הומו לוזוננסיס

מערת קאיאו

מערת קאיאו (Callao Cave) היא הנגישה ביותר מתוך מערכת של יותר מ-300 מערות אבן גיר בצפון האי לוזון שבפיליפינים. בשנת 1932 ביקר במערה המושל האמריקני תאודור רוזוולט, הבן, ובשנת 1935 הפך אותה לחלק מפארק לאומי, מן הראשונים שהוכרזו בפיליפינים. מוכרים במערה תשעה חדרים, שהגישה אל שניים מתוכם נחסמה כתוצאה מרעידות אדמה. הם עשירים בספלאותמים כמו זקיפים ונטיפים.

גילוי

החל משנת 2003 נחפרה מערת קאיאו על ידי צוות בראשות הארכאולוג הפיליפיני ארמנד סלבדור מיחארס מאוניברסיטת הפיליפינים בקזון סיטי, בכדי לקבוע את השכבה המבדילה בין התקופה הפלאוליתית לתקופה הנאוליתית בהולוקן התיכון והעליון. בחפירה זו נחשפו כלי חלמיש בני עד 24 אלף שנה (תארוך פחמן-14 בלתי מכוייל). ממצאים אלו היו המניע לחפירה עמוקה יותר במערה החל משנת 2007, בשיתוף עם הגאולוג הגרמני ריינר גרין (Rainer Grün) מן האוניברסיטה הלאומית של אוסטרליה, המתמחה בתיארוך מאובני הומינינים, ולקח חלק גם בתיארוך ממצאי הומו פלורסיינסיס באי פלורס.
בחפירה העמוקה נמצאו בתחילה בעיקר עצמות איילים פיליפיניים, אך בעומק של 275 ס"מ מתחת לרצפת המערה נמצאה עצם מסרק שלישית מכף הרגל הימנית של אדם, שמאוחר יותר סומנה CCH1 (ראשי תיבות באנגלית: הומינין מס' 1 ממערת קאיאו). דגימות מן העצם CCH1 ומשתי שיני אייל שנמצאו בעומק דומה תוארכו בשתי שיטות שונות: תיארוך רדיומטרי אורניום-תוריום ותהודת ספין האלקטרון (ESR), לתקופה של לפחות 67 אלף שנה לפני זמננו. תארוך זה הפך את העצם למאובן ההומיניני הקדום ביותר שהתגלה עד אז בפיליפינים. מאובן האדם הקדום ביותר בפיליפינים עד לתגלית זו היה אדם מודרני מתקופה של 47 אלף שנה לפני זמננו, במערת טאבון באי פלאוואן. התגלית פורסמה בשנת 2010, במאמר מדעי ששייך את CCH1 לסוג האדם בלי להגדיר את המין, וציין כי היא קטנה מאוד במידותיה, ומתאימה גם לטווח הגדלים של הומו הביליס והומו פלורסיינסיס.
הגילוי הוביל להרחבת החפירות במערה ולמחקר נוסף של הממצאים, על ידי הצוות הפיליפיני בשיתוף עם הפלאואנתרופולוג הצרפתי פלורנט דטרויט ממוזיאון האדם ומן המכון הלאומי למחקר מדעי בצרפת, ריינר גרין וחוקרים נוספים מאוניברסיטאות בצרפת ובאוסטרליה. בבדיקות הנוספות התגלו באותה שכבה 12 שרידי אדם נוספים: 7 שיניים טוחנות וקדם-טוחנות, 2 עצמות אצבעות מכף היד, 2 עצמות אצבעות מכף הרגל, ושבר של עצם ירך. דגימות מתוך שתיים מן העצמות תוארכו לתקופה של 50 אלף שנה ו-67 אלף שנה לפני זמננו בשיטת אורניום-תוריום. שרידים אלו השתייכו לשלושה פרטים שונים לפחות, שניים מהם מבוגרים וילד אחד. אפילו אותן שיניים שהשתייכו לפרטים בוגרים לפי מידת השחיקה שלהן היו בין השיניים הקטנות ביותר שהתגלו אי-פעם אצל הומינין בוגר כלשהו. לא התגלו עדיין עצמות גפיים שלמות מספיק בכדי להעריך את גובהם של בעלי העצמות, אך נראה שבדומה לפלורסיינסיס ("הוביטים") הם היו נמוכי-קומה מאוד, אולי ננסיים בגודלם. הצוות הבינלאומי הגדיר רשמית את המין הומו לוזוננסיס (על שם האי לוזון) באפריל 2019, במאמר מדעי בכתב העת המדעי היוקרתי Nature.
החוקרים ניסו גם למצות DNA מתוך העצמות, כפי שכבר נעשה בהצלחה בכמה עצמות ניאנדרטלים, דניסובים ואדם מודרני מתקופות דומות. אך כמו בשרידים אחרים באזור הטרופי, למשל אלו של פלורסיינסיס, כשלו ניסיונות המיצוי עד למועד הגדרת המין באפריל 2019, קרוב לוודאי עקב החום והלחות אשר מזרזים התפרקות חומצות גרעין לאחר המוות.

אנטומיה ומורפולוגיה

מעט מאוד ידוע על האנטומיה והמורפולוגיה של לוזוננסיס, שכן המאובנים המעטים שהתגלו כוללים בעיקר עצמות שיניים ואצבעות. עם זאת, חוקרי המאובנים טוענים שהם שונים דים מאלו של כל מין הומיניני אחר, ולפיכך מצדיקים הגדרת מין חדש בסוג האדם.
לא התגלו גולגולות של לוזוננסיס, ולכן לא ניתן להעריך את נפח המוח אצלו. עצמות השלד שהתגלו מועטות וחלקיות מכדי להעריך את גודל גופו, אך לפי השיניים הקטנות מאוד הוערך שקומתו לא הייתה גבוהה מ-120 ס"מ, ואולי אף נמוכה יותר.
השיניים הקדם-טוחנות ממערת קאיאו דומות בגודלן לאלו של ספיינס ופלורסיינסיס, וקטנות מאלו של כל הומינין אחר. מאפיינים אנטומים אחרים שלהם מזכירים קדם-טוחנות של אוסטרלופיתקים, אשר במידותיהן המוחלטות הן גדולות הרבה יותר. השיניים הטוחנות ממערת קאיאו קטנות אפילו מן הטוחנות של ספיינס ופלורסיינסיס, ולפיכך הן הטוחנות ההומיניניות הקטנות ביותר שהתגלו אי-פעם אצל פרט בוגר.
האנטומיה של עצמות אצבעות היד והרגל ממערת קאיאו אף היא מזכירה אנטומיה של אוסטרלופיתיקים, ובפרט עצם אצבע רגל מעוקלת בדומה לעצמות אצבעות אוסטרלופיתקים, ועשוייה לרמז על התאמה לטיפוס על עצים. התאמות לטיפוס נחשבו זמן רב ליוצאות דופן במינים המאוחרים של סוג האדם, הנתפס בדרך-כלל כשוכן קרקע מובהק, אך לאחרונה הוצעו גם בבדיקת שלדי פלורסיינסיס והומו נאלדי.

תפוצה וביוגאוגרפיה

הפיליפינים והאי לוזון בצפונם נמצאים ממזרח למדף סונדה, שעומקו כיום רק כמאה מטרים מתחת לפני הים, ובשיאה של תקופת הקרח של הפליסטוקן, כאשר מפלס פני הים היה נמוך יותר, איחד את מרבית איי סונדה הגדולים כמו ג'אווה, סומטרה ובורנאו עם יבשת אסיה. ייתכן שגם כמה מאיי הפיליפינים היו מחוברים למדף סונדה בתקופה זו, ובכל מקרה המצרים ביניהם צרים ורדודים אף כיום.
מבחינת עולם החי שבו משויך האי לפאונה של וולאסאה (Wallacea), על שמו של חוקר הטבע הבריטי אלפרד ראסל וולאס, שחקר את עולם החי של איי אינדונזיה במחצית השנייה של המאה ה-19, והסיק את עקרון הברירה הטבעית במקביל ובאופן בלתי-תלוי מצ'ארלס דרווין. וולאס זיהה באיים את העדויות להגירתם של מיני בעלי-חיים וצמחים מאסיה ומאוסטרליה, באותו אופן שבו זיהה דרווין את העדויות להגירתם של מינים מיבשת אמריקה הדרומית לאיי גלאפגוס. בין המינים שנדדו מיבשת אסיה לאי לוזון היו מיני קרנפים שעצמותיהם הטבוחות התגלו יחד עם כלי אבן מלפני כ-700 אלף שנה.