלו. הצורך להשתכר למחייתו הביא אותו, בשנת 1950, לקבלת משרה של מבקר מוזיקה בעיתון קומוניסטי בפריז.
במהלך שנות ה-50' וראשית ה-60' המשיך להלחין, אך לא הוציא מוזיקה בעלת חשיבות של ממש. עבודתו על נושאים וייאטנמיים בשנות ה-60', שנבעה מסלידתו מחוסר הסדר שצרפת הותירה אחריה בווייאטנם (לשעבר הודו-סין הצרפתית) והמלחמה עם אמריקה, שפרצה כתוצאה מכך, הייתה אותו זמן, בפריז, כקול קורא במדבר.
לואי דורה, היה ככל הנראה, החבר הפחות-מוכר והנשכח ביותר בקבוצת השישה.
מת בסן-טרופה ב-1979.
סטיב ברטנשו

קריירה

ברטנשו היה "שחקן של מועדון אחד", והשתתף כקשר במעל ל-200 משחקים במדי ברייטון אנד הוב אלביון, בין 1952 ל-1966. ברטנשו התמנה למאמן ברייטון לאחר פרישתו; בין השחקנים שלקח תחת חסותו היה הווארד וילקינסון, לימים המאמן שיוביל את לידס יונייטד לאליפות.
ברטנשו החל לאמן את ארסנל ב-1971, והחליף את דון האו שעזב לווסט ברומיץ' אלביון. ברטנשו אימן את ארסנל במשך שתי עונות שבסופן התפטר, למרות שהמועדון העפיל לגמר גביע ה-FA וסיים במקום השני בליגה.
זמן קצר לאחר שעזב את ארסנל הוא החל לעבוד בשפילד ונסדיי, והחזיק במשרה זו במשך שנתיים. מאוחר יותר הוא אימן את אברטון במשך שלושה משחקים בינואר 1977 בעקבות פיטוריו של בילי בינגהאם. לאחר מכן הוא אימן את קווינס פארק ריינג'רס בין 1978 ל-1979.
לאחר מכן חזר ברטנשו לארסנל בתפקיד מאמן ומגלה כשרונות, והיה ממלא מקום המאמן בין מרץ למאי 1986 בעקבות התפטרותו של דון האו; באותה עונה המועדון סיים במקום השביעי. ברטנשו חזר לתפקידו המקורי לאחר מינויו של ג'ורג' גרהאם בקיץ. בתקופה זו הוכתם שמו לאחר שהודה כי קיבל תשלומים לא חוקיים בגין העברתו לארסנל של הדני ג'ון ינסן, ואילו גרהאם פוטר על ידי הנהלת ארסנל. התאחדות הכדורגל האנגלית קנסה את ברטנשו בסכום של 10,000£. ברטנשו עזב את ארסנל ב-1996 ביחד עם ברוס ריוק, והחל לעבוד כמגלה כשרונות תחת סטיוארט יוסטון שאימן את קווינס פארק ריינג'רס; למרות שסבל משבץ קטן בשנת 2001 הוא הצטרף לקווין קיגאן כמגלה הכשרונות של מנצ'סטר סיטי. לאחר מכן הוא פרש מתחום הכדורגל.
ברטהולד שנק גראף פון שטאופנברג

ילדותו ותולדות משפחתו

שטאופנברג נולד בשטוטגרט, בן הבכור מתוך ארבעה (הבן השני היה אחיו התאום אלכסנדר, השלישי היה קלאוס והבן הרביעי היה אחיו התאום של קלאוס, קונרד, שנפטר יממה לאחר שנולד) לאחת המשפחות האצילות והמוערכות במדינת וירטמברג (כיום באדן-וירטמברג) שבדרום גרמניה. הוריו היו האובר-הופמארשלים האחרונים של ממלכת וירטמברג, אלפרד שנק גראף פון שטאופנברג וקרולין לבית פון אוקסרול-גילנבנד.
עם אבותיו נמנים מספר פרוסים מפורסמים, ובהם אוגוסט ניידהרדט פון גנייזנאו.

גורלם של הקושרים

קושרי העשרים ביולי היו העילית של החברה הגרמנית. נוסף על מפקדים בכירים מאוד בצבא, היו בקשר חלק ניכר מאנשי האצולה הגרמנית, משפטנים, הוגים, דיפלומטים ואנשי ממשל. פרופיל אנושי שונה מאוד מאנשי האגרוף, הבריונים והטיפוסים האנטי-חברתיים, שאיישו את צמרת המפלגה הנאצית. כל אלו לא עזרו לקושרים כאשר נכשל הקשר. חלקם, כבק וטרסקו, התאבדו בטרם ייפלו לציפורני האס אס, אך רובם נעצרו ונשפטו ב"בית הדין העממי" שבראשו עמד המשפטן רולנד פרייזלר. בבית דין זה הם הועמדו מושפלים, לא מגולחים, כאשר הם לבושים מכנסיים גדולים מכפי מידתם וללא חגורה. ה"משפט" התנהל תוך כדי שכל מילה שנאמרת על ידי מי מהנאשמים נקטעת בצעקות על ידי אב בית הדין פרייזלר, ששימש אף כקטגור וחבר מושבעים. גזר הדין היה אחד - מוות בתלייה.
להנאתו האישית הסאדיסטית של היטלר, נתלו הקושרים באמצעות מיתרי פסנתר, שנקשרו אל ווי בשר המחוברים אל התקרה. התליות צולמו, והוקרנו להיטלר בהקרנות שאליהן הזמין גם את אנשי חצרו. בהשתוללות הזעם הנאצית נרצחו בדרך "משפטית" זו כחמשת אלפים אנשים, בהם אף קרובי משפחה של הקושרים, שלא היה להם חלק בקשר. מעטים שרדו את גל המעצרים, בהם ד"ר הנס ברנד גיזביוס, דיפלומט שנתן עדות מפורטת במשפטי נירנברג על טיבו של המשטר הנאצי, ועל קושרי העשרים ביולי.

בתרבות הפופולרית

הרומן "ליל הגנרלים" (Die Nacht der Generäle), מאת ה.ה. קירסט, מספר על תעלומת רצח בתקופת המלחמה, כאשר העלילה שזורה באירועי 20 ביולי. הספר תורגם לעברית על ידי עדנה קורנפלד, הוצאת שוקן, 1966. הספר גם הוסרט, באותו שם, בשנת 1967, בכיכובו של פיטר או'טול. בשנת 2009 התפרסם בעברית על הנושא ספרו של דני אורבך, "ואלקירי - ההתנגדות הגרמנית להיטלר", בהוצאת ידיעות אחרונות.
ב-2008 הוצג הסרט "מבצע ואלקירי", העוסק בקשר העשרים ביולי, בכיכובו של טום קרוז.
שוג'ו

שוג'ו (少女) הוא מונח שמקורו בשפה היפנית המתייחס לנערות צעירות ברמה המילולית, השימוש במילה קובע סוג ז'אנר בתחום סדרות האנימה וחוברות המאנגה המיועדות לילדות ונערות צעירות טרם גיל ההתבגרות.
עלילת הז'אנר, בשונה מהשונן, היא ברובה פנטזית, רומנטית וקסומה. גיבורת הז'אנר הן לרוב ילדות ונערות.
אילת יוטבת

ביוגרפיה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.  
יוטבת התאמנה בקבוצת השחייה של הפועל הקישון ואחר כך בקבוצת הפועל העמקים, תחת הדרכתם של המאמנים אהרון בונה ונח רם.

1971

באליפות ישראל בשחייה שנערכה בבריכת בת גלים בחיפה באוקטובר 1971 זכתה יוטבת ב-4 מדליות כסף, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:07.8 דקות, אחרי דורית זלץ מברית מכבים עתיד (1:04.4 דקות) ולפני חברתה לקבוצה רות ניצן (1:07.9 דקות), במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:30.3 דקות, אחרי דורית זלץ (2:21.7 דקות) ולפני תמר ריפקינד מהפועל כפר הנשיא (2:32.9 דקות), במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 5:09.3 דקות, אחרי זלץ (5:01.4 דקות) ולפני תמר ריפקינד (5:09.6 דקות) ובמשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 10:55.3 דקות, אחרי זלץ (10:37.3 דקות) ולפני איריס נאבל מהפועל אפיקים (11:30.1 דקות).

אלופת ישראל

באליפות ישראל בשחייה שנערכה במכון וינגייט בסוף ספטמבר 1972 זכתה יוטבת ב-4 מדליות, מהן 3 מדליות זהב ו-1 כסף. מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:04.9 דקות, לפני ענת וייס (1:06.2 דקות) וגלינה ויינר (1:09.4 דקות) שתיהן מברית מכבים עתיד, במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:21.9 דקות, לפני ענת וייס (2:31.1 דקות) ואיריס נאבל (2:34.3 דקות) ובמשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 5:03.5 דקות, לפני וייס (5:27.5 דקות) ואיריס גילון מברית מכבים עתיד (5:28.4 דקות). מדליית כסף, במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:49.4 דקות, אחרי וייס (2:46.9 דקות) ולפני גלינה ויינר (2:51.7 דקות). שבוע לאחר מכן, באליפות ישראל במשחים ארוכים שנערכה בכפר בלום היא זכתה במדליית זהב במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 10:42.6 דקות, לפני איריס נאבל (11:33.2 דקות) וחברתה לקבוצה רעיה צורף (12:21.4 דקות).

מדליית כסף מהמכביה

בתחרויות השחייה של המכביה התשיעית שנערכו בבריכת השחייה "גלי גיל" ברמת גן ביולי 1973 זכתה יוטבת במדליית כסף, במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי, ביחד עם גלינה ויינר, איריס גילון וענת וייס בתוצאה של 4:28.5 דקות, אחרי הרביעייה האמריקאית (4:24.5 דקות) ולפני הרביעייה ממקסיקו (4:44.2 דקות).

השתתפות בתחרויות טריאתלון לוותיקים

בשנת 2010 החלה להשתתף בתחרויות טריאטלון ואף זכתה במקום ראשון לקבוצת הגיל שלה. בשנת 2014 זכתה במדליית זהב בתחרות חצי איירונמן לקבוצת גיל 55–59 בתוצאה של 7:22 שעות. בשנת 2016 זכתה במדליית כסף בתחרות צ'אלנג דנמרק, שהיא תחרות איירונמן מלאה לקבוצת גיל 60–64 בתוצאה של 14:05 שעות.
אנתוני נסטי

ביוגרפיה

נסטי נולד בטרינידד וטובגו כילד הצעיר מבין חמישה ילדים. בגיל צעיר מאוד משפחתו היגרה לסורינאם. יש הטוענים שבגיל 9 חודשים ויש הטוענים שבגיל 3 שנים. נסטי התאמן והתחרה בסורינאם ובאיים הקריביים עד גיל ההתבגרות.
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) התחרה נסטי והגיע למקום ה-21 במשחה ל-100 מטר פרפר.
נסטי עבר לתיכון בג'קסונוויל, פלורידה שבארצות הברית הידוע בתוכנית קידום והכנת ספורטאים מצטיינים מרחבי העולם. בשנתו השנייה הוא שבר את שיא בתי הספר, ב-100 יארד פרפר שהיה שייך לפאבלו מוראלס (שיאן העולם). מכאן ואילך החלה הקריירה שלו לנסוק.
באליפות העולם שנערכה במדריד, ספרד בשנת 1986 סיים נסטי במקום חמישי במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 54.53 שניות.

אלוף אמריקה

במשחקים הפאן אמריקאיים שנערכו באינדיאנפוליס, אינדיאנה בשנת 1987 זכה נסטי בשתי מדליות, זהב וארד. מדליית זהב, במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 53.89 שניות ומדליית ארד במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:01.09 דקות.

אלוף אולימפי

באולימפיאדת סיאול (1988) זכה נסטי במפתיע במדליית הזהב במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 53.00 שניות במאית שנייה לפני המועמד המוביל מאט ביונדי מארצות הברית (53.01 שניות) ואנדי ג'יימסון מבריטניה (53.30 שניות) ובכך מנע מביונדי לזכות ב-7 מדליות זהב כמו מארק ספיץ. בשמחה זה הוא ניצח גם את השיאן העולמי לשעבר מיכאל גרוס מגרמניה ואת האלוף האולימפי מלוס אנג'לס במרחק הכפול ג'ון סיבן מאוסטרליה. ניצחון זה, היה אחד הרגעים החשובים לקהילה האפרו-קריביאנית. כמו כן, הוא סיים במקום שמיני במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:00.80 דקות. השיאן העולמי מיכאל גרוס זכה במדליית זהב בשיא אולימפי חדש 1:56.94 דקות. לכבוד זכייתו במדליית הזהב, ממשלת סורינאם הוציאה בול ומטבעות זהב וכסף.

אלוף הפאן פסיפיק

באליפות הפאן פסיפיק בשחייה שנערכה בטוקיו, יפן בשנת 1989 זכה נסטי במדליית זהב במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 53.80 דקות.
נסטי למד באוניברסיטת פלורידה וזכה בשלושה תוארי NCAA במשחה ל-100 יארד פרפר בשנים 1992-1990, אחד ב-200 יארד פרפר (1990) ואחד במשחה השליחים 4x100 יארד מעורב (1991).
בשנת 1990 זכה נסטי במדליית זהב במשחקי הרצון הטוב שנערכו בסיאטל.

אלוף עולם

באליפות העולם שנערכה בפרת', אוסטרליה בשנת 1991 זכה נסטי במדליית זהב במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 53.29 שניות לפני מיכאל גרוס (53.31 שניות) וולדיסלב קוליקוב מברית המועצות (53.74 שניות).
באולימפיאדת ברצלונה (1992) זכה נסטי במדליית ארד במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 53.41 שניות, פאבלו מוראלס מארצות הברית (53.32 שניות) וראפאל סצ'וקאלה מפולין (53.35 שניות) ולא הצליח להגן על תוארו.
באליפות העולם שנערכה ברומא, איטליה בשנת 1994 סיים נסטי במקום שביעי במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 54.26 שניות.
כיום נסטי עובד כעוזר מאמן באוניברסיטת פלורידה בה למד.
זמירה חן

ביוגרפיה

נולדה וגדלה ברמת גן בשם זמירה חיון, במשפחה מרובת ילדים, בת להורים מלוב ומאיטליה. אביה, מורה במקצועו, היה חזן בבית הכנסת "אוהל רחל". בשירות הצבאי התגייסה ללהקת גייסות השריון, והקליטה שירים רבים הן כסולנית והן כחלק מהלהקה. 
ב-1964 השתתפה במופע התיאטרלי "ערק ודבש", על בימת מועדון התיאטרון, לצידם של משה יערי, יהודה כתבי ושלמה ניצן. ב-1965 השתתפה בגרסה העברית למחזמר המצליח "איך להצליח בעסקים מבלי להתאמץ", שהעלה גיורא גודיק. היא גילמה את דמותה של רוזמרי. ב-1966 השתתפה במחזה "אסתר המלכה", מאת נתן אלתרמן, שהועלה בתיאטרון הקאמרי, וגילמה בו את תפקיד ושתי.
ב-1969 הוציאה תקליט בשם "כל המילים האוהבות", שכלל ארבעה שירים; שלושה מהם למילים שלה (כולל שיר הנושא שהולחן על ידי דרורה חבקין) והשיר הרביעי, "יום בו יקום", מאת לאה גולדברג (לחן: דני ליטני). בהמשך, העלתה מופע בשם "שלח את עמי", שהוקדש ליהודי ברית המועצות; שירה המפורסם ממופע זה נקרא "כחול ולבן". בשנות השיא שלה בישראל כתבה מילים ללהיטים של זמרים רבים, הבולטים בהם: "אני אצבע את השלכת בירוק" שהלחין ושר יורם ארבל, "פמלה" בלחנו וביצועו של בעז שרעבי ו"ים של דמעות" בביצועה של אווה פרנסיס (אולם התפרסם בביצועו של זוהר ארגוב).
לאחר שיא הקריירה שלה בישראל ובחיפושה אחר אפיקי התפתחות חדשים, עברה להתגורר בניו יורק, שם היא מופיעה עד ימים אלו. בשנות ה-80 הקליטה מספר שירים באלבום בשפה העברית, אותו הקדישה לאביה שנפטר בשנים אלו. אלבום זה כולל פיוטים וזמירות של יוצאי יהדות לוב.
בשנת 1987 הפיקה את אלבומה "לא הפכתי ליבי" שאת כלל השירים בו הלחינה וכתבה, פרט לשלושה מהם אותם תרגמה.
ב-2017 הועלתה טענה כי הלחן לשיר "דלילה" שפורסם ב-1979 והולחן על ידה, היווה השראה ללחן השיר "הפרח בגני" של זוהר ארגוב.
ויטוריו אמדאו השני, מלך סרדיניה

ביוגרפיה

ויטוריו אמדאו נולד ב-14 במאי 1666 בטורינו, לקרלו אמנואלה השני, דוכס סבויה ולמריה ג'ובאנה בפטיסטה מסבויה-נאמור, בתם של קרלו אמדאו, דוכס נאמור ואליזבת דה בורבון.
בשנת 1675 מת אביו קרלו אמנואלה השני, דוכס סבויה, וויטוריו אמדאו עלה לשלטון במקומו. בתחילה שימשה אמו כעוצרת הדוכסות, אולם בשנת 1684 תפס ויטוריו אמדאו את השלטון, וגירש את אמו משטחי הדוכסות. ויטוריו אמדאו הנהיג בשטחי הדוכסות משטר אבסולוטי, ודיכא בכוח את המרידות נגדו. על אף נישואיו לאן מארי ד'אורליאן שהייתה נסיכה צרפתית, ביקש ויטוריו אמדאו להשתחרר מהתלות בממלכת צרפת, והצטרף לקואליציה הגדולה נגד לואי הארבעה עשר, מלך צרפת, ולחם נגדו במהלך מלחמת תשע השנים, אולם, בשנת 1696 ניצל ויטוריו אמדאו את התנאים המדיניים, וחתם על חוזה שלום נפרד בתנאים נוחים עם צרפת. במהלך מלחמת הירושה הספרדית הצטרף בתחילה ויטוריו אמדאו לצרפת, אולם, בשנת 1703 עבר לצידו של בית הבסבורג, ולצבאו היה חלק בניצחונו של הנסיך אויגן מסבויה בקרב טורינו בשנת 1706. בשלום אוטרכט בשנת 1713 קיבל ויטוריו אמדאו תוספת שטחים נרחבה לנחלותיו, וביניהם האי סיציליה, ואף הוכתר כמלך. בשנת 1718 נאלץ ויטוריו אמדאו למסור את סיציליה לידי קרל השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, אך קיבל בתמורה את סרדיניה, ועל ידי כך הקים בשנת 1720 את ממלכת סרדיניה.
ב-3 בספטמבר 1730 הדיח קרלו אמנואלה השלישי, מלך סרדיניה את ויטוריו אמדאו ועלה לשלטון במקומו, וב-31 באוקטובר 1732 מת ויטוריו אמדאו בטורינו.
רודולפינה מנצל

רודולפינה מנצל (בגרמנית: Rudolphina Menzel; ‏1891 – 1973) הייתה מאלפת כלבים ומדריכת כלבנות יהודיה שפעלה באוסטריה, בגרמניה ובישראל.
מנצל עסקה באילוף כלבים למשימות ביטחון, בשירות המשטרה האוסטרית, הצבא הגרמני, הצבא הבריטי ו"ההגנה", ולאחר מכן אילפה בישראל כלבי נחייה לעיוורים.

ביוגרפיה

מנצל נולדה בשנת 1891 בווינה למשפחה אמידה. היא למדה באוניברסיטת וינה, ושם קיבלה תואר דוקטור בפסיכולוגיה, ביולוגיה וביוכימיה. במהלך לימודיה הייתה פעילה באגודת הסטודנטים הציונית והקימה את הסניף הווינאי של תנועת הנוער הציונית "תכלת לבן". בשנת 1915 נישאה לרופא רודולף מנצל, והשניים עברו להתגורר בווילה מפוארת בעיר לינץ. 
בשנות ה-20 הקימו בני הזוג מנצל בביתם בית ספר לאימון כלבי תקיפה, הגנה, שמירה וגישוש, וערכו מחקרים בתחום זה, שזיכו אותם במוניטין בינלאומי. הם אילפו כלבים להגיב לפקודות בעברית, ושלחו אותם לארץ ישראל. כלבים שאימנה למען משטרת אוסטריה והצבא הגרמני אולפו אף הם להגיב רק לפקודות בעברית. בשנת 1934 הגיעה לביקור ראשון בארץ ישראל, והכשירה מאלפי כלבים של "ההגנה". 
בעקבות האנשלוס – סיפוח אוסטריה לגרמניה בשנת 1938, הורה היטלר להעביר את בני הזוג מנצל למחנה של הצבא הגרמני, כדי שיעבדו בשירותו. בעזרתו של סגן מפקד האס-אס בלינץ, שהיה ידידם, נמלטו בני הזוג מנצל, ובספטמבר 1938 הגיעו עם אחדים מכלביהם לארץ ישראל. בני הזוג התגוררו בקיבוץ רמת יוחנן, ולאחר מכן עברו לקריית מוצקין, שם הקימה מנצל את "המכון לחקר כלבים ואילופם". במכון עסקו תחילה באילוף כלבים לצורכי ביטחון, ובין השאר הוכשרו בו כלבים לגילוי מוקשים. בהדרגה הפך המכון למרכז ארצי לגידול כלבים גזעיים, בין השאר לצורכי חקלאות. 
בשנת 1942 פנה אליה הצבא הבריטי, כדי שתכשיר 400 כלבים למען הכוחות שפעלו בצפון אפריקה. מנצל נועצה במשה שרת, ראש המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית, והוא הורה לה להיעתר לבקשה. הבריטים הבטיחו שלא ישתמשו בכלבים אלה נגד יהודים, ועמדו בהבטחתם. 
מנצל גילתה וטיפחה את גזע הכלב הכנעני והעניקה לו את שמו, הביאה להכרה בו כגזע נפרד, ואף ייצאה ממנו לארצות הברית ולמדינות נוספות.
לאחר מלחמת העצמאות עברה להכשרת כלבי נחייה לעיוורים, בשנת 1949 הקימה בקריית חיים את המכון לאימון כלבי נחייה לעיוורים, שפעל עד 1970. בשנות ה-60 לימדה פסיכולוגיה של בעלי חיים באוניברסיטת תל אביב והייתה האשה הראשונה שהייתה לפרופ' באוניברסיטה זו (1962). רודולפינה מנצל נפטרה בשנת 1973, זמן קצר לאחר פטירת בעלה.
כתביה ומכתביה נשמרים בארכיון הציוני המרכזי בירושלים.
ברבי ו-12 הנסיכות הרוקדות

עלילה

ברבי היא גנייב, אחת משתים עשרה הנסיכות הגרות בארמון ביחד עם אביהם המלך רנדולף, הנסיכות הם בעלות אופי הרפתקני והתנהגותם נתפשת כבלתי ראויה בחברה המלכותית ועל מנת לחנך אותם מזמין המלך את בת דודתו הדוכסית רואנה אל הארמון אך היא מתכנן בזמן זה להרעיל אותו על מנת שהיא תוכל להיות המלכה ולהיפטר מבנותיו, אך לבסוף הנסיכות משתפות פעולה ביחד עם ממלכתן על מנת להציל להינצל ולהציל את אביהם.
מערכת היחידות הבינלאומית

מערכת היחידות הבינלאומית (בצרפתית: Système international d'unités, בקיצור: SI) היא מערכת יחידות מידה רציונלית וקוהרנטית, שנמצאת בשימוש נרחב בפיזיקה ובשאר ענפי המדע. מקורה של מערכת SI במערכת יחידות MKS (מטר־קילוגרם־שנייה) ההיסטורית, שהתפתחה על בסיס מערכת היחידות המטרית. במערכת SI יש שבע יחידות בסיסיות ומגוון יחידות שנגזרות מהיחידות הבסיסיות. בין היחידות הבסיסיות, יחידת המידה לאורך היא המטר; הזמן נמדד בשנייה, והמסה בקילוגרם. חלק מהיחידות הבסיסיות עצמן נגזרות מקבועים פיזיקליים, למשל מהירות האור, קבוע פלאנק, ומטען יסודי.
פרט לארצות הברית, מיאנמר (בורמה) וליבריה, כל המדינות בעולם משתמשות ביחידות מדידה על בסיס מטרי, אם כי אנגליה ואזורים מסוימים בקנדה עוד לא השלימו את המעבר (ראו מעבר לשיטה המטרית).

המקור

היחידות השונות נקבעו על ידי ועידות בינלאומיות, אשר אורגנו על ידי הלשכה הבינלאומית למידות ולמשקלות (Bureau international des poids et mesures). השיטה קיבלה את שמה לראשונה בשנת 1960, והתוספת האחרונה הייתה בשנת 1971.
מערכת היחידות SI מורכבת מ־7 יחידות בסיסיות כמו הקילוגרם והמטר. הן משמשות להגדרת יחידות המשנה. כמו כן, SI מגדירה גם את התחיליות המוצמדות ליחידות השונות, כדוגמת מגה, קילו, ומיקרו.
לאורך השנים השתנה בסיס מערכת היחידות מקבועים שרירותיים, ועבר להיות בחלקו יחידות הנגזרות מקבועים פיזיקליים, מפאת הסיבה שהקבועים הפיזיקליים לא משתנים לעולם, ואפשר למדוד/לחשב אותם בכל מקום מאשר שהתקינה ליחידה היא עצם ממשי.
מירי גלעד

מירי גלעד (נולדה ב-1950) היא משוררת וחוקרת ספרות.

ביוגרפיה

מירי גלעד ילידת קיבוץ ניר עם שבנגב הצפוני, סמוך לרצועת עזה. הוריה היו בין מקימי הקיבוץ, אליו הגיעו מבסרביה (מולדובה היום) כחניכי תנועת גורדוניה הציונית.
לפני גיוסה לצבא עסקה בהדרכת נוער במסגרת 'שנת שירות'. בתום שירותה הצבאי למדה ספרות אנגלית באוניברסיטת באר שבע. סיימה תואר שני בהצטיינות בספרות משווה באוניברסיטת בר-אילן, בעבודה על קריאה פמיניסטית בסיפורי הקיבוץ של עמוס עוז.
סיימה דוקטורט באוניברסיטת בר-אילן בהדרכתה של פרופ' ז'ולייט חסין. את עבודת הדוקטורט עיבדה לספר: "מסע אל חוויית הרגע בחיי היומיום וביצירתם של וירג'יניה וולף וס. יזהר" בהוצאת רסלינג, 2013.
במשך שני עשורים עסקה בהוראה בבתי-ספר תיכוניים ובמכללות. בשנים האחרונות מרצה במוסדות תרבות שונים, בארגונים ובהשתלמויות מורים הרצאות העשרה בנושא ספרות ותרבות.
מירי גלעד נשואה לאהוד – מנהל פרויקטים בתעשייה האווירית ואם לשלושה;
מתגוררת באורנית.