google/wiki40b huggingface dataset:
נתן רפופורט

ביוגרפיה


נתן רפופורט נולד בשנת 1911 בעיר ורשה שבפולין הרוסית (לימים בירת הרפובליקה הפולנית) במשפחה יהודית דתית, בן לחיה לבית קופלביץ ויעקב בן שלמה זלמן, ממשפחת כהנים. למד ב"תלמוד תורה" ובבית הספר התיכון היהודי לבנים "לאור" ברחוב נָאלֶבקי (מרכז החיים היהודיים בעיר). בעקבות מחלת אביו פרש מלימודיו והחל לעזור בפרנסת המשפחה. בשנת 1927 נרשם רפופורט ללימודי פיסול בבית הספר העירוני בעיר. בשנת 1928 הצטרף לתנועת השומר הצעיר בעיר, והיה חבר בקן התנועה עד 1933. לאחר כשלוש שנים המשיך בלימודים באקדמיה לאמנות , שם זכה במלגה שבעזרתה ביקר באיטליה ובצרפת והתרשם מן המוזיאונים בהן. על אף שפסל שלו בשם "הטניסאית" זכה במקום הראשון בתחרות בשנת 1936, נשלל מרפופורט הפרס בשל העובדה שסירב לשלוח את היצירה לתערוכה בגרמניה הנאצית. בשנת 1938 זכה רפופורט במלגה נוספת, שבעזרתה למד בבית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות בפריז.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ב-1939 ברח רפופורט מפולין לביאליסטוק, שנמצאה בשטח שנכבש על ידי ברית המועצות. בברית המועצות פיסל אנדרטאות ופרוטומות של אנשי-שם סובייטים.
כבר במהלך המלחמה התחיל לעצב את זיכרונות המלחמה לפי הבנתו, כאשר הוא מודע לתהליך חיסולו של גטו ורשה בסוף שנת 1942. בשנת 1946 הגיע ממוסקבה לוורשה והציג בפני ראשי הקהילה היהודית את מודל הגבס שלו. בשנת 1947 עיצב את העיצוב הסופי בפריז כדי לצקת את הכל מברונזה, וב-19 באפריל 1948, במלאת חמש שנים לפרוץ מרד גטו ורשה, נחנכה האנדרטה לזכר מרד גטו ורשה, המוצבת במקום שבו היה מרכז הגטו.
בתחילת שנת 1949 עלה לארץ ישראל.
את דרכו האמנותית בארץ החל בדרך מיוחדת כאמן דמוקרט. כאשר החל לעבוד על דגם פסל שייצג את מרדכי אנילביץ, ייצר שני דגמים שונים מגבס בגובה של כ-90 ס"מ. עם גמר עיצוב הדגמים הזמין את חברי הקיבוץ לצפות בהם מתוך כוונה שיבחרו בצורה דמוקרטית בפסל המתאים יותר. הדגם שלא נבחר מוצג עד היום במוזיאון "משואה לתקומה" שבקיבוץ.
שנתיים מאוחר יותר עבד על פסל המגינים בקיבוץ נגבה, ואז החליט לעלות מדרגה וערך בערבים לחברי הקיבוץ הרצאות בנושאי אמנות פלסטית כדי להכין אותם טוב יותר לתהליך הבחירה. גם בנגבה ייצר שני דגמים, ועם גמר העבודה הזמין את כל חברי הקיבוץ כדי שיבחרו בפסל המתאים יותר לדעתם.
ב-1959 היגר לארצות הברית, והתאזרח בה ב-1965. התגורר לסירוגין במנהטן וברמת גן.
בשנת 1985 נחנכה בפארק ליברטי בניו ג'רזי (Liberty State Park) האנדרטה מעשה ידיו "שחרור" (Liberation). האנדרטה, המציגה חייל אמריקאי הנושא בזרועותיו ניצול של מחנה ריכוז, מסמלת את חלקו של צבא ארצות הברית בשחרור מחנות הריכוז הנאציים.
זכה במדליית הזיכרון ע"ש הרברט אדמס (Herbert Adams Memorial Medal) מטעם אגודת הפַּסלים הלאומית, על תרומתו לפיסול האמריקני.
נתן רפופורט נפטר בניו יורק בקיץ 1987, בן 76 במותו. נקבר בפתח תקווה.
הותיר גרושה, סימה לבית צ'רניאביץ (שלה היה נשוי מ-1938), בת, נינה ווֹלמַרק (Wolmark), המתגוררת בפריז, וכן נכדים ונינים.
עזבונו, הכולל מאות מכתבים מאוירים, מאות רישומים לפסלים, הדפסים, ומאות צילומים שבהם צילם את פסליו, שמור בארכיון השומר הצעיר ביד יערי.

בית רפופורט

הסטודיו של רפופורט ברחוב רוקח ברמת גן, "בית נתן רפופורט", פעיל כיום כמרכז לאמנות ושמורים בו כמה פסלים קטנים של האמן וכן חלק מכלי העבודה שלו.
קים דוטקום

קים דוטקום (נולד ב-21 בינואר 1974, בשם קים שמיץ), ידוע גם בשמות קימבל וקים טים ג'ים וסטור, הוא יזם אינטרנט, איש עסקים ופעיל פוליטי גרמני-פיני, המתגורר כיום בניו זילנד. קים ידוע בתור המייסד של אתר שיתוף הקבצים Megaupload.
דוטקום עלה לתהילה בגרמניה בשנת 1990 כהאקר מוצהר וכיזם אינטרנט. הוא הורשע בכמה פשעים ובין היתר בשנת 1994 נגזר עליו מאסר על תנאי בעקבות הונאה וריגול ומאסר על תנאי בשנת 2003 על סחר במידע פנים ומעילה.
בחודש ינואר 2012, הוחזק קים במעצר על ידי משטרת ניו זילנד בתגובה להאשמות פליליות ע״י ממשלת ארצות הברית בנוגע להפרת זכויות יוצרים הנוגעים לאתר Megaupload. על פי הצו, הפר האתר זכויות יוצרים וגרם לנזק של 500 מיליון דולר לבעלי הזכויות באמצעות תוכן פיראטי שהועלה לאתר, אשר תמך באותו הזמן בכ-180 מיליון משתמשים רשומים. דוטקום הכחיש את ההאשמות נגדו ונלחם בניסיון להסגירו לארצות הברית. 
למרות צעדים משפטיים תלויים ועומדים מעל Megaupload, בינואר 2013, בדיוק שנה לאחר סגירת האתר, השיק דוטקום את אתר שיתוף הקבצים Mega. ביממה הראשונה להפעלתו נרשמו לאתר כ-500,000 משתמשים.
ב-23 בדצמבר 2015 קבע בית המשפט בניו זילנד שקים יוסגר לארצות הברית, ועורכי דינו הודיעו שיערערו.
פורט ליגאט

פורט ליגאט (בקטלונית: Port Lligat או Portlligat) הוא כפר דייגים קטן הממוקם לחוף מפרץ בסמוך לחצי האי קאפ דה קראוס (Cap de Creus) שבקוסטה בראווה, בקטלוניה שבספרד. הכפר מצוי במרחק של כקילומטר וחצי מהעיירה קדאקס (Cadaqués).
בפתח המפרץ, במרחק 20 מטרים מהחוף, ממוקם האי הקרוי על שם המפרץ.
הכפר נודע בשל היותו אתר נופש אשר שימש את האמן הסוריאליטי סלבדור דאלי. ביתו של דאלי הפך למוזיאון, ונוף המפרץ הונצח בציוריו "המדונה של פורט ליגאט" ו"הסעודה האחרונה".
סטרדיאן

סטרדיאן היא יחידת מידה לזווית במרחב תלת-ממדי. הזווית המרחבית פרופורציונית לשטח שהיא מכסה מפני השטח של כדור.
גודלה של זווית מרחבית, בסטרדיאנים, הוא היחס בין שטח הכיפה שהזווית מגבילה לריבוע הרדיוס של הכדור. באופן זה, זווית המכסה כדור שלם שווה ל- סטרדיאנים - שטחו של כדור ברדיוס 1. הגדרה זו של זווית מרחבית היא אנלוגית להגדרת הרדיאן במישור, שלפיה זווית שמכסה מעגל שלם שווה ל- רדיאנים - היקפו של מעגל ברדיוס 1.

שימושים

בקירוב של זווית מרחבית קטנה (בגבול לאפס), שטח הכיפה מתקרב לשטח העיגול שבבסיסה וניתן להחליף את האחד בשני. 
אחד השימושים החשובים של הזווית המרחבית הוא בתחום האופטיקה: מכיוון שמקור אור פשוט פולט אור בצורה אחידה לכל הכיוונים, הרדיומטריה מתייחסת לכמות האור שמקור פולט ליחידת סטרדיאן כנתון לגבי המקור, הנקרא "בהיקות", דרכו נוכל לחשב את ההקרנה של המקור על פני שטח מסוים.
דפוס עזריאל

דפוס עזריאל היה בית דפוס עברי שהוקם תחילה בירושלים ובהמשך בתל אביב, ותפס מקום ניכר בהתפתחות ירושלים בראשית המאה ה-20. בבית הדפוס הודפסו בעיקר עיתוני התקופה, ספרות עברית וספרות תורנית של רבנים שונים.

היסטוריה

בסוף שנות ה-90 של המאה ה-19 למד משה עזריאל את מקצוע הסדר, ובהוראת אביו, הרב אברהם עזריאל, הקים בשנת 1900 את בית הדפוס ברחוב היהודים שבעיר העתיקה ירושלים, כשלצידו הוצאה לאור. בשנותיו הראשונות של בית הדפוס, עיקר העבודה הייתה הדפסה והוצאה לאור של קונטרסים, ספרי מקרא בלאדינו, ירחונים ושבועונים, בהם כתב העת הספרותי "טריזורו די ירושלים" והלוח הספרותי "קאלינדאריו די ירושלים".
העיתונאי חיים בן-עטר, שעבד בדפוס החל משנת 1902, לקח בו חלק מרכזי באיסוף מאמרים וידיעות, עריכה ותרגום של רומנים, ספרים ומבחר כתבי עת בלאדינו שראו אור בדפוס, ובהמשך הפך לשותפו העסקי של משה עזריאל.
בחודש ינואר 1909 החל משה עזריאל להדפיס את עיתון הלאדינו "איל ליביראל" שיזם בעצמו, ובחודש מאי של אותה השנה החל להדפיס גם את עיתון החרות. בשנת 1912 עבר בית הדפוס לשכונת עזרת ישראל בסמוך לרחוב יפו שמחוץ לחומות.
בעקבות פטירתו של משה עזריאל במגפה בשנת 1916, שני אחיו נסים ואביגדור ובנו יוסף עזריאל המשיכו להפעיל את בית הדפוס. יחד הפכו אותו לבית דפוס מודרני הכולל ציוד חדשני ומקצועי, והגדול בירושלים בתקופתו.
בשנת 1925 הועבר בית הדפוס לרחוב בן יהודה, ובשנת 1935 עזב יוסף עזריאל את בית הדפוס ועבר להתגורר בתל אביב, שם הקים יחד עם אחיו ואחותו סניף לבית הדפוס ברחוב רענן 22. עם הזמן נחשב בית הדפוס בתל אביב לאחד מבתי הדפוס הגדולים בישראל בזמנו.
בשנת 1943 עזב יוסף עזריאל את תפקידו בבית הדפוס, והתמסר לפעילות ציבורית. במקומו המשיך לנהל את בית הדפוס דודו נסים עזריאל יחד עם שותפו יוסף אבולעפיה.
ועדת שיינין

ועדת שיינין היא ועדה שעסקה בהכנת תוכנית לאומית רב-שנתית לבטיחות בדרכים. עיקרי התוכנית הוגשו לשר התחבורה מאיר שטרית ביולי 2005.
הוועדה נקראה על שם היו"ר שלה, הכלכלן יעקב שיינין (מנכ"ל חברת מודלים כלכליים). בוועדה היו חברים גם ניצב שחר איילון - ראש אגף התנועה במשטרת ישראל, מומחים לתחבורה ובטיחות בדרכים, יועצים כלכליים ומומחים לדיני תעבורה.
התוכנית שגיבשה הוועדה מושתתת על בסיס כלכלי ומטרתה להגביר את הבטיחות, לפחות כל עוד החיסכון בנזקים גדול מעלות ההשקעה בבטיחות. מטרת התוכנית היא להגיע לרמת הבטיחות של המדינות המובילות בתחום בתוך 10 שנים.
בעקבות המלצות הוועדה הוקמה רשות התחבורה, והמשטרה שינתה את נהליה בנושא בקרת האכיפה.
בקעת מחמל

בקעת מחמל היא בקעה בנגב בפינה הצפונית – מזרחית של מכתש רמון. הבקעה משתרעת בין הר ארדון והמצוק הצפוני של מכתש רמון בדרום ועד מעלה נוח במזרח.

היסטוריה

בעבר הייתה בקעת מחמל רכס וכתוצאה מבלייה ותהליך של "היפוך תבליט" העמק הסמוך אליו שנקרא עמק ארדון נהפך לגבוה מרכס מחמל כתוצאה מהבלייה והעמק הזה העמק נהפך להר ("הר ארדון") והרכס נהפך לבקעה ("בקעת מחמל"),(בגלל היותו הר ארדון גבוה יותר הוא הפך להר ומחמל לבקעה).
גובה הבקעות הוא 600 מטרים מעל פני הים, ואילו פסגות ההרים סביב מגיעות עד לרום של 1035 מטרים בהר רמון.

גאוגרפיה

בקעת מחמל בצפון משתרעת מהר ארדון בדרום ועד מעלה נוח במזרח.
בקעת מחמל הייתה בעבר הר ועברה תהליך של "היפוך תבליט".
בתהליך זה הר ארדון נותר בשלמותו כיוון שהקימוט של קמר הרמון וקמרי המשנה לא פגעו בו. בנוסף, בתהליך זה הפך עמק ארדון ל"הר ארדון" ושני ההרים הסמוכים אליו – לבקעות.
דיוויזיית הפאנצר הרביעית (ורמאכט)

היסטוריה

הדיוויזיה הוקמה ב-10 בנובמבר 1938, יחד עם דיוויזיית הפאנצר ה-5, והועמדה תחת פיקוד גאורג-הנס ריינהרדט. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה לחמה הדיוויזיה במהלך המערכה בפולין כחלק מהקורפוס הממונע ה-16 במסגרת הארמייה העשירית. על אף שכשלה בתחילה, בקרב בעיירה מורקה, ב-1 בספטמבר 1939, ועוכבה על ידי הכוחות הפולנים מבלי שהצליחה לפרוץ את קווי ההגנה, היו אנשיה בין הראשונים שפרצו את הגנת ורשה, והביאו לנסיגת הכוחות הפולנים אל מחוץ לוורשה.
ב-11 בפברואר 1940 מונה לודוויג פון רדלמייר למפקד הדיוויזיה. במהלך המערכה על צרפת לחם פון רדלמייר עם הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוס הממונע ה-16 במסגרת הארמייה השישית, והשתתף עימה בקרב ז'מבלו. ב-8 ביוני 1940 במהלך המערכה על צרפת פרש פון רדלמייר מתפקידו, ויוהאן יואכים שטפר מונה במקומו למפקד הדיוויזיה, ופיקד עליה במהלך מבצע אדום, כחלק מהקורפוס הממונע ה-16 במסגרת הארמייה השישית. ב-1 בספטמבר 1940 מונה הנס פון בוינבורג-לנגספלד למפקד הדיוויזיה, וב-8 בספטמבר 1940 מונה ויליבאלד פון לנגרמן אונד ארלנקאמף למפקד הדיוויזיה.
במהלך המערכה בבלקן הייתה הדיוויזיה בעתודת הOKH, והשתתפה במהלך הקרב על יוון. במהלך מבצע ברברוסה לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס הממונע ה-24 במסגרת ארמיית הפאנצר השנייה. במהלך הקרב על מוסקבה לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס הממונע ה-24 במסגרת ארמיית הפאנצר השנייה, וספגה אבידות כבדות במהלך הקרב על טולה. ב-24 בדצמבר 1941 מונה דיטריך פון זאוקן למפקד הדיוויזיה, ולחם עימה בבלימת מתקפת הנגד הרוסית כחלק מהקורפוסים ה-24 וה-53 לסירוגין במסגרת ארמיית הפאנצר השנייה. ב-2 בינואר 1942 פרש פון זאוקן מתפקידו עקב מחלה, ופון לנגרמן חזר לפקד על הקורפוס. ב-6 בינואר 1942 מונה היינריך אברבאך למפקד הדיוויזיה, שהייתה חלק מהקורפוס ה-53 ולאחר מכן חלק מהקורפוסים הממונעים ה-24 וה-47 במסגרת ארמיית הפאנצר השנייה. ב-1 במרץ 1942 פרש אברבאך מתפקידו לחופשה קצרה, וב-4 באפריל 1942 מונה אברבאך שוב למפקד הדיוויזיה. ב-14 בנובמבר 1942 מונה אריך שניידר למפקד הדיוויזיה, וב-31 במאי 1943 מונה דיטריך פון זאוקן שוב למפקד הדיוויזיה, שהייתה חלק מקורפוס הפאנצר ה-47 במסגרת ארמיית הפאנצר השנייה, ולאחר מכן השתתף עימה בקרב קורסק כעתודת הארמייה התשיעית, ובספטמבר הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד קורפוס הפאנצר ה-56 במסגרת הארמייה השנייה. ב-15 בינואר 1944 פרש פון זאוקן לחופשה קצרה, וב-5 בפברואר 1944 מונה פון זאוקן שוב למפקד הדיוויזיה, שהייתה חלק מקורפוס הפאנצר ה-56 ולאחר מכן חלק מקורפוס הפאנצר ה-41 במסגרת הארמייה התשיעית. באפריל הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד קורפוס הפאנצר ה-56 במסגרת הארמייה השנייה, ובמאי הועברה הדיוויזיה לקבוצת ארמיות דרום אוקראינה כעתודת ארמיית הפאנצר הרביעית. ב-1 במאי 1944 מונה קלמנס בצל למפקד הדיוויזיה, ופיקד עליה במהלך הקרבות בבלארוס ובקורלנד. בפברואר 1945 הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד הארמייה השנייה בפרוסיה המזרחית, וב-27 במרץ 1945 מונה ארנסט-וילהלם הופמן למפקד הדיוויזיה, שפיקד עליה עד סוף המלחמה.
הלמוט הולצר

הישגיו

הולצר בנה ב-1942 מחשב אנלוגי אלקטרוני שהיה מסוגל לדמות ולחשב מסלולים שונים של טיל ה-V-2. מחשב זה ייחודי בהיסטוריה של המחשוב בשל מספר סיבות: הן בשל היותו המחשב הראשון שנעשה בו שימוש לצורכי סימולציה - המחשב היה מסוגל לדמות את התנועה של הטיל בכל אחת מדרגות החופש בהתאם למשוואות אווירודינמיות סבוכות, והן בשל היותו אחד המחשבים האנלוגיים הראשונים שהיו לגמרי אלקטרוניים ורב תכליתיים. באמצעות בחינת המסלולים השונים שנתקבלו עבור הטיל, ניתן היה לבחור במסלול האופטימלי האפשרי, כלומר במסלול בעל הטווח הבליסטי המקסימלי עבור כמות דלק נתונה. הדבר אפשר למעשה לחשב את כמות הדלק הדרושה כד להגיע למטרות מרוחקות מסוימות. מחשב זה הקדים את כל אמצעי בקרת הטיסה הידועים בספרות המקצועית, וכמחשב הראשון שנעשה בו שימוש לצורכי בקרת טיסה אקטיבית הוא יצר את הבסיס למערכות מתקדמות כגון מערכות הטוס על חוט של ה-F-16 וה-F-117.
הולצר והקבוצה שלו פיתחו גם את מערכת הטלמטריה "messina" עבור טיל ה-V2. מערכת זו שידרה את נתוני הטיסה של הטיל בחזרה לתחנת השיגור, וכך נתאפשר למשל, לבחון את מידת מהימנות מערכת הניווט של הטיל (בהשוואה למדידות שנתקבלו ממערכת מכ"ם). זה היה ככל הנראה היישום הראשון של טלמטריה לצרכים צבאיים.
נכדתו, מרגרט הולצר, היא אלופת העולם ושיאנית העולם במשחה ל-200 מטר גב.
נועם נאמן

ביוגרפיה

נועם נאמן גדל במזכרת בתיה. בכיתה י' נרשם למבחנים למירוצי שדה בית ספריים והחל להשתתף בתחרויות ריצה. הריצה שמשכה אותו יותר מכל הייתה ריצת 3000 מטר מכשולים, ומאז 2004 הוא מודרך בידי אביו, עמית נאמן, שהיה בעבר שיאן ישראל בחצי מרתון.
נאמן לא עבר את המסלול הרגיל שעוברים ספורטאים מצטיינים בישראל. הוא ויתר על מעמד של ספורטאי מצטיין והתגייס לקורס טיס. לאחר שנשר משם היה מדריך כושר ביחידת מגלן. כמו כן, לאחר שהשתחרר מצה"ל, לא התרכז נאמן באימוני הריצה באופן בלעדי אלא נרשם ללימודי הנדסת אווירונאוטיקה וחלל בטכניון. רק בתחילת שנת 2014, לאחר שסיים את לימודיו, הפך נאמן לאתלט במשרה מלאה. במהלך שנה זו הלכו תוצאותיו והשתפרו, וכיום תוצאתו הטובה ביותר היא גם התוצאה השלישית בטיבה בישראל בכל הזמנים.
בתחרויות האתלטיקה של המכביה השמונה עשרה שנערכו ביולי 2009 זכה נאמן במדליית ארד, בריצת 1500 מטר בתוצאה של 3:56.77 דקות, אחרי ימר גטהון מישראל (3:53.39 דקות) ואסמרו אררו מישראל (3:55.07 דקות).
בשנת 2013 התחרה נאמן באוניברסיאדת קאזאן, וסיים במקום החמישי. 
בתחרות שנערכה בדסאו גרמניה ב-11 ביוני 2014 קבע נאמן בריצת 3000 מטר מכשולים שיא אישי חדש של 8:38.15 דקות. באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בציריך שווייץ באוגוסט אותה שנה הוא סיים במקום ה-22 בריצת 3000 מכשולים בתוצאה של 8:45.33 דקות.
קאיה (כלבה)

חייה בבית משפחת נתניהו

קאיה אומצה על ידי משפחת נתניהו לאחר שננטשה על ידי בעליה הקודמים, ולאחר שנודע לבני המשפחה כי בכוונת הכלבייה שבה שהתה, להרדימה. היא הגיעה לבית המשפחה בגיל 10 כשהיא סובלת מבעיות באגן המקשות על הליכתה, ומליקויים בשמיעתה. ב-12 ביולי 2015 פרסם נתניהו פוסט בעמוד הפייסבוק שלו במילים הבאות: "הכירו את קאיה, בת עשר, כלבה עדינה ונעימת מזג שהשתלבה מיד במשפחתנו. כשבני אבנר שמע שהיא עומדת בפני הרדמה, הוא ביקש מכולנו לאמץ אותה ובכך להציל את חייה. בסוף השבוע האחרון קיבלנו אותה בחום ובאהבה". כמו כן פנה ראש הממשלה לציבור, ואמר כי קאיה הביאה אור רב לביתם וביקש ממנו לנהוג כמוהם ולאמץ כלבים כדי להציל את חייהם.
אתי אלטמן, ממייסדי תנו לחיות לחיות, התייחסה לאימוצה של קאיה ואמרה כי "בני משפחת נתניהו עשו מעשה חשוב מאין כמותו ולקחו לביתם כלבה מבוגרת וחולה. הם מטפלים בה במסירות. אני יודעת כמה כלבים מבוגרים ננטשים באכזריות על ידי הבעלים שלהם. תאמינו לי שאף אחד אחר לא היה לוקח אותה".
מספר חודשים לאחר שאומצה קאיה על ידי משפחת נתניהו, חשפה כתבת "עובדה" רויטל חובל כי החשב של משרד ראש הממשלה קיבל בקשה ממשפחת נתניהו לקבל מימון מהמדינה לרכישת מזון כלבים  עבור קאיה. הבקשה, שהגיעה בסופו של דבר ללשכתה של החשבת הכללית במשרד האוצר, נדחתה על ידיה בטענה כי על משפחת נתניהו לממן מכיסה הוצאה זו, בשל היותה הוצאה פרטית. ממשרד ראש הממשלה נמסר כי "כל ההוצאות ממומנות מכספי משפחת נתניהו". 
בתחילת חודש ינואר 2018 חלה הידרדרות במצבה הבריאותי של קאיה והיא הועברה לטיפול בבית חולים וטרינרי. בשל מצבה קיצר אבנר, בנו של נתניהו, את הטיול שערך לאוסטרליה לאחר שחרורו מהצבא ושב לישראל. ב-23 בינואר 2018 פורסמה ידיעה על מותה של קאיה, שהופרכה על ידי אבנר נתניהו.
ב-26 בפברואר 2018 מתה קאיה. בנימין נתניהו כתב: "כמה אושר ואור היא הביאה לחיינו. למדנו מקאיה מה זאת נשמה ותודעה של בעלי חיים. שמחנו להעניק לה בית ומשפחה ובכך להאריך לה בשנים נוספות את חייה, והיא בחזרה העניקה לנו הרבה שמחה. בהזדמנות זו אנו קוראים לכל מי שיכול לאמץ בעלי חיים מבוגרים: תנו להם בית וחיים – ותקבלו מהם כל כך הרבה חום ואהבה". על קברה הוקמה מצבה.

הצעת חוק "קאיה נתניהו"

ימים ספורים לאחר שקאיה עברה להתגורר במעון ראש הממשלה, ננשך נתניהו על ידיה וקיבל חיסון נגד כלבת מידי רופאו האישי ד"ר הרמן צבי ברקוביץ. בחודשים לאחר מכן נשכה במקרים שונים את חברת הכנסת שרן השכל, את אור אלון בעלה של סגנית שר החוץ ציפי חוטובלי וכן מאבטח במעונות ראש הממשלה. יומיים לאחר מכן הוכנסה קאיה להסגר בן עשרה ימים במתקן הסגר של עיריית ירושלים הממוקם ליד הר חוצבים. זאת משום שפקודת הכלבת משנת 1934 קובעת כי כלב שנשך, החשוד כנגוע במחלת הכלבת, חייב לשהות בהסגר במשך עשרה ימים. נתניהו הביע מורת רוח מפקודה זו וקרא לשנותה.  
בעקבות זאת החל משרד החקלאות לקדם הצעת חוק להחלפת פקודת הכלבת. ביולי 2017 אישרה ועדת השרים לענייני חקיקה את הצעת חוק למניעת מחלת הכלבת, שבין השאר נכלל בה סעיף המאפשר להחזיק בתנאים מסוימים בהסגר ביתי כלב או חתול שנשך אדם או בעל חיים, במקום להביאו לכלבייה עירונית. באוגוסט 2017 אישרה הכנסת בקריאה ראשונה את הצעת החוק, שזכתה לכינוי "חוק קאיה נתניהו". בהיעדר התנגדות החליט יושב ראש הישיבה, יצחק וקנין, להעביר את הדיון בהצעה לוועדת הכלכלה. יושבי ראש הוועדה, ח"כ איתן כבל ולאחר מכן ח"כ דב חנין, קיימו בהצעה שני דיונים ולא העלו אותה להצבעה . לאחר שהוועדה והממשלה לא ביקשו להחיל על ההצעה דין רציפות בתום כהונת הכנסת העשרים, הוסרה הצעת החוק מעל סדר היום של הכנסת.

בתרבות

דמותה של קאיה גולמה בתוכנית הסאטירה "ארץ נהדרת" בידי ירון ברלד.
שרון לב

ביוגרפיה

לב התאמנה בקבוצת הפועל ירושלים.

1991

בתחרות שנערה באתונה, יוון ביוני 1991 זכתה לב במדליית ארד בריצת שליחות 4x400 מטר, ביחד עם פועה נייגר, איריס גלעד ואורית קולודני, בשיא ישראלי חדש של 3:40.71 דקות, שיפור לשיא הוותיק בן ה-12 שנים (3:46.2 דקות).

אלופת ישראל

בתחרות שנערכה בתל אביב ביוני 1992 קבעה לב בריצת 200 מטר שיא אישי חדש של 24.86 שניות, התוצאה החמישית בטיבה של אתלטית ישראלית באותה העת ובריצת 400 מטר שיא אישי חדש של 54.57 שניות, התוצאה השנייה בטיבה של אתלטית ישראלית באותה העת, אחרי השיא הישראלי של אורית קולודני (53.66 שניות) והשישית בכל הזמנים. באליפות ישראל שנערכה באותה שנה היא זכתה במדליית זהב בריצת 400 מטר בתוצאה של 54.61 שניות.

1993

באליפות ישראל שנערכה בשנת 1993 זכתה לב בשתי מדליות זהב, בריצת 200 מטר בתוצאה של 25.40 שניות ובריצת 400 מטר בתוצאה של 55.42 שניות.

1995

בתחרות שנערכה בינואר 1995 קבעה לב בריצת 300 מטר שיא אישי חדש של 40.20 שניות, התוצאה הרביעית בטיבה של אתלטית ישראלית באותה העת והשביעית בכל הזמנים.
באליפות ישראל שנערכה בשנת 1995 זכתה לב במדליית זהב בריצת 400 מטר בתוצאה של 55.58 שניות.

1999

באליפות ישראל שנערכה בשנת 1999 זכתה לב במדליית זהב בריצת 800 מטר בתוצאה של 2:08.70 דקות, התוצאה השביעית בטיבה של אתלטית ישראלית באותה העת והשמינית בכל הזמנים.

2000

בתחרות שנערכה בטסנדרלו, בלגיה ביוני 2000 קבעה לב בריצת 800 מטר שיא אישי חדש של 2:07.30 דקות. בתחרות שנערכה בבאנסקה ביסטריצה, סלובקיה ביולי אותה שנה זכתה במדליית כסף בריצת שליחות 4x400 מטר, ביחד עם אולגה דוגדקו, נועה בייטלר ואירנה לנסקי, בשיא ישראלי חדש של 3:39.91 דקות, שיפור לשיא הוותיק בן ה-9 שנים (3:40.71 דקות).
בורק-אן-ברס

גאוגרפיה

העיר ממוקמת כ-66 קילומטרים מצפון לליון וכ-100 קילומטרים ממערב לז'נבה, במישור ברס שממערב להרי היורה, בגובה של בין 220-273 מטרים מעל פני הים. את העיר חוצה נהר הרייסוז, שנשפך בהמשך לסאון. האקלים בעיר הוא אקלים יבשתי.

תחבורה

העיר מקושרת לשתי אוטוסטראדות המחברות אותה לרשת הכבישים הארצית ולערים החשובות הקרובות - ז'נבה, ליון ודיז'ון. נכון ל-2009 סלולים בעיר כ-24 קילומטרים של שבילי אופניים. במרכז העיר נמצאת תחנת הרכבת, בה עוברים קו רכבת פרברית-אזורית המחבר את העיר לליון, וקו TGV מפריז לז'נבה. בעתיד צפוי שירות ה-TGV לעיר להשתפר בעקבות סלילת מסילה למהירויות גבוהות המתוכננת בין פריז לדיז'ון. בסמוך לעיר שדה תעופה קטן.

גאוגרפיה עירונית

מרכז העיר הוא גם החלק העתיק והצפוף של העיר, מימי הביניים. בצפונו נמצא חניון ענק המשמש גם לירידים. סביבו טבעת כבישים ראשונה, לאורכה נמצאים חניונים, פארקים ומבני ציבור מודרניים. סביב הטבעת הראשונה, במרחק של 25-800 מטרים, נמצאת טבעת שנייה, חלקית, שעל קצה המערבי ממוקמת תחנת הרכבת. ככל שגדל המרחק ממרכז העיר יורדת צפיפות הבינוי. שטח העיר מחולק ל-17 רבעים.
מחוץ לעיר נמצאים פרוורים רבים ואזורי תעשייה.

היסטוריה

נמצאו שרידים מעטים המעידים על קיום התיישבות במקום כבר בתקופה הרומית, ככל הנראה חווה חקלאית.
בימי הביניים התפתח היישוב במקום והפך לעיר, ובמאה ה-15 נבחר על ידי שליטי האזור, דוכסי חבל סבויה, לשמש כבירת אזור ברס. בשנת 1505 הוחל בבניית מנזר וכנסייה גדולים, ביוזמת שליטי סבויה  ומרגרטה לבית הבסבורג, בת מלוכה אוסטרית הקבורה בעיר. בשנת 1535 בוצרה העיר, ביצורים שהוכיחו את עצמם בעת המצור שהטיל אנרי הרביעי, מלך צרפת, על העיר בשנת 1600, למשך שישה חודשים. בשנת 1601 עברה העיר, יחד עם האזור כולו, לידי צרפת, כחלק מהסכם שלום בין צרפת לסבויה.
במאות הבאות שמרה העיר על חשיבותה האזורית. בסוף המאה ה-19 חוברה לרשת הרכבות, כחלק מהתרחבות רשת מסילות הברזל בעקבות המהפכה התעשייתית.
הווארד בולדרייג'

חייו

בולדרייג' נולד באומהה שבנברסקה להווארד בולדרייג' האב, חבר בית הנבחרים של ארצות הברית. אחותו, לטישיה, החזיקה בתפקידים שונים בשירות מחלקת המדינה של ארצות הברית והייתה ראש הסגל של ג'קלין קנדי.
בתקופת מלחמת העולם השנייה שירת באוקיינוס השקט באוגדה 27 והשתחרר בדרגת קפטן. בשנת 1944 סיים לימודים גבוהים באוניברסיטת ייל ובשנת 1947 היה בין מייסדי מפעל ברזל בקונטיקט. בשנת 1960 מונה לנשיא המפעל, ובשנת 1962 מונה ליו"ר ולמנכ"ל חברת Scovill ועמד בראשה בשנות צמיחתה.
עם בחירתו של רונלד רייגן לנשיא ארצות הברית, בדצמבר 1980 הוצגה מועמדותו למשרת מזכיר המסחר. בראשית 1981 הוא נכנס לתפקיד ובו שימש שש שנים, עד מותו. בשנת 1982 היווה גורם מרכזי בהכנת חוק הסחר בייבוא ובשנות כהונתו לקח חלק בניסוח חוק אבטחת איכות שאושר בשנת 1987. בולדרייג' היה בעל מעמד בקרב מנהיגי העולם, פתר בעיות בסחר עם מדינות במזרח הרחוק, והיה הראשון מקרב הממשל האמריקני בדרג הקבינט לנהל דיונים עם ברית המועצות. בתחום משרדו קיצץ בולדרייג' את תקציב ההוצאות באחוזים ניכרים.
מנעוריו השתתף בולדרייג' בתחרויות רודאו וזכה בפרסים. במהלך השתתפותו בתחרות ב-1987, נפגע פגיעה קשה שגרמה למותו.
בשנת 1988 העניק לו הנשיא רייגן לאחר מותו את מדליית החירות הנשיאותית.
הנג סמרין

הֶנְג סַמְרִין (בקמרית: ហេង សំរិន; נולד ב-1934), פוליטיקאי קמבודי קומוניסטי, היה שליט קמבודיה לאחר פלישת וייטנאם למדינה.

ביוגרפיה

סמרין נולד במחוז פריי-ונג (Prey Veng) בקמבודיה. הוא הצטרף לתנועת הקמר רוז' בהנהגתו של פול פוט והפך ל"קומיסר פוליטי" וראש דיוויזיה צבאית כשהתנועה השתלטה על המדינה ב-1975. ב-1978 הוא ערק משורות הקמר רוז' (שנתמכה על ידי סין) ונמלט לווייטנאם. בסוף השנה סמרין שב לקמבודיה ופיקד על מרד שנתמך על ידי וייטנאם וברית המועצות נגד הקמר רוז'. 
לאחר התמוטטות משטר הקמר רוז' ב-1979 סמרין הנהיג את הממשלה הקומוניסטית החדשה. למרות שהפרות זכויות האדם בתקופתו צומצמו באופן משמעותי יחסית למעשי הקמר רוז', עדיין בוצעו פשעים נגד האנושות ומשטרו סירב לקבל סיוע בינלאומי עד סוף שנת 1979. בשנת 1979 הפך סמרין ליושב-ראש מועצת המהפכה העממית. ב-1981 מונה ליושב ראש מועצת המדינה והמזכיר הכללי של מפלגת העם המהפכנית. תפקידו בשלטון הצטמצם באופן משמעותי לטובת הון סן שהפך לראש הממשלה ב-1985. לאחר ירידת המעורבות הווייטנאמית בקמבודיה ירדה קרנו של סמרין בקמבודיה - הוא עזב את  משרת מזכ"ל המפלגה ב-1991 ואת מועצת המדינה ב-1992. לאחר שובו של המלך נורודום סיהאנוק לקמבודיה בשנת 1993 קיבל סמרין תואר כבוד, "הוד מעלתו" (Sâmdech) ותפקיד של יו"ר סמלי של המפלגה הקומוניסטית הקמבודית.
השימיה אחמדה

רקע

אחמדה נולדה בצרפת להורים קומורים, ובעבודתה הקולנועית היא משייכת את עצמה באופן חד למדינת האיים שבאוקיינוס ההודי.
בתור נערה, השתתפה אחמדה בסדנה לווידאו, וכך החלה את צעדיה הראשונים בתור יוצרת. היא למדה קולנוע ב-INSAS ‏(Institut National Supérieur des Arts du Spectacle et de la Diffusion) בבריסל, וסיימה את לימודיה בשנת 2004. את סרטה העלילתי הראשון, סרט קצר בשם La Résidence Ylang Ylang (בית הילאנג ילאנג), הוציאה כעבור ארבע שנים. הסרט זכה להצלחה והכרה בעשרות פסטיבלי קולנוע בינלאומיים, וכן זכה במספר פרסים. הסרט הזה הוא מעין "חלק ראשון" בטרילוגיה של היוצרת, המספרת על קומורו מתוך הסתכלות על היסטוריה וזהות. אמחמדה, שרואה את עצמה בתור "ילדה של התפוצה הקומורית", מבקשת להשוות בין החיים של אלה שעזבו את האיים לבין אלה שנשארו, וההשפעה של העזיבה ההמונית על ארץ מוצאה. ב"Ylang", למשל, אחמדה מייצרת השוואה בין הווילה המפוארת אך נטושה של מי שפעם ראה בקומורו יעד לנופש, לבין העוני המרוד של מי שעדיין חי שם, בבקתות של פח או קש.
בסרטה הבא, Ivresse d’une Oasis (שיכרות של נווה מדבר) בוחנת אחמדה את היחסים בין תושבי קומורו לבין הקומורים שבתפוצות (בעיקר צרפת), כאשר אלה חוזרים לקומורו - בעיקר בתור מבקרים בנופש. היחס המתואר בסרט הוא בעיקר אמביוולנטי; תושבי האיים רואים את ה"הגעה" ממקומות אחרים כרצון להוכיח הצלחה או עליונות, אך בה בעת הם חולמים חלומות משלהם. קומורים רבים עוזבים את האיים "רק" כדי להרוויח מספיק כדי להקל על חייהם בארצם, אך בכך הופכים את עצמם לגולים, ולחלק מהתפוצות שראו בעין לא יפה.
הסרט של אחמדה, Feu leur rêve (אפר של חלומות), הוא סרט תיעודי, אותו יצרה בסיום לימודיה. הוא מסופר תחילה בגוף ראשון יחיד, ואז עובר לגוף ראשון רבים. בסרט זה ביקשה היוצרת לחקור את קשרי המשפחה הנותרים שלה באיים, וגילתה שעל אף קשרי דם, הזמן מייצר שברים, ושהמצב של הגירה מונעת דחק כלכלי הרווח בקומורו הוא בסיס גם ליחסי תרבות ומשפחה.
אחמדה פעילה בהקמה ובקידום של פסטיבל הסרטים הבינלאומי של קומורו, אשר נוסד ב-2011, יחד עם מוחמד סעיד אומה, אשר יזם את הפרויקט, לאחר שהקים את FIFAI (פסטיבל הסרטים מאפריקה ואיי העולם - International Festival of Films from Africa and the Islands of the World) בראוניון. מטרתה היא לקדם את פיתוח הקולנוע הקומורי, תעשייה שכמעט ואינה קיימת, ואת עבודותיהם של יוצרים קומורים.