google/wiki40b huggingface dataset:
סעיד חווא

סעיד חווא (1935–1989; ערבית: سعيد حوى) היה הוגה דעות אסלאמיסטי סורי, ממנהיגי תנועת האחים המוסלמים בסוריה.

קורות חייו

סעיד חווא נולד בשנת 1935 בשכונת העוני אלעיליאת בעיר הסורית חמאת. בגיל שנה התייתם מאמו, ואביו מוחמד דיב חווא נקלע לסכסוך דמים שבסופו נאלץ לגלות מן העיר למספר שנים מחשש לנקמת דם. לאחר שהסגיר עצמו לרשויות בהסכמת משפחת הנרצח, אביו שהה שנה נוספת בבית הסוהר. משום כך חווא הצעיר גדל אצל סבתו, שהקפידה על חינוכו של הילד למרות תנאי העוני הקשים שבהם חיו. בהיותו בן שבע, חזר אביו לחמאה והקים דוכן למכירת ירקות בשוק העיר. כדי שיוכל לסייע בהתפתחות העסק, הוצא חווא מבית-הספר, אך המשיך ללמוד ולהתפתח תחת חסות המשפחה. אביו של חווא היה מודל השראה לבנו והמריץ אותו להתמיד בקריאת ספרים, ולשנן קטעים מן הקוראן. כמו כן מוחמד דיב היה פעיל פוליטית בתנועה הסוציאליסטית של אכראם אל-חוראני, כנציג של שכונת אלעיליאת נגד בעלי הקרקעות הגדולים של חמאת. חווא היה צעיר מדי כדי לחוות את פעילותו של חוראני ממקור ראשון, אולם ספג את מורשתו הפוליטית דרך אביו. אף שאימץ קו אידאולוגי שונה לחלוטין מזה של חוראני החילוני, חווא זקף לזכותו את הנחלת מתודות הארגון והתכנון הדרושים לצורך הנעת ההמונים בדרך להגשמת יעדים פוליטיים.
לאחר שלוש שנים של עבודה בשוק מצבה הכלכלי של המשפחה השתפר, וחווא חידש את לימודיו הסדירים בבית-ספר ערב דאר אל-אנסאר, שהיה שייך לזרם הסלפיה. הוא המשיך בלימודיו בבית-הספר על שם אבן רושד, התיכון המרכזי בעיר. אחד המורים בתיכון היה השייח' הצופי מוחמד אל-חאמד, הוא אשר יותר מכל עיצב את השקפתו הדתית של חווא. אל-חאמד למד בפקולטה לשריעה באוניברסיטת אל-אזהר שבמצרים, ובשהותו במדינה הושפע רבות ממייסד האחים המוסלמים חסן אל-בנא. כששב לחמאת והחל לשמש כקאדי וכמטיף בעיר, היה גם ממקימי הסניף המקומי של תנועת האחים המוסלמים. בנוסף לכך שימש אל-חאמד בתור השייח' הצופי העירוני של מסדר הנקשבנדיה, זאת בניגוד לכמה מן הזרמים הסלפים האחרים שפעלו בסוריה באותה עת והתנגדו לאורח החיים הצופי. שני מוטיבים מרכזיים אלו - הצופיות והאחים המוסלמים - הונחלו לחוא ישירות בידי אל-חאמד.
בשנת 1953 הצטרף חווא לאחים המוסלמים בהוראתו של מורו אל-חאמד. עד מהרה הוכיח חווא יכולות רטוריות וארגוניות מרשימות, והתקדם במהירות בשורות הארגון. הוא היה שותף להקמתו של ארגון חמוש שפשט על מקומות בילוי שלא היו לרוח האסלאם, ואגב כך התחכך באופן מתמיד עם הכנופיות שתמכו באכראם אל-חוראני. בשלב מסוים הוצע לחווא לנטוש את "האחים" ובמקום זאת להקים ענף דתי בתוך המפלגה של אל-חוראני, אך הוא סירב בתוקף. במחצית השנייה של שנות ה-50 התמקד חווא בהשלמת לימודיו הדתיים ובצופיות. עקב כך עזב את לראשונה את חמאת, ועבר ללמוד בפקולטה לשריעה באוניברסיטת דמשק.
חווא למד בפקולטה לשריעה באוניברסיטת דמשק, תחת "המפקח הכללי" הראשון של תנועת האחים המוסלמים בסוריה מוסטפא אל-סבאעי, ששימש דיקן הפקולטה באותה עת.
לאחר מרידת האחים המוסלמים כנגד חאפז אל-אסד יצא חווא לגלות ושהה בשארית חייו בירדן.
קולין גילון

ביוגרפיה

גילון נולד בשם קולין גלקמן ביוהנסבורג שבדרום אפריקה. אביו היה עורך דין ואמו עמדה בראש קרן קיימת לישראל בדרום אפריקה. למד בבית ספר אנגלי וסיים לימודי משפטים באוניברסיטת יוהנסבורג, לצד פעילות בתנועה הציונית "הבונים". בשנת 1937 עלה לארץ ישראל, נישא ועבד בעריכת דין במשרד שניהל יחד עם אשתו בשם גלקמן את פרומקין.
בתקופת מלחמת העולם השנייה הצטרף לצבא הבריטי ויצא לשרת כקצין בבריגדה היהודית. במלחמת העצמאות שירת בצה"ל בדרגת רב-סרן, ובסוף המלחמה היה קצין קשר ישראלי ראשי לאו"ם. עם שחרורו חזר לעבוד לתקופה קצרה כעורך דין פרטי, אך עוד בשנת 1949 הצטרף לשירות המדינה והיה סגן פרקליט המדינה. בשנת 1953 מונה לראש הפרקליטות וכיהן בתפקיד עד מותו, בשנת 1961. במשפט של נאשמי טבח כפר קאסם הוא הופיע מטעם התביעה לצדו של התובע הצבאי הראשי, משה דוד. לצורך כך הוא גויס לצה"ל והוענקה לו דרגת סגן-אלוף. 
גילון היה נשוי לסעדה פרומקין, בתם של השופט גד פרומקין וחנה, בת אהרן אייזנברג, איש העלייה הראשונה וממקימי המושבה רחובות. סעדה גילון הייתה המשנה ליועץ המשפטי לממשלה. 
נפטר מסרטן ריאות בגיל 52 ונקבר בבית הקברות סנהדריה לצד קברו של חותנו השופט פרומקין.
ילדיו הם השופט אלון גילון, יעל שילוח וכרמי גילון. השף קולין גילון, בנו של אלון נקרא על שמו.
שמחה הכהן קוק

ביוגרפיה

נולד בבית מנדלבאום שבירושלים בשנת ה'תר"צ (1930), לרב רפאל קוק, בן אחיו ותלמידו של הרב אברהם יצחק הכהן קוק, ולרחל, בתו של הרב שמחה מנדלבאום. נקרא על שם אבי אמו שנפטר כמה חודשים קודם לכן.
למד בישיבת בני עקיבא כפר הרא"ה, ובישיבת חברון בירושלים. לאחר נישואיו למד בכולל בשכונת בית וגן בירושלים. בעידודו של הרב משה צבי נריה, ראש ישיבות בני עקיבא, פתח בנתניה ישיבה תיכונית, המשתייכת לרשת בני עקיבא.
לאחר פטירתו של אביו, הרב רפאל קוק, התמודד בבחירות לרבנות העיר טבריה, במטרה לשבת על כסאו של אביו. מינויו נכשל בשל התנגדות הציבור החרדי בעיר, שראה בו רב המזוהה עם המפד"ל. בחנוכה תשל"ב נהרג אחיו הבכור, הרב שלמה קוק, רבה של רחובות, בתאונת דרכים, עם אשתו ושניים מבניו. בעקבות האסון נקרא הרב קוק למלא את מקומו של אחיו כרבה של העיר רחובות, משרה שבה הוא מכהן עד היום.

ברבנות רחובות

כרב העיר רחובות הוא אחראי גם על מערכת הכשרות העירונית, והנהיג בה, בנוסף לכשרות הרגילה, מערכת כשרות מהודרת בראשות הרב אברהם רובין. בגלל מגבלות משפטיות, המונעות מתן הכשר של הרבנות על ידי רבה של עיר אחרת, הפכה מערכת זו, הפועלת גם במקומות נוספים בישראל, כגוף פרטי בשם "בד"ץ מהדרין". הכשר זה מקובל על חלקים גדולים מהציבור החרדי. בסוף 2008 הפסיק הרב קוק את הקשר עם בד"ץ זה.
הרב קוק הוא ראש או נשיא של כמה מוסדות, בהם ישיבת מאור התלמוד ברחובות, סמינר 'עלי באר' בירושלים, ישיבת חכמת שלמה לצעירים ברחובות (בראשות חתנו), ישיבת תורת רפאל בירושלים (בראשות בנו, הרב חיים), וכן מספר ישיבות קטנות, סמינרים לבנות ותלמודי תורה לילדים.

משרות רבניות

בשנת 1993, היה אחד משלשת המועמדים לתפקיד הרב הראשי האשכנזי לישראל (לצד הרב שאר ישוב הכהן והרב ישראל מאיר לאו), אולם הפסיד בהתמודדות לרב לאו.
בפברואר 2007 הוכתר כרבו של בית הכנסת החורבה בירושלים. לאחר פתיחת בית הכנסת, בשנת 2010, נכנס המינוי לפועל.
הרב קוק היה חבר במועצת הרבנות הראשית לישראל במשך 25 שנה, עד 2008.
בתשע"ו יצא לאור חלקו הראשון של ספרו "שלמי שמחה", קובץ דרשות לשבת הגדול.
רכס קוואניקה

שם הרכס

בשנת 1930 נקרא הרכס רשמית בשם "הרי קוואניקה" (Kwanika Mountains), ב-2 ביוני 1950 שונה שם הרכס לשמו הנוכחי - "רכסי קוואניקה". שמו המקורי של הרכס בקרב שבטי האומות הראשונות היה "נאגהא טי".
אמריטה פריטם

ביוגרפיה

אמריטה פריטם נולדה בשם אמריטה קאור ב-1919 בגוג'ראנוואלה שבהודו הבריטית (כיום בפרובינציית פנג'אב שבפקיסטן), בת יחידה למורה ראג' ביבי ולקרטר סינג היטקרי, שהייתה משוררת ועורכת של כתב עת ספרותי. האם נפטרה כשאמריטה הייתה בת 11. זמן קצר לאחר מכן היא ואביה עברו להתגורר בלאהור.
כבר בצעירותה החלה לכתוב שירה, ובשנת 1936, בגיל 16, יצא לאור ספר שיריה הראשון. באותה שנה נישאה לפריטם סינג, לו הייתה מאורסת מילדותה, ושינתה את שמה לאמריטה פריטם. עד שנת 1943 פרסמה עוד שישה ספרי שירה. בתחילת דרכה הייתה משוררת רומנטית, אך בשנות ה-40 הצטרפה לתנועת הסופרים הפרוגרסיבים, והשינוי בא לידי ביטוי בספר שיריה משנת 1944, שנכתב בעקבות הרעב בבנגל בשנת 1943. עבדה זמן מה בתחנת הרדיו של לאהור.
כמיליון בני אדם, מוסלמים, הינדים וסיקים נספו במהומות שפרצו בעקבות חלוקת הודו בשנת 1947. פריטם הפכה לפליטה ועברה להתגורר בניו דלהי שבהודו, אך המשיכה להיות פופולרית גם בפקיסטן. בשנת 1948, בעת שהייתה בהיריון ונסעה מדהראדון לדלהי, כתבה את השיר "אני שואלת את ואריס שאה היום". השיר, שפונה למשורר הסוּפי בן המאה ה-18 ואריס שאה, הוא זיכרון לזוועות ולמעשי הטבח ההמוניים משני צידי הגבול שבוצעו כתוצאה מחלוקת הודו.
עד שנת 1961 עבדה במדור הפנג'אבי של "רדיו כל הודו". לאחר שהתגרשה בשנת 1960 הפך קולה לפמיניסטי יותר. רבים מסיפוריה ומשיריה ינקו מחוויות נישואיה הלא מאושרים. בשנת 1965 עובד אחד מספריה לסרט, וספר נוסף עובד לסרט ב-1976. בשנת 2003 עובד הרומן שכתבה, "פינג'אר" ("השלד") , שעלילתו מתרחשת על רקע חלוקת הודו, לסרט באותו שם .
במשך שנים אחדות ערכה את "נגמאני" ירחון ספרותי בפנג'אבי. כתבה מבואות לאחדים מספריו של אושו. פרסמה שלושה ספרי אוטוביוגרפיה.
לאחר מחלה ממושכת נפטרה בשנתה בניו דלהי, ב-31 באוקטובר 2005.

חיים אישיים

בשנת 1935 נישאה לפריטם סינג, ונולדו להם בת ובן. בשנת 1960 נפרדה ממנו. הפכה לבת זוגו של הצייר והסופר אימרוז, אתו חייתה בארבעים שנותיה האחרונות. הוא עיצב את העטיפות של מרבית ספריה, והיא מופיעה באחדים מציוריו.
קרימצ'קים

קרימצָ'קים (ברוסית: Крымчаки, שמם העצמי הוא בני ישראל או שראל באלאלרי, או יהודילר - יהודים, או קירימלר) היו קהילה יהודית רבנית סגורה, ששפתה טורקית-קרימצ'קית, הדומה לטטרית של קרים. הקהילה התפתחה בחצי האי קרים החל מהמאה ה-10, והם התיישבו בסמוך לקראי מזרח אירופה. השם "קרימצ'קים" הוטבע על ידי רוסים על מנת להבדיל ביניהם לבין שאר היהודים האשכנזים או היהודים הגאורגים שחיו בשטחי האימפריה הרוסית לשעבר. שמונים אחוז מהקהילה הקרימצ'קית הושמדו על ידי הנאצים בדצמבר 1941, וכיום נשארו ממנה פחות מ-1,500 איש, מהם כאלף מפוזרים במספר ערי קרים, והשאר מתגוררים בישראל וברוסיה ואינם חיים עוד במסגרת קהילתית אלא התערבבו ביהודים אחרים (בישראל) ובלא יהודים (באוקראינה ורוסיה).
בברית המועצות נחשבו בני הקהילה כעם נפרד, והיחס אליהם היה שונה מן היחס לרוב היהודים. רבה הגדול של הקהילה הוא חיים חזקיהו מדיני, אשר קבע בוודאות שהם אכן מזרע ישראל ויהודים לכל דבר חרף ניסיונו של אברהם פירקוביץ' לראות בהם אחים לקראים. על פי עדויות הקרימצ'קים חיו באוכלוסייה סגורה בנפרד מהקראים.
ליהודים הקרימצ'קים היה נוסח תפילה ייחודי משלהם שבוסס ברובו על נוסח הרומניוטים אך הכיל גם מנהגים ייחודיים. הנוסח מכונה לעיתים "מנהג כפא", והוא נתקן על ידי ר' משה הגולה מקיוב בן המאות ה15-16 שקבע נוסח זה כדי לפשר בין יהודים שונים שחיו בקרים באותה העת.

שפה

השפה הקרימצ'קית שייכת לקבוצת השפות הטורקיות והיא קרובה לטטרית של קרים. ערב מלחמת העולם השנייה השפה דוברה בפי כ-6,000 קרימצ'קים, אך בעקבות השמדת רוב בני הקהילה בשואה ירד מספר הדוברים בצורה דרמטית. כיום נותרו כמה עשרות בודדות של קשישים דוברי השפה, בהם דוד רבי, בלשן ומחבר ספר לימוד ומילון של השפה הקרימצ'קית.
וילון

וילון הוא מחיצה העשויה מבד או מחומר דומה, שבדרך כלל ניתנת לפתיחה ולסגירה. השימוש הנפוץ בווילון הוא בחלונות של בתי מגורים להחשכת החדר לפעילויות שונות, כגון שינה, וכן לאפשר פרטיות בחדר. בנוסף וילונות משומשים במקומות כמו חדרי הלבשה, תאי מקלחת ציבוריים או ביתי חולים, על מנת ליצור מחיצה ולשמור על פרטיות.
הווילון מחובר בדרך כלל בחלקו העליון למוט או מסילה, באופן שהווילון חופשי לנוע על פניו. דרך נפוצה לתלות כך את הווילון על המוט הוא באמצעות טבעות. בקצוות המוט מקובל לחבר 'סופיות' המונעות את האפשרות שהווילון יגלוש מעל המוט.

סוגים שונים של וילונות

וילון אמבטיה או מקלחת, עשוי פלסטיק או בד חסין למים, נועד למנוע הרטבת רצפת חדר הרחצה.
פרגוד הוא וילון היוצר חלל פרטי, בדרך כלל לצורך החלפת בגדים, בתוך חלל גדול. בחנויות בגדים תאי הלבשה נסגרים באמצעות פרגוד. סוג אחר של פרגוד הוא מבנה נייד העשוי ממספר מסגרות או לוחות המחוברים ביניהם בצירים, ויוצר פינת הלבשה זמנית במקום בו יוצב. כמו כן, הצבעה חשאית נעשית בדרך כלל מאחורי פרגוד.
וילונות משמשים גם אמצעי להפרדה ויזואלית בסיטואציות אחרות, בתיאטרון הווילון מכונה "מסך". מאחוריו עוסקים השחקנים בהכנות אחרונות להצגה בעוד הקהל ממתין לתחילתה, עת יורם המסך.
לווילון יש תפקיד מיוחד בהיסטוריה הנוצרית והיהודית. וילון הפרוכת הפריד בין המקום הקדוש, השמור לכהנים, ל"קודש הקודשים" בבית המקדש בירושלים. בברית החדשה מסופר שכאשר ישו מת, קרעו את וילון בית המקדש לשניים, לסמל את קריעת החיבור בין האנושות לאלוהיות עקב מותו של ישו.

עיצוב וילונות

עיצוב וילונות הוא אחד מתחומי עיצוב הפנים. מעצב הווילונות הוא מומחה בעיצוב חללים, המכיר ושולט במגוון סוגי הבדים, ויודע לשלבם בתפירה מסוגננת לקבלת השילוב האופטימלי.
עיצוב וילונות מחייב התאמה בין הבדים והתפירה לבין שאר פרטי העיצוב בחלל החדר, לקבלת האווירה הרצויה ללקוח. בעיצוב וילונות משמש מבחר סגנונות: וילונות רומאיים, וילונות מיקדו, וילונות ונציאניים, וילונות גלילה, וילונות ורטיקאליים, וילונות בד, וילונות רינגים (טבעות), וילונות קשירות.
אברהם לובנוב

ביוגרפיה

נולד בסברז'ין שליד רוגצ'וב בבלארוס. כיהן כרב בלפל עד שנות ה-30 שאז עבר ללנינגרד. בה'תש"ב (1942) נעצר ושוחרר. בה'תש"ג (1943) נתמנה לרב העיר אחר הרב מנחם מנדל גלוסקין.
בה'תשי"א (1950) נאסר והוגלה, וכעבור שנים שוחרר ונתמנה ליושב ראש הקהילה היהודית. הרב לובנוב היה חסיד חב"ד-קאפוסט ושמר על קשרים טובים גם עם חסידות חב"ד-לובביץ'.
בסוף ימיו חלה והיה מרותק, וב-1973 נפטר. בצוואתו ביקש להיקבר בבית הקברות היהודי הישן בעיר, בתחילה השלטונות לא איפשרו את הדבר ורצו לקברו בבית הקברות החדש המשותף ליהודים ונוצרים, רק לאחר השתדלות רב מארצות הברית הדבר התאפשר.
נוסח איטליה

נוסח איטליה (או בשמותיו האחרים "מנהג איטליאני", "מנהג בני רומי", "מנהג לועזים") הוא נוסח תפילה המקובל על יהודי איטליה שאינם ממוצא אשכנזי או ספרדי.

מנהג לועזים

נוסח התפלה המיוחד של יהודי איטליה מכונה בשם "מנהג לועז" או "מנהג לועזים", דהיינו, נוסח התפלות השגור בפי דוברי השפה הלטינית. מבחינה הלכתית יהודים אלו אינם פוסקים כיהדות אשכנז או יהדות ספרד, אשר כפופים לשולחן ערוך או להגהות הרמ"א (לשם דוגמה, הם מתירים אכילת קטניות בחג הפסח, אך מברכים שתי ברכות על הנחת תפילין), אלא לפי חכמי רומי, כמו ספר 'שבלי הלקט' לר' צדקיה ב"ר אברהם הרופא, עיבודו וקיצורו ספר 'תניא', מאת קרוב משפחתו ר' יחיאל ב"ר יקותיאל מן הענוים (שניהם ממחצית השנייה של המאה הי"ג) וכן מתוך 'ספר התדיר' לר' משה ב"ר יקותיאל מרומה (סוף המאה הי"ד). מתוכם, נאספו הלכות ומנהגים, בעיבודים שונים ובהשמטות, חזרו ונדפסו גם בהוצאות המאוחרות של המחזור כמנהג בני רומה.

הקהילות בהן מקובל נוסח איטליה

ליהודי איטליה נוסח תפילה ייחודי משלהם שאינו נוסח הספרדים, נוסח האשכנזים או נוסח ספרד, ואף אינם כפופים למרות הקבלה. באיטליה היו קיימות אמנם גם קהילות שמוצאן מספרד שהתפללו בנוסח הספרדים וקהילות שמוצאן מגרמניה שהתפללו בנוסח אשכנז, אשר היו בעיקר בצפון איטליה. נוסח איטליה, אם כן, אינו הנוסח של כל היהודים באיטליה, אלא הנוסח של יהודי איטליה הוותיקים, הנקראים לועזים.
למרות היותו נוסח תפילה דומיננטי בקרב יהודי איטליה, נוסח איטליה מיעט להתפשט מחוץ לגבולותיה, בניגוד לנוסחי תפילה אחרים כמו נוסח הספרדים, שאותו העבירו מגורשי ספרד למקומות רבים או נוסח אשכנז שאף הוא הגיע למחוזות חדשים החל מהמאה ה-19. הנוסח האיטלקי כמעט לא יצא מחוץ לגבולות איטליה, למעט מקרים בודדים שבהם הגיע לקהילות אחרות במזרח התיכון. כך למשל בעיר סלוניקי פעלו מספר בתי כנסת איטלקיים וכן בעיר צפת במאה ה-16. כיום פעילות בירושלים וברעננה קהילות בנוסח האיטלקי, המרכזית שבהן בבית הכנסת כמנהג בני רומה, והן היחידות בעולם מחוץ לאיטליה.
עקב גלי ההגירה של יהודים מלוב לאיטליה, לאחר הקמת מדינת ישראל עד סוף שנות השישים, נהפך נוסח הספרדים להיות הנוסח הדומיננטי בדרום ומרכז איטליה.

הפיוטים בנוסח איטליה

המאפיין את הפיוט אצל יהודי איטליה הוא בעיקר שילוב של יצירה פיוטית מקומית יחד עם איסוף פיוטים ממקורות שונים ומגוונים. בדומה לנוסח אשכנז ובשונה מנוסח הספרדים, בנוסח איטליה השתמרו פיוטים רבים ממוצא ארץ ישראלי, למשל בסדר ההושענות האיטלקי, בפיוטי הימים הנוראים. ישנם גם פיוטים מתור הזהב בספרד המקובלים אצל יהודי איטליה כמו למשל הרשות לקדיש "יה שמך ארוממך" לר' יהודה הלוי, וכן מי כמוך ואין כמוך לשבת זכור. במנהג האיטלקי המאוחר אומרים אף "אחות קטנה" בליל ראש השנה (בחלק מהקהילות) והפיוט "עת שערי רצון להפתח" הנאמר במסורת האיטלקית כסליחה בתפילת נעילה (בשונה מן המסורת הספרדית בה הוא נאמר לפני תקיעת שופר).
סרמסקה מיטרוביצה

היסטוריה

בתקופת הקיסרות הרומית הוקמה במקום עיר בשם סִירְמִיוּם, אשר הפכה בהדרגה לאחת הערים המרכזיות בפאנוניה. במהלך המאה ה-4 נכבשה העיר על ידי שבטים גותים ובהמשך סופחה לאימפריה הביזאנטית. ב-562 הוחרבה העיר על ידי האווארים. תיעוד לחידוש ההתיישבות במקום קיים החל מסוף המאה ה-8, עת נשלט האזור על ידי ממלכת הפרנקים. בהמשך נשלט היישוב על ידי הממלכה הבולגרית הראשונה, הביזאנטים וממלכת הונגריה.
ב-1521 נכבשה העיר על ידי צבאו של סולימאן הראשון, סולטאן האימפריה העות'מאנית. העות'מאנים שלטו על העיר עד 1718, עת נכבשה על ידי ממלכת הבסבורג האוסטרית. בהמשך, עברה העיר לחזקת האימפריה האוסטרו-הונגרית ולאחר מלחמת העולם הראשונה נכללה בשטחי ממלכת יוגוסלביה. באפריל 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה, תקפו מדינות הציר את יוגוסלביה והכניעו אותה תוך ימים אחדים. אזור העיר נמסר רשמית לחזקת ממשלת הבובות של מדינת קרואטיה העצמאית, שנשלטה על ידי האוסטאשה. לאחר המלחמה נכללה סרמסקה מיטרוביצה בשטחי יוגוסלביה. לאחר פירוק יוגוסלביה נכללה העיר בשטחי סרביה.

הקהילה היהודית

קהילה יהודית אשכנזית נוסדה במקום ככל הנראה במהלך המאה ה-19. ב-1905 נחנך מבנה בית הכנסת. ב-1921 מנתה הקהילה 143 נפשות, וב-1931 התגוררו בעיר 132 נפשות. בעיר נרשמה פעילות ציונית ובכלל זה של ארגוני נוער כגון מכבי. בפרוץ מלחמת העולם השנייה התגוררו בעיר 100 יהודים, ולאחר כיבוש יוגוסלביה על ידי גרמניה הנאצית, גורשו כולם אל מחנות ההשמדה. מבנה בית הכנסת נהרס ב-1942.
לקהילה זו השתייכו יהודי הכפר סְטָארָה פָּאזוֹבָה. קהילה נוסדה שם במהלך המאה ה-19. הוקם בית עלמין, וב-1903 בית כנסת לקהילה. הקהילה חרבה בשואה. ב-1942 הרסו שלטונות האוסטאשה את מבנה בית הכנסת. נכון ל-2002 עמד בית העלמין היהודי על תילו בשטחי הכפר. המקום לא היה מתוחזק. גם יהודי העיירה אִינְגִ'ייָה השתייכו לקהילה סרמסקה מיטרוביצה. קהילה נוסדה שם בשלהי המאה ה-19. בית הכנסת הוקם ב-1903. הקהילה חרבה בשואה. בית הכנסת חולל ונהרס ב-1943 על ידי שלטונות האוסטאשה.
משטרת קייב

משטרת קייב (Поліція Києва), בשמה הרשמי: המינהל הראשי של משטרת הסיור בעיר קייב (באוקראינית: Головне управління патрульної поліції м. Києва) הוא גוף האכיפה והשיטור בעיר קייב וכוח המשטרה הגדול ביותר באוקראינה. 
משטרת קייב הוקמה לראשונה ב-4 ביולי 1858 בשם המשטרה הראשית של קייב וכיום היא האחראית הבלעדית על תחומי אכיפת החוק ואבטחת העיר בעת שנערכים בה אירועים בינלאומיים גדולים. מטה המשטרה ממוקם ברחוב המרי העממי 9.
מפקד משטרת קייב מתמנה ומפוטר על ידי מפקד המשטרה הלאומית של אוקראינה בהמלצת שר הפנים וראש עיריית קייב. מפקד משטרת קייב הנוכחי הוא אנדריי קרישצ'נקו, שמונה על ידי שר הפנים ארסן אבאקוב ב-15 בדצמבר 2015 לאחר שהחליף את דמיטרי טרשצ'וק. בכוח המשטרה של קייב משרתים כ-23,000 שוטרים.

היסטוריה

המשטרה בעיר בקייב הוקמה על ידי הצאר בהמלצת שר הפנים ביולי 1858 והתקיימה עד שנת 1911 כמינהל המשטרה של העיר קייב (Київське міське поліцейське управління). 
בשנים 1934–1964 הייתה חלק מנקוו"ד וכונתה מינהל שירות המיליציה של קייב ופרבריה ולאחר מכן נודעה בשם המינהל לענייני פנים של העיר קייב (УВС Київського міськвиконкому).
לאחר התפרקות ברית המועצות הוקם משרד הפנים האוקראיני וכוח המשטרה בקייב הפך למינהל הראשי של משרד הפנים בעיר קייב (ГУ МВС України в м. Києві). 
במהלך הרפורמה בגופי אכיפת החוק בשנת 2015 משטרת קייב הייתה לחלק מהמשטרה הלאומית של אוקראינה והיוותה את גרעין היסוד שלה.
המשמידים

היסטוריה בדיונית

לאחר התרחשותם של מספר איומים גלקטיים כמו גל ההשמדה, כיבוש הקרי בידי הפלנקס, מלחמת המלכים בין גזע הקרי לאימפריית השי'אר ופלישת יקום הסרטן, קוסמו ניסה להגשים את חלומו של שומר הגלקסיה סטאר לורד, שנחשב לכאורה למת לאחר שנכלא ביקום הסרטן יחד עם נובה. קוסמו מרכיב צוות שיעצור איומים בטרם יעמידו את היקום בסכנה. הוא אוסף את הגיבורים החזקים ביותר שהוא מכיר - את קוואזר האנושי, רונאן המאשים מגזע הקרי, גלדיאטור מגזע השי'אר, בטא ריי ביל מגזע הקורביניטים, ואת הגולש הכסוף מבשרו של גלקטוס. כל אחד מהם מתנגד בתחילה לרעיון, אבל הם מסכימים להתחבר לאחר שהם עובדים יחדיו בהגנת הטריטוריה של גזע הקרי מפני הנבל בלאסטאר.
בזמן הקצר שהקבוצה קיימת, היא מנסה לסיים סכסוך בין שתי סיעות של כנסיית האמת האוניברסלית. אולם, חברי הקבוצה מגלים תחבולה להקים לתחייה את מאגוס המרושע. הם עושים את דרכם לכדור הארץ שבו מתרחשת ההחייאה, אך אינם מסוגלים למנוע אותה עקב עימות עם קבוצת האוונג'רס, שטועה לחשוב שהמשמידים הם כוח פולש. קוואזר, איקון וספיידרמן מגלים שמאגוס הגיח מתוך הפקעת שלו בדמותו של ילד צעיר. לאחר מכן, המאגוס מנסה להשתלט על כל בני האדם על פני הארץ, אך גלדיאטור, קוואזר, רונאן ואיירון מן מצליחים להערים עליו לחזור לפקעת. מאז, המשמידים שומרים על הפקעת פן תבקע שוב.
בניין בריל

תולדות המבנה

המבנה נחנך ב-1931 והוא קרוי על שם האחים בריל, שהחזיקו חנות הלבשה בקומת הרחוב של הבניין. במקור הוקם הבניין על ידי אברהם אי. לפקורט (Abraham E. Lefcourt), שרצה להקים בניין שיתחרה בבניין קרייזלר ואמפייר סטייט בילדינג אולם בשל השפל הגדול נאלץ למתן את הבנייה. מתכנן הבניין היה האדריכל ויקטור ברק (Victor Bark Jr). מעל הכניסה הראשית מוצב פסל ראש של אלן אי. לפקורט, בנו של יזם הבניין שנפטר בפברואר 1930 מאנמיה בגיל 17 והבניין, רשמית נקרא על שמו. הבניין תוכנן במקורו עבור משרדי ברוקרים, אך בשל השפל הגדול הושכרו המשרדים שבו למשרדי הוצאה לאור של מוזיקה. הבניין הפך לריכוז חברות הכתיבה, ההפקה ואולפני ההקלטות הגדול במדינה ובשנות השישים שכרו בו משרדים 120 עסקי מוזיקה נפרדים.
למרות השינויים הנרחבים בסביבתו, נותר הבניין שמור ועדיין מאכלס עסקי מוזיקה רבים. ב-2010 נכנס לרשימת שימור המבנים העירונית של ניו יורק (official city landmark)‏. באוגוסט 2015 נודע כי הבניין נמכר לקבוצת משקיעים, בהם הראל ויזל, מבעלי רשת האפנה הישראלית פוקס-ויזל.

תקופת ה"ביג בנד"

בתקופה שבין השפל הגדול ומלחמת העולם השנייה התבססו בבניין בעיקר מוציאים לאור וכותבי שירים וקטעי ג'אז לתזמורות ה"ביג בנד" של התקופה. 
בין התזמורות שעבורן נכתבו שירים בבניין נמנו תזמורת בני גודמן, תזמורת גלן מילר ותזמורותיהם של טומי דורסי וג'ימי דורסי. בין הכותבים נמנים ג'וני מרסר ואירווינג מיילס.

שנות ה-50 וה-60

כותבי מוזיקה אמריקאית פופולרית שהושפעו ממסורת שירי "ספר השירים האמריקני הגדול" שנכתבו בסמטת טין פאן, מרית'ם אנד בלוז שחור (בעיקר להקות הבנות של חברת מוטאון) ומקצבי מוזיקה לטינית, שכתבו עבור חברות מוזיקה שישבו בניו יורק בבניין בריל יצרו את מה שנודע כ"צליל של בניין בריל". רובם היו לבנים ילידי העיר ולא מעטים מהם היו יהודים. 
לדברי קרול קינג, חדרי הכותבים היו קטנים וצרים. הם איכלסו פסנתר ושני כיסאות עבור המלחין/נגן ועבור התמלילן. הקירות לא היו עבים או מבודדים והכותבים היו יכולים לשמוע מעבר לקיר זוג כותבים אחר כותב שיר אחד, דומה מאד. הלחץ ליצירת עוד ועוד להיטים עבור מצעד הפזמונים היה גדול וצוותי כותבים התחרו אלו באלו ליצירת הלהיט הבא עבור כל אחד מכוכבי חברת ההקלטות, כאשר מפיקים מוזיקליים כדון קירשנר (מחברת "אלדון מוזיק", מפיקם של ניל סדקה, ניל דיימונד, בובי דארין, קרול קינג ואחרים) מאיצים בהם. 
בין הכותבים נמנים קרול קינג וג'רי גופין, ברט בכרך והאל דייוויד, ניל דיימונד, בובי דארין, ניל סדקה, פול סיימון, פיל ספקטור, בן אי. קינג, טוני אורלנדו, ג'יימס טיילור, פול אנקה, בילי ג'ואל ועוד. חלק מהכותבים הפכו לזמרים בולטים וחלקם היו למפיקים נודעים.
בין השירים המאפיינים את הסגנון נמנים River Deep – Mountain High ,To know him is to love him, Yakety-Yak, The The Loco-Motion ועוד. בין המבצעים של שירי הסגנון נמנות להקות הבנות  ה"שירל'ס" (The Shirelles), ה"שנגרי-לה'ס" (the Shangri-Las), ה"רונט'ס" (the Ronettes) ה"קריסטלס" (the Crystals), להקות הבנים "הדריפטרס" ו"האחים אברלי" וזמרים כקוני פרנסיס, בובי וי, בובי דארין, דיון ווריק ועוד.
פריחת הרוקנרול שביסס תעשיית מוזיקה בדרום ארצות הברית בערים כנאשוויל וממפיס, טנסי; הפלישה הבריטית ששינתה את הסוגה המוזיקלית הפופולרית ופריחת סגנון הפולק והזמרים-יוצרים שכתבו את שיריהם בעצמם, הביאו לשינוי בתעשיית המוזיקה ולדעיכת משרדי הכותבים בבניין בריל לקראת סוף שנות השישים. עם זאת חמישה מתוך 14 השירים באלבומם הראשון של הביטלס, Please Please Me הם גרסאות רוקנרול לשירי בניין בריל.
קונסטנץ פון היינקיוס

תחילת הקריירה

פון היינקיוס נולד ב-26 בספטמבר 1859 לבנו פון היינקיוס שהיה גנרל מיור בצבא הפרוסי. דודו היה הגנרל גאורג פון היינקיוס ובן דודו היה הגנרל הגרמני ריכרד פון היינקיוס.
ב-1878 הוא התגייס לצבא הפרוסי, ובשנת 1913 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-36.

מלחמת העולם הראשונה ואחריתו

בפרוץ מלחמת העולם הראשונה היה פון היינקיוס מפקד הדיוויזיה ה-36, אשר הייתה חלק מהקורפוס ה-17 בפיקוד אוגוסט פון מקנזן, אשר היה חלק מהארמייה השמינית. הדיוויזיה לחמה נגד הפלישה הרוסית לפרוסיה המזרחית, והשתתפה בקרב גומבינן, ולאחר מכן השתתפה בקרב טננברג. לאחר מכן השתתפה הדיוויזיה בקרב הראשון על האגמים המזוריים, ולאחר מכן הועברה תחת פיקוד הארמייה התשיעית, עמה לחמה בקרב לודז'. לאחר מכן לחמה הדיוויזיה בקרבות שונים בחזית המזרחית, ובאוקטובר 1915 הועברה לחזית המערבית והוצבה באזור הסום, שם לחמה בשנת 1916 במהלך הקרב על הסום.
ב-31 באוגוסט 1916 מונה פון היינקיוס למפקד הקורפוס ה-53, וב-8 במרץ 1917 הוא מונה למפקד קורפוס המילואים ה-25. ב-23 בנובמבר 1917 הוא מונה למפקד הקורפוס ה-6, עליו פיקד עד סוף המלחמה. ב-19 בפברואר 1918 הוא נשלח עם כוחותיו, שכללו את הדיוויזיות ה-205 וה-219 להתקדם בליבוניה, כדי לאלץ את רוסיה הסובייטית לחתום על הסכם שלום. במסגרת תפקידו זה קודם פון היינקיוס ב-22 במרץ 1918 לדרגת גנרל חיל התותחנים. לאחר המלחמה פרש פון היינקיוס מהצבא וחי באיברלינגן, עד מותו ב-3 ביולי 1936.