google/wiki40b huggingface dataset:
ק.ג.ב.

רקע

לאחר מותו של סטלין במרץ 1953, איחד לברנטי בריה את המוו"ד ("משרד הפנים" הסובייטי, אם כי משמעות כינוי זה שונה מאשר ברוב מדינות העולם) ואת המ.ג.ב ("המשרד לביטחון המדינה") לגוף אחד, המוו"ד. כעבור שנה הוצא בריה להורג, והמוו"ד פוצל. המוו"ד החדש שמר על סמכויותיו בתחומי ביטחון פנים (המשטרה ושמירת החוק) בעוד הק.ג.ב. החדש קיבל את האחריות על שאר הפונקציות של ביטחון הפנים והחוץ.

תולדות הארגון

היוזמה להקמת הארגון הגיעה ב-4 בפברואר 1954 כאשר שר הפנים הסובייטי סרגיי קרוגלוב פנה בהצעת להקמת הארגון אל הוועד המרכזי של המפלגה. ההצעה נידונה בנשיאות הוועד המרכזי של המפלגה ב-8 בפברואר 1954 כאשר הצעתו נתקבלה והוקמה הוועדה לענייני ביטחון המדינה של מועצת השרים הסובייטית (Комитет по делам государственной безопасности при Совете Министров СССР).
ב-13 במרץ 1954 הונפק הצו להקמת הוועדה לביטחון המדינה (ק.ג.ב.) שהוקם מתוך מחלקות ייעודיות לביטחון פנים של משרד הפנים הסובייטי. לראשות הק.ג.ב. מונה סגן שר הפנים, הקולונל איוואן סרוב. 
זמן קצר לאחר הקמתו עבר הק.ג.ב. ארגון מחדש וקיצוץ מסיבי במצבת כוח האדם שלו עקב אווירת הדה-סטאליניזציה, מדיניות הטיהור והכפשת מנהיג ברית המועצות, יוסף סטלין, לאחר מותו. כוח האדם בק.ג.ב. קוצץ ב-50% כמעט. למעלה מ-3,500 מחלקות אזוריות פורקו וכמה יחידות מבצעיות אוחדו למנגנון מרכזי. 
בתקופת המרד ההונגרי בשנת 1956 נטלו אנשי הארגון חלק פעיל בדיכוי המהומות בהונגריה. אנשי הק.ג.ב. עצרו את שר ההגנה ההונגרי פל מאלטר, ולאחר מכן ביצעו מעצרים המוניים כאשר 846 מהעצורים נשלחו למאסר בבתי כלא סובייטים.
החל משנות ה-60, ובעיקר תחת יורי אנדרופוב שניהל את הארגון במשך יותר מעשור, התעצם הק.ג.ב. וסמכויותיו גדלו; הק.ג.ב. השתמש בשיטות כוחניות לחילוץ הודאות מנחקרים, ונודע כמנגנון דיכוי אלים. ראש הארגון זכה למושב בנשיאות המפלגה. ב־5 ביולי 1978 שינה הק.ג.ב. את שמו ל"ק.ג.ב. של ברית המועצות" ויושב ראש הק.ג.ב. קיבל מושב במועצת השרים.
סוכנות הידיעות טא"ס שימשה, בין השאר, כחברת קש בשירות הק.ג.ב.
הארגון פורק לבסוף בשל השתתפות ראשו, הגנרל-קולונל ולדימיר קריוצ'קוב בניסיון ההפיכה הכושל של אוגוסט 1991 כנגד נשיא ברית המועצות, מיכאיל גורבצ'וב. קריוצ'קוב השתמש ברבים ממשאבי הק.ג.ב. על מנת לעזור לניסיון ההפיכה. ולבסוף נעצר, והגנרל ואדים בקאטין מונה ליושב-ראש ב-23 באוגוסט 1991 על מנת להוביל את פירוק הארגון. עם מינויו ניסה הגנרל בקאטין להוביל רפורמה להפיכת הק.ג.ב. מ"החרב והמגן של המפלגה" לגוף מודיעיני מודרני. באותה עת גורבאצ'וב הקים את הוועדה לחקירת פעילות גופי הביטחון בראשותו של סרגיי סטפאשין, אז חבר הסובייט העליון. צעדים אלה הובילו לרפורמה מבנית במבנה הק.ג.ב. לקראת פירוקו הסופי.
באוגוסט 1991 המחלקה לתקשורת ממשלתית, מינהל 8 של הק.ג.ב. (הצפנה ותקשורת ממשלתית) ומינהל 16 (מודיעין אותות) הופרדו מהארגון והפכו לוועדה לתקשורת ממשלתית שהוכפפה לנשיא ברית המועצות. בספטמבר 1991, מינהל 9 שהיה אחראי לאבטחת מנהיגי המפלגה פורק והפך למינהל האבטחה והוכפף אף הוא לנשיא. באותו הזמן פורקה גם המחלקה למעקב אחר ארגונים דתיים ועד אוקטובר 1991 קוצצו מרבית מסמכויות המעקב של הק.ג.ב. ב-22 באוקטובר 1991 הוקם שירות הביון המרכזי של ברית המועצות מתוך מינהל 1 בק.ג.ב. ושירות הביטחון הבין-רפובליקני מתוך מינהל 2 כאשר תפקידי אבטחת גבולות המדינה עברו לידי הוועדה לאבטחת גבולות המדינה.
ב־6 בנובמבר 1991 כבר חדל הארגון מלהתקיים באופן רשמי.
גז בוז

גז בוז אידיאלי הוא המקבילה במכניקת הקוונטים למושג בפיזיקה הקלאסית של גז אידיאלי. הוא מורכב מבוזונים, אשר להם ספין שלם, ומציית להתפלגות בוז-איינשטיין. המכניקה הסטטיסטית של הבוזונים פותחה על ידי סאטינדרה נאת בוז עבור פוטונים (ראו גם: גז פוטונים) והורחב לחלקיקים בעלי מסה על ידי אלברט איינשטיין, אשר הבין כי גז אידיאלי המורכב מבוזונים, בניגוד לגז אידיאלי קלאסי, יתעבה בטמפרטורות נמוכות מספיק. עיבוי זה נקרא עיבוי בוז-איינשטיין.
פתיחת ארבעת הפרשים

4.ד4

לאחר 4...ה:ד4 5.פ:ד4 מוביל לפתיחה הסקוטית (1.ה4 ה5 2.פ-ו3 פ-ג6 3.ד4 ה:ד4 4.פ:ד4 פ-ו6 5.פ-ג3). נוסח זה שוחק בדו-קרב כחול עמוק-גארי קספרוב.
סיבה אחת שהלבן יעדיף להגיע לעמדה הזו דרך פתיחת ארבעת הפרשים ולא דרך הפתיחה הסקוטית, היא שלאחר 1.ה4 ה5 2.פ-ו3 פ-ג6 3.ד4 ה:ד4 4.פ:ד4 השחור יכול לשחק 4...ר-ג5 או אפילו מה-ח4.

4.ר-ג4?!

"ארבעת הפרשים האיטלקית". המשך אפשרי לשחור יהיה 4...פ:ה4 5.פ:ה4 ד5.

4.א3

מונע 4...ר-ב4

4.פ:ה5?!

גמביט האלווין. לאחר 4...פ:ה5 5.ד4, הלבן מנסה לשלוט במרכז בעזרת הרגלים שלו.
יהושע רוטנשטרייך

ביוגרפיה

רוטנשטרייך נולד בקולומיה שבגליציה, אז קיסרות אוסטרו-הונגריה. אביו אפרים פישל רוטנשטרייך היה לימים חבר הסנאט הפולני והפרלמנט הפולני, מנהיג ציוני וחבר הנהלת הסוכנות היהודית וההנהלה הציונית בירושלים.
לימודיו בגימנסיה פולנית הופסקו עקב פעילותו הציונית. הוא עבר ללבוב, שם סיים התיכון והאוניברסיטה בתואר דוקטור למשפטים. הוא בוגר בית הספר הגבוה לעיתונות בוורשה. בשנת 1933 עלה לארץ ישראל, ובשנת 1934 עבר את מבחני ההסמכה לעורכי דין זרים. בשנים 1937-1933 התגורר בירושלים. הוא עסק בפרקטיקה פרטית כעורך דין. בשנים 1939-1933 עבד ככתב בנושא המזרח התיכון בעיתונים יהודיים בשפה הפולנית.
בשנת 1937 התיישב בתל אביב ועבד כעורך דין. רוטנשטרייך היה חבר ההגנה והיה בין אסירי השבת השחורה ב-1946, הוא נכלא במחנה המעצר בלטרון וברפיח.
חבר נשיאות הוועד המרכזי של הסתדרות עורכי הדין בארץ ישראל וב-8 במרץ 1960 נבחר לנשיא ההסתדרות, חבר המועצה המשפטית, הראשון שעמד בראש לשכת עורכי הדין בישראל, כיהן בתפקיד זה 10 שנים. ממייסדי אגודת העיתונאים בירושלים ובתל אביב, ממייסדי מועצת העיתונות ונשיאה בשנים 1974–1988, יו"ר אגודת ידידי הפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב, חבר הוועד הפועל של מכון ויצמן, יו"ר ועדת הערעורים של הצנזורה הצבאית. חבר מערכת "הפרקליט". ב-1987 נבחר כנשיא הארגון הבינלאומי של עורכי דין ומשפטנים יהודים. אחיו של פרופ' נתן רוטנשטרייך.
אלחובו

היסטוריה

ראשית התיישבות אנושית פזורה באזור מתוארכת לתקופת האבן החדשה. התיישבות מאורגנת מתוארכת למאה ה-5 לפנה"ס, עידן הממלכה התראקית. ב-72 לפנה"ס נכבש האזור על ידי הרפובליקה הרומית ובסמוך למיקומה המודרני של העיר הוקם יישוב בשם אוֹרוּדִיקָה אָד בּוּרְגוּם. לאחר הפיצול באימפריה הרומית עבר היישוב לשליטת האימפריה הביזאנטית ובמהלך המאה ה-7 התיישבו באזור שבטים סלאבים אשר הקימו כפר במקום והעניקו לו את השם יאניצה. בתקופת שלטונו של החאן קרום עבר היישוב לשליטת האימפריה הבולגרית הראשונה. ב-1373 נכבש האזור על ידי צבא האימפריה העות'מאנית והוא נותר באחיזתה עד ה-21 בינואר 1878, עת נכבש בידי צבא האימפריה הרוסית, באחד מקרבות המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878). לאחר המלחמה ומתוקף סיכומי קונגרס ברלין צורף היישוב למחוז העות'מאני האוטונומי רומליה המזרחית וב-1885 אוחד עם נסיכות בולגריה.

כלכלה ותחבורה

העיר ממוקמת בסמיכות למרבץ הליגניט השני בגודלו בבולגריה אשר עתודותיו מוערכים בכ-600 מיליון טונות וחלק מבני העיר מועסקים בכרייתו. באלחובו מספר מחלבות אשר מוצרי החלב המיוצרים בהן נודעים ברחבי המדינה. לאחר פתיחת מעבר גבול נוסף למעבר סחורות בין בולגריה לטורקיה ליד הכפר לסובו הסמוך, חוברה העיר לכביש המהיר "חוצה תראקיה". באלחובו תחנת רכבת אחת המשמשת לתעבורת סחורות לעיר ימבול. מ-2002 הופסקה תעבורת הנוסעים ברכבות והיא מתבצעת בתחבורה ציבורית, בעיקר בקווי אוטובוס.

אקלים

באלחובו שורר אקלים ממוזג מתון. הטמפרטורה השנתית הממוצעת היא 12ᵒc וערכי הקיצון הממוצעים נעים מ-0ᵒc בינואר ועד 23ᵒc ביולי. כמות המשקעים השנתית נעה בין 500 – 750 מילימטרים והחודש הגשום בשנה הוא יוני.
העמותה למשחקי תפקידים בישראל

העמותה למשחקי תפקידים בישראל היא גוף התנדבותי שהוקם בדצמבר 1998 על ידי חובבי משחקי תפקידים ישראליים, ומתמקד בארגון המשחקים בישראל ובשיפור התדמית של התחום.
לעמותה אתר אינטרנט, ובו ריכוז של פעילויות משחקי התפקידים (כנסים, משחקים וכדומה) המאורגנות על ידה, ארכיון של כתבות ומאמרים ומאגר שחקני תפקידים. כמו כן, היא מפעילה מועדון חברים ללא תשלום, שחברות בו מקנה הנחות בכנסי העמותה ובכנסים של עמותות אחרות. יש לה גם קבוצות פעילים אזוריות המארגנות כנסים ואירועים נוספים באזורן.

כנסים

העמותה מארגנת את כנס ביגור, כנס שנתי, רב יומי, המתקיים במהלך חופשת הפסח ועוסק בעיקר במשחקי תפקידים וכמו כן משתתפת בארגון פסטיבל אייקון, אשר חלק מהפעילויות בו עוסקות במשחקי תפקידים.
העמותה מקיימת מספר אירועים במהלך השנה באזור תל אביב והמרכז, ירושלים, חיפה וכרמיאל.

מענק לעידוד יצירה

העמותה מעניקה מדי שנה מענק עידוד ליוצרים בתחום משחקי התפקידים בישראל, בגובה 1,000 עד 2,000 ₪. המענק הראשון ניתן בשנת 2013 לאביב מנוח עבור פיתוח משחק התפקידים ואנור. מענקים נוספים ניתנו להדר רייזמן-גרייף עבור הקמת התערוכה מייצג שווא בשנת 2015; ולאיתי חורב עבור תרגום והוצאה לאור של משחק התפקידים קוסמים קטנים ב-2016.

הוצאת גיבורים

העמותה מפעילה מיזם הוצאה לאור תחת השם "גיבורים". המיזם מסייע ליוצרים המעוניינים להוציא לאור משחקי תפקידים בעברית, בכל שלבי תהליך פיתוח המוצר - מהרעיון הראשוני, כתיבה, עריכה והכנה לדפוס. הוצאת גיבורים מפעילה חנות מקוונת בשיתוף הפונדק הוצאה לאור, למכירת עותקים דיגיטליים ומודפסים של מוצרי ההוצאה ומוצרים נוספים וכן מאיישת דוכני מכירות בכנסים ואירועי משחקים לאורך השנה. חנות גיבורים מוכרת משחקי תפקידים ישראליים שיצאו בהוצאה עצמאית כמו "ואנור: משחק הרפתקאות", "קוסמים קטנים", "עיר בערפל", ו"פלאים: גיבורי המחר".
הגנים הבוטניים האוניברסיטאיים בירושלים

בירושלים ישנם שני גנים בוטנים אוניברסיטאיים הסמוכים לשני הקמפוסים העיקריים של האוניברסיטה העברית בירושלים. האחד נמצא בחלקו הצפון מזרחי של קמפוס הר הצופים והשני סמוך לשכונת ניות, בחלקו הדרום מזרחי של קמפוס אדמונד ספרא (גבעת רם). שני הגנים שייכים לאוניברסיטה העברית, אולם הגן שבגבעת רם מנוהל על ידי חברה חיצונית.

הגן הבוטני בגבעת רם

הגן הבוטני בגבעת רם נוסד בשנת 1954, אולם השטח עליו נבנה הגן היה שטח מרכזי וחשוב בקמפוס גבעת רם ולכן בשנת 1962 הועתק הגן משטח זה אל המקום בו הוא נמצא כיום, בשוליים המזרחיים של הקמפוס. השטחים הפתוחים שבגן מחולקים על פי היבשות האופייניות לצמחים שגדלים בהם.
פיתוח הגן במקומו החדש החל ב-1962, אך הוא נשלם ונפתח רשמית לציבור רק בשנת 1985. העיכוב בפיתוח הגן נגרם בשל הרעת המצב הכלכלי במדינה ובשל העובדה שהאוניברסיטה העדיפה לתקצב את שיקום קמפוס האוניברסיטה בהר הצופים והחזרת מרבית הפקולטות אליו.
בשנת 1975 קמה "אגודת ידידי הגנים הבוטניים" שריכזה את מאמצי פיתוח הגן. שנה לאחר הקמת האגודה נבנתה בגן חממה טרופית. בתחילת שנות ה-90 נבנה בדרום הגן אגם מלאכותי ולצדו הוקמו מרכז מבקרים ומסעדה. בסוף שנות ה-90 הושכר המקום לחברה שמפעילה אותו וזו גידרה את הגן והחלה לגבות תשלום על המעבר בו. חממת גידול פרפרים פעלה בגן מספר שנים, בעשור הראשון של המאה ה-21 ועתה משמש המתחם לגידול צמחים מושכי פרפרים. בגן פועלת "רכבת הפרחים" המסיעה מבקרים ברחבי הגן. בשנת 2013 נסגרו החממה הטרופית ואזורים מסוימים בגן, לצורך בניית חממה גדולה ומודרנית והקמת "שביל התגליות", בו יוכלו ילדים לחוות ולהתנסות בתחומים בוטניים וסביבתיים מגוונים. 
בגן מועברים קורסים בגינון ובהכרת צמחי הבר והנוי המקובלים בארץ ישראל ובשכנותיה, הדרכות ופעילויות שונות לילדים, חלקם במסגרת החווה ללימוד מדעי החקלאות והסביבה - ירושלים,
 המהווה חלק מהגן.
פיטורים

פיטורים הוא תהליך ההפסקה של מעסיק את עבודתו של שכיר שעד כה עבד אצלו. תהליך זה עשוי להיות מהיר מאד (הודעה ובקשת עזיבה מיידיות), או לארוך מספר חודשים ויותר, כמו הקורה במוסדות ממשלתיים ואקדמיים.
חוקי הפיטורים משתנים ממדינה למדינה:
במדינות קפיטליסטיות כמו ארצות הברית חוקי הפיטורים מצדדים בעיקר בזכותו של המעסיק לנהל את עסקיו כראות עיניו ואילו במדינות סוציאליסטיות כמו מדינות סקנדינביה הליך הפיטורים מסובך בהרבה והחוק דורש הסברים וסיבה מוצדקת מהמעסיק לכך שפיטר עובד.

בישראל

בישראל למעביד נתונה בדרך כלל, זכות לפטר עובד, אך קיימות הוראות חוק המונעות או מגבילות פיטורים במצבים מסוימים כגון פיטורי עובדת בהריון, פיטורי עובד שחשף מעשי שחיתות, פיטורים במהלך או בסמוך לשירות מילואים של העובד, פיטורי עובד בעל מוגבלות וכו'. פיטורים בניגוד להוראת חוק, עשויים להוות עבירה פלילית. ארגוני עובדים מגנים על עובדים מפני פיטורים באמצעות כריתת הסכמים קיבוציים המגבילים את כוח הפיטורים ובאמצעות שביתות כאשר מדובר בפיטורי צמצום. לעיתים רחוקות מתערב בית משפט ומונע פיטורים, בעיקר במגזר הציבורי ובתפקידים בכירים, בהם יכולים הפיטורים להחשב ככאלה שבאו ממניעים פוליטיים.
נוהל פיטורים מעוגן בחוק ובפסיקה. הפסיקה קבעה כי לפני מסירת הודעת הפיטורים על המעביד לקיים שימוע, שבו תוצג לעובד הכוונה לפטרו, ויתאפשר לעובד להגן על עצמו מצעד זה. החוק קובע בין היתר כי זכותו של השכיר לקבל הודעה מוקדמת בכתב על פיטוריו. חוק פיצויי פיטורים מסדיר את החובה לשלם למפוטר פיצויי פיטורים שתלויים בוותק שלו במקום העבודה ובגובה שכרו.
התפטרות בנסיבות מסוימות דינה כדין פיטורים מבחינת הזכויות.
גדי דגון

גדי דגון (נולד ב-1 באוקטובר 1957) הוא צלם אמנותי ישראלי.

קורות חייו

גדי דגון נולד במלבורן, אוסטרליה, לאב ניצול שואה ולאם שגדלה בתל אביב. ב-1960 עלה עם משפחתו לישראל וגדל בצהלה. אביו, לאון דגון, היה מתקן מצלמות ואחר-כך סוכן של פולארויד בישראל וצלם אוויר בחיל האוויר. גדי דגון החל לצלם מגיל שלוש עשרה למחייתו, בצה"ל שירת כצלם בחיל השריון. 
היה עוזרם של הצלמים גברא מנדיל, ניקו אסטל ובן להב. 
ב-1977, דגון הקים ביחד עם רמי רוטהולץ את הירחון "מבט ספורט" שיצא לאור במשך שנה. ב-1978, אדם ברוך, שהפך להיות מורו ורבו, קיבל אותו לעבודה בירחון "מוניטין". דגון היה צלם המערכת הראשון של ירחון זה. בנוסף, הוא עבד בשביל מעריב, ידיעות אחרונות, הארץ, גלובס, העולם הזה ו"שישי", מגזין אותו אדם ברוך הוציא. היה לו טור קבוע במוסף הארץ, בימים שדב אלפון שימש כעורך המוסף. 
דגון צילם פוליטיקאים שונים במערכות בחירות רבות, כמו בנימין נתניהו, שמעון פרס, יצחק שמיר ועוד. הוא עבד ביחד עם הבולטים שבצלמי ישראל, ביניהם: דוד טרטקובר, גדעון עמיחי וצבי לוין. 
החל מ-1990, מאז שאוהד נהרין התמנה למנהלה האומנותי של להקת בת שבע, הפך דגון לצלם הבית של הלהקה. הוא מצלם להקות מחול עצמאיות. בתיאטרון הרבה לעבוד עם חנוך לוין וצילם את דיוקנו הידוע. 
החל מ-1996 הוא מצלם את רוב הצילומים של תיאטרון גשר. שימש במשך 16 שנה צלם הבית של האופרה הישראלית והיה צלם הבית של התיאטראות החאן ותמונע. צילם חלק ניכר מהצגותיהם של תיאטראות בית ליסין והבימה. 
דגון מצלם בעיקר ריטואלים, טקסים, תנועה ודיוקנאות. 
הוא השתתף בהרבה מאוד תערוכות צילום.
דגון גרוש, יש לו שני ילדים והוא מתגורר ביפו. בנו הבכור, מיכאל דגון, הוא שף ותקליטן.
ניקולאי גרסימוביץ' קוזנצוב

קריירה מוקדמת

הוא הצטרף לצי הסובייטי ב-1919, בהיותו בן 15, לאחר שהוסיף שנתיים לגילו. ב-1920 הוצב בפטרוגרד וב-1924 השתתף עם יחידתו בהלווייתו של לנין. באותה שנה הצטרף למפלגה הבולשביקית. ב-1926 סיים את לימודיו באקדמיה הימית על שם פרונזה ושירת על המשחתת "אוקראינה האדומה". ב-1932 השלים את השכלתו במכללה הימית וב-1934 חזר לאותה משחתת כמפקד.
במלחמת האזרחים הספרדית בשנים 1936–1937 שימש כנספח צבאי ויועץ לעניינים ימיים של ממשלת הרפובליקנים. באותה תקופה פיתח תיעוב לפאשיזם. בשובו לברית המועצות התמנה למפקד הצי באוקיינוס השקט. הוא עבר בשלום את טיהורי סטלין ואף הגן על קצינים רבים.
ב-28 באפריל 1939 מונה לשר לענייני הצי והחזיק בתפקיד זה עד תום המלחמה.

מלחמת העולם השנייה

במלחמת העולם השנייה היו לצי הסובייטי שתי שייטות: הצי הבלטי ושייטת הים השחור. באזור הבלטי היה לצי תפקיד חשוב בעת המצור על לנינגרד ובהעברת אספקה לעיר הנצורה. ב-27 באוגוסט 1941 הצליח הצי לחלץ את רוב חיילי הצבא האדום שנלכדו בטאלין.
בים השחור לחם הצי בקרבות על אודסה וסבסטופול. כן השתתף הצי בנחיתת הכוחות באזור קרץ'. בפברואר 1944 הועלה קוזנצוב לדרגת אדמירל הצי. 
לקראת סוף המלחמה השתתף הצי במלחמה עם יפן ובכיבוש האי סחלין והאיים הקוריליים. ב-14 בספטמבר 1945 הוענק לו עיטור גיבור ברית המועצות.

לאחר המלחמה

ב-1947 סולק מתפקידו בהוראת סטלין וב-1948 נאסר הועמד למשפט ביחד עם עוד אדמירלים בצי. הם הואשמו בהעברת חומר מסווג לבריטים. האדמירלים האחרים קבלו עונשי מאסר ואילו קוזנצוב שוחרר אך הורד לדרגת תת-אדמירל. ב-1951 החזיר אותו סטלין לתפקידו הקודם כמפקד הצי אבל דרגתו הוחזרה לו רק לאחר מותו של סטלין ב-1953. באותה שנה מונה לסגן ראשון של משרד ההגנה וב-1955 מונה למפקד העליון של הכוחות הימיים בדרגת אדמירל הצי הסובייטי, עוטר ב"כוכב מרשל" והועלה לדרגת אדמירל הצי הסובייטי.
קוזנצוב התעמת עם ז'וקוב בעניינים הקשורים לצי. ב-29 באוקטובר 1955 אירע פיצוץ אדיר באניית המערכה נובורוסיסק (Новороссийск) והיא שקעה ביחד עם 608 אנשים. ז'וקוב מצא בכך דרך להיפטר מקוזנצוב. הוא הורד שוב לדרגת תת-אדמירל, נאלץ להתפטר מהצבא ונאסר עליו לעסוק בכל דבר הנוגע לצי.
קוזנצוב מת במוסקבה ב-6 בדצמבר 1974 ונקבר בבית העלמין נובודוויצ'יה. בשנת 1988 החליטה נשיאות הסובייט העליון של ברית המועצות להחזיר לו את דרגתו ועיטוריו.
על שמו קרוי מצר אדמירל קוזנצוב ונושאת המטוסים אדמירל קוזנצוב.
פי האתון

כתבות בולטות

ל"פי האתון" היסטוריה של כתבות מעוררות עניין ומחלוקת. באמצע שנות ה-60, כאשר עורך העיתון היה העיתונאי הצעיר נחום ברנע, הוא הסתנן למסיבה בהשתתפות שרת החוץ דאז גולדה מאיר. בתגובה לשאלה בוטה ששאל אותה ברנע, ולאחר שזיהתה שהוא האחראי על מאמר נוקב שפורסם בעיתון נגד הנשיא דאז זלמן שזר, התפרצה שרת החוץ על ברנע ודרשה שיפוטר לאלתר. בתגובה לאירוע פוטר ברנע למחרת מעריכת העיתון. 
בסוף שנות ה-60 קיים תום שגב, עורך העיתון באותה תקופה, ראיון עם דוד בן-גוריון בצריף שלו בקיבוץ שדה בוקר. אף על פי שתוכנן להיות ראיון קצר של 20 דקות, הוא נמשך יותר משלוש שעות והפך לשיחה אינטימית על השואה, על האמונה של בן-גוריון באלוהים ועל אשתו פולה. בן-גוריון אמר לעיתון אז, לראשונה, שהוא מעדיף שלום בלי ארץ ישראל השלמה על פני ארץ ישראל השלמה בלי שלום. בזכות הראיון הזה צוטט העיתון בניו יורק טיימס. 
במהלך השנים עסק העיתון לא רק בפוליטיקה ארצית אלא גם בפוליטיקה סטודנטיאלית, ומאבקי הכוח בין ראשי אגודת הסטודנטים שלה שייך העיתון לבין רצון העורכים לשמור על עצמאותו ליוו כמעט את כל שנות פעילותו. טל בשן, העורכת האישה הראשונה של "פי האתון", התמנתה לתפקיד ב-1979 על ידי יו"ר הסתדרות הסטודנטים דאז צחי הנגבי. בתקופה ההיא עמד הקמפוס בסימן מלחמה בין הימין בראשות הנגבי, ישראל כץ ואביגדור ליברמן לבין השמאל והסטודנטים הערבים. באחד משיאי העימות פרצה תגרה אלימה על המדשאה המרכזית בגבעת רם בהשתתפות עשרות פעילים משני הצדדים. רק המשטרה, שהוזמנה למקום על ידי שלטונות האוניברסיטה, הצליחה לפזר את התגרה אחרי שעה ארוכה. כאשר ביקשה העורכת בשן להוציא גיליון מסכם ולהביא את דעותיהם של שני הצדדים, שלחו הנגבי וחבריו נציג שיוציא את כתבות השמאל. בשן החליטה להשיב מלחמה. היא גייסה את כל חברי המערכת ויחד עברו בטיפקס על כל הטקסט בעיתון, מלבד מילות הקישור. סערה זו גרמה לסגירת העיתון לחודש ולמינוי עורך חדש. 
בשנת 1988 הוקדש אחד מגליונות העיתון לסקס, ובשער פורסמה תמונת עירום חלקי של דוגמנית צילום מ"בצלאל". הפצתו עוררה סערה רבתי וקריאות לפיטורי העורך דני זקן. לצד זה הגיבו עורכים לשעבר בקריאה לשמור על עצמאות העיתון. 
בשנת 1996 שלח עורך העיתון גידי שמרלינג את הכתבת אילאיל שחר לערוך סקר מקיף בדבר הרגלי המין של הסטודנטים באוניברסיטה העברית. הסקר הוליד כותרת ראשית בעמוד השער של העיתון: "חצי מהסטודנטים בגבעת רם לא מקיימים יחסי מין" וכן את הקביעה ששליש מהסטודנטים באוניברסיטה כלל לא מקיימים יחסי מין. הגיליון עורר ביקורת עזה בקמפוס נגד העיתון ואף הוקדשו לנושא השער האחורי של "מעריב" ותוכנית בת שעה בגלי צה"ל. לקראת גיליון דצמבר 2018 נערך משאל דומה על ידי העיתון, ותוצאותיו פורסמו לצד מחווה לגיליון מנובמבר 1996. 
בשנת 2012 קיים העיתון ראיון עם חאלד מחאסן, אסיר משוחרר מעסקת שליט. הראיון עורר האשמות כלפי העיתון בדבר הטיה פוליטית שמאלנית. מנגד טענו התומכים שעשיה עיתונאית איכותית אינה יכולה ליישר קו עם הדעה הפוליטית הרווחת ועליה לחתור כל העת לביקורת והטלת ספק.

"פי האתון" היום

הקו המערכתי של פי האתון מוכתב במידה רבה על ידי צוות העורכים שלו, המתחלף מדי שנה. כיום מורכב העיתון משני מדורים – אקטואליה ומגזין. דפי המגזין כוללים בין השאר ביקורות תרבות, שירים ומדור אסטרולוגיה סאטירי.
אליזבטה ויניוטו

מועדונים

אליזבטה ויניוטו נולדה ב-1954 בעיר סאן דונה די פיאבה שבצפון איטליה. בילדותה שיחקה בקבוצות הבנים של עירה, עד אשר התגלה על ידי הכדורגלן יליד סאן דונה די פיאבה, ג'יאנפרנקו בדין. בדין, שבאותם ימים היה שחקנה של אינטר, לקח את ויניוטו למילאנו, ושם היא החלה לשחק בקבוצת גומאגומה. בעונתה היחידה בקבוצה, הובילה ויניוטו את גומאגומה לאליפות הליגה, כשהיא כובשת 18 שערים ב-22 משחקים.
ב-1971, שיחקה ויניוטו עונה אחת בריאל יובנטוס וגם עימה היא זכתה באליפות. באותה עונה היא כבשה 51 שערים ב-22 משחקים בלבד, וסיימה כמלכת השערים של הליגה. שנה לאחר מכן, עברה ויניוטו לפדובה, ושיחקה בה במשך ארבע עונות. במשך זמן זה, היא כבשה 108 שערים ב-73 משחקים וסיימה שלוש פעמים כמלכת השערים. בעונתה האחרונה בקבוצה היא שיחקה בחוד לצידה של הכוכבת הדנית, סוזן אוגוסטסן. 
לאחר שעזבה את פדובה, המשיכה ויניוטו לנדוד במספר קבוצות ברחבי איטליה, עד שב-1988 חתמה ברג'ינה. ברג'ינה היא שיחקה לצד חברתה לנבחרת, קרולינה מוראצ'ה, וב-57 משחקים כבשה 34 שערים. ב-1990, לאחר עשרים שנה בליגה האיטלקית, הודיעה ויניוטו על פרישה מכדורגל. עם פרישתה, היא מונתה למנהלת הקבוצה של רג'ינה, ובהמשך השנים התקדמה לתפקיד נשיאת המועדון.
במהלך שנות הפעילות שלה כשחקנית, זכתה ויניוטו בשש אליפויות ליגה וארבעה גביעי מדינה. בנוסף, היא מחזיקה בשיא השערים לכדורגלן בעונה אחת בליגה האיטלקית - 56 כיבושים (עונת 1972). ב-451 משחקים בליגה היא כבשה 467 שערים (ממוצע של 1.03 שערים למשחק).

נבחרת איטליה

את הופעת הבכורה שלה בנבחרת איטליה, ערכה ויניוטו ב-19 בספטמבר 1970, במשחק נגד צרפת. השער הראשון שלה בנבחרת הגיע כבר במשחקה השני, ב-6 במאי 1971, נגד דנמרק. חודש לאחר מכן, כבשה ויניוטו חמישה שערים, בניצחון 0-6 על נבחרת אוסטריה.
ביולי 1979, הייתה ויניוטו חלק מסגל הנבחרת שהשתתף באליפות אירופה הלא-רשמית. האיטלקיות, שאירחו את האליפות, הגיעו עד לגמר, אך שם הפסידו 2-0  לדנמרק. ויניוטו כבשה שלושה שערים במהלך הטורניר, כולל צמד בחצי הגמר נגד אנגליה. חמש שנים לאחר מכן, נערכה אליפות אירופה הראשונה של אופ"א, וויניוטו לקחה בה חלק. היא כבשה שער אחד בחצי הגמר נגד שוודיה, אך גם הפעם האיטלקיות לא הצליחו לצלוח את שלב זה.
שלוש שנים לאחר מכן, באליפות אירופה שנערכה בנורווגיה, שוב הודחו האיטלקיות בחצי הגמר. במשחק על המקום השלישי נגד אנגליה, כבשה ויניוטו את שער הניצחון בדקה ה-50. ב-1989, היא השתתפה באליפות אירופה האחרונה בקריירה שלה, כאשר גם בה האיטלקיות לא הצליחו לעבור את חצי הגמר. ויניוטו כבשה את השער לטובת איטליה בחצי הגמר נגד מערב גרמניה, אך בבעיטות ההכרעה הפסידו האיטלקיות. היה זה השער האחרון שכבשה ויניוטו במדי נבחרת איטליה.
ב-15 בנובמבר 1989, במשחק נגד בולגריה, ערכה ויניוטו את הופעת הפרידה שלה מהנבחרת. יש חילוקי דעות על מספר ההופעות והשערים שלה בנבחרת. פיפ"א טוענת שויניוטו כבשה 107 שערים ב-110 משחקים, ואילו התאחדות הכדורגל האיטלקית טוענת בכלל שמדובר על 97 שערים ב-95 משחקים.
עם פרישתה, החזיקה ויניוטו בשיא השערים הבינלאומיים לכדורגלנית. ב-22 במאי 1999, במשחק נגד ברזיל, כבשה מיה האם האמריקאית את שערה ה-108 בנבחרת, ובכך שברה את השיא בן עשר השנים של ויניוטו.
רצח ליאת גבאי

ההכנות לפיגוע

ביום הפיגוע החליט המחבל לרצוח חייל צה"ל בעפולה באותו היום. לשם מכך הוא קנה גרזן בג'נין, ולאחר מכן עלה על מונית שהובילה אותו לישראל. לדברי משטרת ישראל המונית הצליחה לחמוק ממחסומי צה"ל ומשטרת ישראל, משום שהיא נסעה בכבישי עפר באזור התענכים שנמצא מדרום לעמק יזרעאל.

הפיגוע

ביום רביעי ה-30 בנובמבר 1994 נכנס התוקף הפלסטיני לעיר עפולה. הוא המשיך לרחוב הראשי במרכז העיר עפולה, בקרבת תחנת המשטרה של העיר, שם פנה אל החיילת הישראלית ליאת גבאי אשר הייתה בדרכה חזרה מהבסיס הצבאי שבו שירתה על מנת לקחת חלק בטקס אזכרה לסבתה.
התוקף הכה בראשה של גבאי עם הגרזן כמה פעמים לפני שנפלה ארצה כשהגרזן תקוע בראשה. לאחר מכן הקהל שהתגודד במקום הצליח ללכוד את התוקף.

אירועים עוקבים

לאחר הפיגוע הועברה גבאי במצב קריטי לבית החולים העמק בעפולה. גבאי מתה מפצעיה שעתיים לאחר הפיגוע, ונקברה בבית הקברות הצבאי בעפולה ב-1 בדצמבר 1994. לאחר מותה הועלתה ליאת לדרגת סמל.
מיד לאחר הפיגוע, מחשש לפיגוע נקמה, ליוו כוחות צבא ומשטרה נרחבים עובדים ערבים שונים, שעבדו בעפולה לבתיהם אשר מחוץ לעיר.
הרוצח הפלסטיני, ואהיב אבו רוב מקבטיה, אשר היה חבר בארגון הטרור האסלאמי חמאס, הורשע בביצוע הרצח ונידון למאסר עולם.
ב-18 באוקטובר 2011 שוחרר אבו רוב, לאחר שריצה 17 שנות מאסר בלבד, במסגרת עסקת שליט בין ישראל לחמאס. בשנת 2014 הוא נעצר על ידי ישראל והוחזר לכלא, משום שחזר לקחת חלק בפעילות טרור. ועדה שיפוטית מיוחדת קבעה כי אבו רוב הפר את תנאי שחרורו, וכי עליו להמשיך לשבת בכלא על רצח גבאי. בית המשפט המחוזי בנצרת דחה את ערעורו של אבו אל-רוב.

אחרית דבר

ביוני 2006 הוציא הזמר הישראלי שי גבסו  את אלבומו השני, "במקומי", בו נכלל השיר "תגידי לי את", שנכתב לזכרה של ליאת גבאי, בסיועו של סא"ל יאיר בן שלום שהיה המפקד של גבאי.
שלמה צוקרמן

הרב שלמה לייב צוקרמן (1912–2004) הוא מייסד הישיבה החקלאית בכפר הרא"ה וראש כפר הנוער יקיר, שהפך עם השנים למוסד "בן יקיר" בכפר הרא"ה.
צוקרמן נולד בעיירה לבדובה שבליטא. חניך ישיבת נובהרדוק ותלמידם של הרב יעקב ישראל קנייבסקי המכונה "הסטייפלר", ושל החזון אי"ש. הוא עלה לארץ בשנת התרצ"ד והתיישב בבת ים.
צוקרמן היה פעיל בשורות ההגנה ושימש כמפקד הגנה בעיר בת ים. מתוקף תפקידו זה זכה באות הצטיינות.
לאחר קום המדינה עבר לכפר הרא"ה ושם, בשיתוף עם הסוכנות היהודית, ייסד את כפר הנוער 'יקיר' (כיום מוסד בן יקיר). מוסד זה קלט מאות ילדים שעלו לארץ ישראל מארבעה קצוות תבל ללא הוריהם. ביניהם היו אודים מוצלים ממחנות ההשמדה, חלק מ"ילדי טהראן", ילדים שעלו מצפון אפריקה, סוריה, עיראק, תימן ואף מאנגליה ומארצות הברית.
במהלך שנות ה-50 ייסד את הישיבה החקלאית בכפר הרא"ה בה חינך לשילוב של תורה ועבודה.
בין תלמידיו ניתן למצוא אנשי מפתח בחברה הישראלית, ביניהם ראש אמ"ן לשעבר האלוף אהרן זאבי-פרקש, ועוד רבנים, פרופסורים ואנשי רוח.
מיץ מלפפונים

מיץ מלפפונים הוא מיץ פירות המופק מסחיטת מלפפונים. מיץ המלפפון מכיל 98% מים. מיץ מלפפונים הוא הבסיס למאכלים כמו מרק מלפפונים ורטבים לסלטים, 
הוא משמש כרכיב עיקרי במשקאות וקוקטיילים רבים כגון בלאדי מרי. 
במיץ המלפפונים יש כמויות משמעותיות של אשלגן ויש בו ערך גבוה של ויטמין A. המיץ מכיל גם כמויות משמעותיות של סיליקון ומכיל גם סטרול. כמו כן, מיץ המלפפונים משמש כמרכיב קוסמטיקה בסבונים, שמפו, תחליבים ואף בבשמים ומטהרי אוויר.
מיץ המלפפונים שימש ברפואה המסורתית של רוסיה על מנת לסייע בטיפול דלקת בדרכי הנשימה וגרם להפחתת שיעול מתמשך. במקומות אחרים, הוא שימש על מנת להרגיע את הצרבת ולהפחית את החומצה בקיבה.מיץ המלפפונים גם מרגיע כוויות ופריחות וידוע כדוחה נגד כיני עץ גדי-עש.