google/wiki40b huggingface dataset:
שמואל ברקוביץ

המעמד של ירושלים במשפט הבינלאומי והישראלי

במאמרו זה מפרט ברקוביץ את הדעה בה מחזיקים מומחים בעלי שם עולמי למשפט בינלאומי על מעמדה החוקי של ירושלים לפיה ישראל רכשה כדת וכדין, גם מבחינת המשפט הבינלאומי, את הריבונות בשני חלקיה של ירושלים.
עם סיום המנדט הבריטי ב-1948, נוצר ריק מדיני בירושלים - עיר ללא ריבון, שניתן היה למלאו רק בפעולה חוקית. פעולה חוקית ראשונה - הפיכת ירושלים לעיר בינלאומית על פי החלטת החלוקה של האו"ם, סוכלה על ידי התוקפנות הערבית, התחלפה בפעולה חוקית אחרת - כיבוש ירושלים המערבית מתוך הגנה עצמית על ידי ישראל. לפיכך ישראל היא הריבון החוקי בירושלים המערבית.
באותו האופן רכשה ישראל כדין את הריבונות גם בירושלים המזרחית במסגרת מימוש זכותה הטבעית להגנה עצמית מפני מתקפתה של ירדן עליה במהלך הקרב על ירושלים במלחמת ששת הימים.
הזכות להגנה עצמית מוכרת במשפט הבינלאומי כחריג לגיטימי לאיסור על שימוש בכוח של מדינה אחת לכיבוש שטחים של מדינה אחרת מה גם שירושלים לא רכשה לעצמה על פי המשפט הבינלאומי את המעמד של 'שטח כבוש' - המדינה, ירדן, ממנה נכבש השטח הנידון לא הייתה הריבון החוקי בירושלים המזרחית משום ששלטונה שם הושג בדרך בלתי חוקית - מלחמה שבאה לסכל את החלטת האו"ם לחלוקת ארץ ישראל המערבית למדינה יהודית ומדינה ערבית.
מחקר חתך

מחקר חתך (באנגלית: Cross-sectional study) הוא סוג של מחקר אפידמיולוגי, המתאר את המצב בנקודת זמן ספציפית אחת או במשך תקופה קצרה. במחקר זה, נתוני החשיפה נאספים יחד עם נתוני המחלה מבין מגוון אוכלוסיות, מקרים ותופעות. המידע לגביי החשיפה והתחלואה נאסף סימולטנית ולא ניתן לקבוע מה קדם למה.
זהו מחקר מסוג מחקר תצפית. במסגרת מחקר חתך, בוחרים מדגם מתוך אוכלוסייה מסוימת ומנסים לקבל מידע על תחלואה, חשיפה לגורמי סיכון (כולל מאפיינים דמוגרפיים, מאפיינים סביבתיים ומאפיינים תורשתיים) והקשר ביניהן.
מחקרי חתך מספקים תמונת מצב של התוצאה ואת המאפיינים הקשורים אליה בנקודה מסוימת בזמן ולא ניתן להסיק מהם מה קדם למה ומה הוביל למה. לדוגמה: ממחקר חתך אפשר להסיק שאנשים מעשנים משתעלים יותר, אך לא ניתן להסיק מהם שעישון גורם לשיעול או ששיעול גורם לעישון.

מדדי קשר

מדד קשר במחקר חתך:
במדד הקשר אנו מחפשים את יחס השיעורים של הימצאות נקודתית= (point prevalence rate ratio (PRR. היכולת של מדד זה להעריך את הסיכון היחסי של החשיפה לגרום לתוצאה הוא פונקציה של יחס בין ההיארעות להימצאות נקודתית.
נחשב את שיעור ההימצאות:
(prevalence odds = point prevalence(pp) / (1-pp
(incidence X duration= point prevalence(pp) / (1-pp
point prevalence(pp) = (1-pp) X incidence X duration
כלומר,
'Prev'- הימצאות נקודתית ((point prevalence (pp)
'q'- היארעות (incidence)
'Dur'- משך המחלה (duration)
סימן לנוכחות או היעדר של חשיפה מסומן על ידי + או - בהתאמה.
+prev - הימצאות נקודתית של המחלה בקרב החשופים
-prev - הימצאות נקודתית של המחלה בקרב הלא חשופים
מכיוון שאחד המרכיבים של הנוסחה הזאת (-q+/q) הוא הסיכון היחסי, ניתן לכתוב משוואה זו כך:
ככל שההבדל בין החשופים והלא חשופים הוא גדול יותר, כלומר יותר חשופים החולים במחלה מאשר לא חשופים, כך נקבל PRR גדול יותר המצביע על סיכון יחסי של החשיפה לגרום לתוצאה.
Was soll ich aus dir machen, Ephraim, רי"ב 89

Was soll ich aus dir machen, Ephraim (בעברית: איך אתנך, אפרים), רי"ב 89, היא קנטטה שהלחין יוהאן סבסטיאן באך בהיותו בלייפציג. ביצועה הראשון היה ביום ראשון ה-22 שלאחר חג השילוש הקדוש, ב-24 באוקטובר 1723.

רקע

באך עבד כנגן עוגב בעיר מילהאוזן בין 1707 ל-1708, אך שלח ידו גם בהלחנת קנטטות. לאחר מכן היה מלחין החצר של הדוכס בוויימאר מ-1708 עד 1717, וחיבר שם כ-20 קנטטות "דתיות" שנועדו לביצוע כחלק מתפילת יום ראשון בכנסייה. לאחר מכן עבר לעיר קטן, התמנה לקאפלמייסטר וחיבר שם מוזיקה בסגנון חופשי ולא דתי.
במאי 1723 התמנה באך לתפקיד מנצח המקהלה ואחראי על המוזיקה בכנסיות המרכזיות בלייפציג. הוא חי ופעל בעיר כ-27 שנים, עד מותו. שם כתב את רוב הקנטטות שלו: מתוך יותר מ-200 קנטטות שידוע עליהן כיום, פחות מ-40 נכתבו עד הגיעו ללייפציג וכל השאר נכתבו בעיר; בדומה לעבודתו בוויימאר, מטרתו הייתה להלחין קנטטה עבור כל מועד בשנה הליטורגית, כלומר ימי ראשון וחגים, תוך כמה שנים. עם זאת, בגלל העומס הגדול והקושי בהלחנת יצירות כה רבות, נהג מדי פעם לבצע שוב קנטטות ישנות שלו, לעיתים עם עריכות ושינויים קלים או הרחבות.
קנטטה זו הייתה העשרים במספר שהלחין באך מאז החל למלא את תפקידו בלייפציג. הקנטטה הקודמת שהלחין היא רי"ב 109.
ב-1872 הוציאה לאור חברת באך את הקנטטה לראשונה, בכרך 20 של פרסומיה.

הקלטות

היצירה הוקלטה במלואה 11 פעמים בהקלטות מסחריות. בין המנצחים שביצעו את ההקלטות ניתן לציין את גוסטב ליאונהארדט (ב-1978), טון קופמן (ב-1998), מסאקי סוזוקי (ב-2000) וג'ון אליוט גרדינר (ב-2000).
יחסי אסטוניה–סן מרינו

היסטוריה

היחסים הדיפלומטיים בין אסטוניה לסן מרינו כוננו ב-9 ביולי 2003. השגרירה הראשונה של סן מרינו באסטוניה, סילביה ברטי, העבירה את כתב האמנתה לנשיא טומאס הנדריק אילווס ב-21 בפברואר 2008. השגריר של אסטוניה בסן מרינו הוא תושב רומא.
מעלול

היסטוריה

על פי סקר ארכאולוגי שבוצע באזור, התקיים יישוב באתר בתקופות הברונזה הקדומה והתיכונה, הברזל, הפרסית, ההלניסטית, הרומית והביזנטית.
בקרבת היישוב הקדום נמצאה "כתובת שבת" שלדעת החוקרים ציינה את תחום השבת של היישוב הקדום או של תל שמרון הסמוך.
בתחילת המאה ה-20 היו קרקעות הכפר בבעלות משפחת סורסוק, שישבה בביירות ותושבי הכפר חיו בכפר במעמד אריסים. בשנת 1931 רכשה חברת הכשרת היישוב את מרבית קרקעות הכפר (למעט כ-2,000 דונמים) מידי המשפחה.
במפקד האוכלוסין המנדטורי של 1931 נמנו בכפר 390 תושבים: 228 מוסלמים ו- 162 נוצרים. בכפר נמנו 90 בתי מגורים. בסקר הכפרים המנדטורי משנת 1945 השתרע הכפר ושטחיו החקלאיים על פני 4,698 דונמים, מתוכם 2,719 דונמים בבעלות יהודית ו-30 דונמים היו שטחים ציבוריים. לפי הסקר נאמדה אוכלוסיית הכפר ב-690 תושבים: 490 מתוכם מוסלמים.

לאחר 1948

במהלך מלחמת העצמאות, במסגרת מבצע דקל נגד צבא ההצלה, נכבש הכפר ב-15 ביולי 1948 על ידי כוח מחטיבת גולני. רוב בתי הכפר נהרסו ולאחר מכן עברו רבים מתושביו לנצרת וליפיע הסמוכות.
כיום חלקים מהכפר מצויים בשטחים סגורים שמחזיק צה"ל וחלק מהכפר משמש כיער קק"ל הקרוי יער כפר החורש. באתר הכפר נותרו שתי כנסיות, שאחת מהן שופצה בשנת 2010 ומופעלת על ידי צאצאי בני הכפר. כמו כן נותרו בשטח שרידי מסגד, בתי הקברות המוסלמי והנוצרי, בארות מים ובתי מגורים. הכנסיות מהוות אתר מורשת לאומית.
על חורבות בתי הקברות של הכפר הוקם בסיס של חיל האוויר. בעוד שהגישה לשתי הכנסיות והמסגד נותרה פתוחה, הכניסה לבתי הקברות נחסמה לאחר הקמת הבסיס. ביוני 2019 קיבלה סלוא סאלם קובטי, ילידת הכפר המתגוררת בכפר כנא, רשות לבקר שלוש פעמים בשנה בבית הקברות הנוצרי, בו קבורים אביה ובני משפחה נוספים, ולתחזק את הקברים בזמן הביקור.
מתאו אלמן

מתאו אלמן (בספרדית: Mateo Alemán;‏ 1547 – 1615) היה סופר ספרדי.

ביוגרפיה

מתאו אלמן היה בן למשפחת אנוסים מסביליה. בשנת 1564 הוא סיים את לימודיו באוניברסיטה המקומית, ואחר עבר ללמוד בסלמנקה. ב- 1571 נשא לאישה את קטאלינה ד'אספינוסה, אך נישואים אלה לא היו מוצלחים והוא סבל מקשיים כספיים. מ-1571 עד 1588 שימש כפקיד במשרד האוצר הספרדי. ב-1594 נעצר באשמת מעילה, אך שוחרר במהרה. בשנת 1599 התפרסם חלקה הראשון של יצירתו הידועה ביותר, "השודד" או "חייו של גוסמאן מאלפראצ'ה". יצירה זו היא הראשונה, שאין מחלוקת על השתייכותה לז'אנר הרומן הפיקרסקי הספרדי. הספר הודפס בשש עשרה מהדורות בחמש השנים לאחר צאתו לאור, והשפיע רבות על הספרות בת הזמן. ב- 1600 תורגם לראשונה לצרפתית, ובשנת 1604 התפרסם חלקו השני. באותה שנה פרסם את חיבורו "אנטוניו הקדוש מפאדובה" ואת גירסתו לשני מזמורי תהילה של הורטיוס.
בשנת 1608 היגר למקסיקו והקים בה בית דפוס. ב-1609 פרסם בעיר מקסיקו את חיבורו "אורטוגרפיה קאסטלאנה" שעסק ברפורמה של הדקדוק הספרדי.
יצירת המופת שלו, "חייו של גוסמאן מאלפראצ'ה" תורגמה שוב לצרפתית ב-1619 על ידי המשורר ז'אן שאפלן. ב-1623 היא תורגמה ללטינית ובאותה שנה לאנגלית על ידי ג'יימס מאב.
מרדכי שוורץ (משק שוורץ)

מרדכי שוורץ (1907 מלאווה, פולין - 1989 ישראל) היה מייסד ענף גידול קרפיונים למאכל בבריכות דגים בישראל. הקים תשתית לבריכות דגים במספר מקומות בישראל. יסד (בשיתוף אחיו) משק חקלאי פרטי לגידול קרפיונים בעמק החולה בשם "משק שוורץ". תרם רבות לפיתוח ענף המדגה בעמק.

השנים הראשונות

שוורץ נולד בפולין אך גדל בווינה שבאוסטריה למשפחה אמידה ובעלת מוניטין ומסורת בתחום גידול הדגים באוסטריה. ב-1926 עלה ארצה. ב-1928 סיים לימודיו בבית הספר החקלאי במקווה ישראל. 
את ניסיון הגידול הראשון עשה שוורץ ב-1927, עוד בהיותו תלמיד במקווה ישראל. בעידוד של מנהל המוסד, אליהו קראוזה, הקים במקווה ישראל בריכת דגים מבטון והכניס בה קרפיונים ששלח לו אביו. הניסיון נכשל עקב התנגדות שלטונות הבריאות המנדטוריים, בראשותו של ד"ר רפאל אופלטקה, שטען שהבריכה תביא יתושי מלריה.
ב-1929 (לאחר סיום לימודיו) עבר לגור בקיבוץ כפר גלעדי שם עסק בחקלאות אך ב-1932 עזב את הקיבוץ על מנת לממש את חלומו לעסוק בגידול דגים.
לאחר עזיבת הקיבוץ הקים שוורץ בריכות דגים במספר מקומות כמו תל עמל, עין חרוד, נחל תנינים (ליד בנימינה), במעיינות נחל נעמן, בתל חי ועוד.
ב-1934 הקים, יחד עם ברנקו זיצר, בריכות דגים ליד מעיינות אפק בעמק זבולון (בקרבת מבצר כורדני). השותפות עם זיצר התפרקה ב-1937 ומשפחת שוורץ עזבה את המקום.
ב-1939 הקים בריכות בשיתוף קיבוץ דפנה.

משק שוורץ

ב-1940 הגיע מרדכי עם אחיו, משה ופייבל, לתל נעמה, השוכן ממערב לכפר בלום, ושם הקימו את משק שוורץ (שנקרא רשמית נעמה) . 
המיבנים במשק (5 מיבנים) תוכננו על ידי האדריכל אריה שרון והם שימשו למגורי האחים שוורץ וכן למגורי 8 משפחות פועלים. מסביב למשק נחפרו בריכות הדגים בשטח של כ-900 דונם. את המים לבריכות העבירו מנחל החצבאני. כבר ב-1941 החל שיווק תוצרת המשק. 
ב-1948 עם פרוץ מלחמת העצמאות החלו ערביי הכפר הערבי השכן, אל-נאעמה, להטריד את יושבי המשק. המצב הביטחוני גרם לרוב דיירי המקום לנטוש את המקום בהשאירם מאחור רק את מרדכי שוורץ ושני עוזרים שפעלו לבצר את המקום. על אף יחסי הכוחות הלא מאוזנים לא העזו הערבים לכבוש את התל. עם סיום המלחמה המשיך מרדכי שוורץ לגור על התל עם אחיו פייבל ואף שיפצו את הבריכות וחזרו לגדל דגים אך משפחתם (שגרה בחיפה) ופועליו לא הסכימו לחזור לתל. 
שוורץ פעל רבות לקידום ענף המדגה בקיבוצי הסביבה. יחסים אלו נפגעו עקב סירובה של המשפחה להשתמש בשירותי תנובה לשווק תוצרת הדגה. 
החווה פעלה עד לשנת 1971 אז הועברו האדמות לקק"ל והוחכרו לקיבוץ משגב עם. במהלך שנות ה-80 יובשו הבריכות וב-1989 עברו האדמות לידי מינהל מקרקעי ישראל.

המחלוקת על הראשוניות

ההיסטוריונים חלוקים על הראשוניות של מרדכי שוורץ וחלקם נותנים את הבכורה לקיבוץ תל עמל (כיום ניר דוד). מבחינה כרונולוגית החל שוורץ לגדל דגים כבר ב-1927 בעוד שבתל עמל החלו לגדל דגים ב-1939 עובדה התומכת בראשוניות של שוורץ. יחד עם זאת אין ספק שבתל עמל היקף הייצור היה גדול יותר ולכן מבחינה מסחרית יש ראשוניות לתל עמל.
פגר

נבלה, או פגר, היא גופת בעל חיים מת. זהו מקור מזון חשוב עבור טורפים גדולים ואוכלי-כל במרבית המערכות האקולוגיות. הניזונים מנבלות נקראים אוכלי נבלות או אוכלי פגרים. 
נבלה מתחילה בתהליך הריקבון, החל ממותו של בעל החיים. היא מושכת חרקים ומתרבים בה חיידקים, וכתוצאה מכך מתפשט ריח עז ואופייני בקרבת הנבלה. פטריות וצמחים אחדים "מחקים" ריח זה, במטרה למשוך אליהם חרקים מפרים ומאבקים.
ישנם חיות כמו האופוסום המידמות לפגר כדי להינצל מטורפים שלא אוכלים נבלות.
נבלות הן כר פורה למחוללי מחלות שונים.
שימלה

היסטוריה

האזור בו נמצאת כיום העיר שימלה היה חלק מממלכת נפאל, ונקרא שְיָאמְלָה, על שם שיאמלה דֶוִוי, אחת מהתגלמויותיה של האלה קאלי.
צ'ארלס קנדי, עובד ציבור סקוטי, היה הבריטי הראשון שבנה לו בית קיץ בשימלה ב-1822, ובתוך כמה עשרות שנים כבר הפכה העיר לבירת הקיץ של הודו הבריטית, מפלט לאנשי הממשל ובני משפחותיהם מן החום והלחות הבלתי-נסבלים בדלהי, כמו גם מיתושי המלריה. עברה האימפריאלי של שימלה ניכר בכל מקום - מבני ציבור ויקטוריאניים גדולים ובתי מידות פרטיים, כמו גם קו הרכבת קלקה - שימלה, אחד הבודדים בהודו בעל מסילה צרה, ומפעל הנדסי כביר בטכנולוגיה של זמנו.
אחד המבנים המפורסמים בעיר הוא מעון המשנה למלך הודו (שעמד בראש הודו הבריטית), הבנוי בסגנון טירת אבן סקוטית. במבנה זה נחתמו הסכמי שימלה, שהסדירו את חלוקת הודו ויצירתה של פקיסטן ב-1945 וב-1947 (גם הסכמי הפסקת האש אחרי מלחמת הודו-פקיסטן ב-1971 נחתמו בעיר). כיום הבניין משמש את המכון ההודי ללימודים מתקדמים (IIAS), ורק חדרים ספורים בו פתוחים לציבור, וכן הגנים רחבי הידיים המקיפים אותו.

שימלה כיום

על פי מפקד האוכלוסין מ-2001 גרים בשימלה 142,161 תושבים, 57% מהם גברים. שיעור האוריינות 84%, גבוה בהרבה מהממוצע הלאומי. כ-10,000 תיירים מגיעים לעיר מדי קיץ, ומספר דומה של תושבים עוזב את העיר בחורף.
אלכסנדר איוואנצ'נקוב

ביוגרפיה

אלכסנדר איוואנצ'נקוב נולד בעיירה איוואנטייבקה במחוז מוסקבה למשפחת פקיד ממוצא רוסי. בשנת 1942 נהרג אביו במלחמת העולם השנייה. אמו נפטרה בשנת 1947, והוא גדל בבית אחות של אביו. 
בשנת 1958 הוא סיים בהצטיינות בית הספר, והתקבל ללימודים במכון למהנדסי תעופה במוסקבה. לאחר סיום לימודי הנדסה נקלט במחלקת תכנון מס' 1. איוואנצ'נקוב היה שותף לתכנון מספר חלליות.
בשנת 1973 נכלל ביחידת הקוסמונאוטים. במהלך המחצית השנייה של שנות ה-70 של המאה ה-20 הוא היה חבר של צוותי משנה של מספר משימות חחלל.
בשנת 1978 הוא  ביצע טיסה בחללית סויוז 29 לצד ולדימיר קובליונוק. במהלך טיסה זו זה שנשכה 145 ימים הוא ביצע גם פעילות חוץ-רכבית. 
בשנת 1982 נערכה הטיסה השנייה בחללית סויוז T-6. לאחר טיסה זו הוא כתב ספר על הכנות לטיסה ומהלכה.
במקביל לחברותו בצוות קוסמונאוטים הוא המשיך בעבודתו על תכנון חלליות.
פסטיבל פליציה בלומנטל למוזיקה

פסטיבל פליציה בלומנטל למוזיקה הוא פסטיבל למוזיקה קלאסית המתקיים במוזיאון תל אביב לאמנות. הפסטיבל נוסד על ידי מרכז פליציה בלומנטל למוזיקה בשנת 1999 והוא מתקיים מדי שנה בחודש מאי במשך שבוע. הפסטיבל קרוי על שמה של הפסנתרנית פליציה בלומנטל.
תחומי הפסטיבל הם רחבים ומגוונים. הפסטיבל כולל קונצרטי מוזיקה קאמרית, מוזיקה תזמורתית, הרכבים קוליים, אנסמבלים המתמחים במוזיקה מוקדמת, רסיטלים לפסנתר ורסיטלים ווקלים ומוזיקה עממית. בפסטיבל תוכניות העוסקות במחול, בתיאטרון, בקולנוע ובספרות. בשנים האחרונות נוסף לפסטיבל גם שבוע הגיטרה.
המייסדת והמנהלת האמנותית של הפסטיבל היא אנט סלין. המנהלת הכללית היא אביגיל ארנהיים ועורך תוכניות הגיטרה הוא יהודה שרייר.
ירייה לא מכוונת

עלילת הספר

עלילת הספר נפתחת כאשר הבלש הפרטי ספנסר, גיבורו הראשי של פרקר, נשכר על ידי מרי לו בקמן, תושבת העיירה הקטנה פוטשוט שבמדבר הקליפורני, המשוכנעת שבעלה סטיב, מאמן פוטבול אשר שירת בשעתו בחיל הנחתים, נרצח משום שסירב לשלם דמי חסות לכומר, ראש כנופיית העמק, אשר סוחטת דמי חסות מתושבי העיירה. לרצח לא היו עדים, והמשטרה המקומית לא שיתפה פעולה בחקירה. ספנסר נדרש להתמודד עם הכומר וכנופייתו ומגייס לשם כך את חבריו הטובים ובהם הוק, שותפו וחברו הטוב.
מעיין פועם

מעיין פועם הוא סוג של מעיין קארסטי, אשר במקום לנבוע בקצב קבוע, הוא פורץ בקילוחים באופן קצוב כפעימות לב. ספיקה בלתי רציפה זו נגרמת מאגירתם של מי תהום בחללים קארסטיים בסלע, אשר מגיעים לסף מילוי מקסימלי, ואז מתרוקנים בבת אחת. משוער שיש רק כמאה כאלה בכל העולם.

מעיינות פועמים בישראל

ארץ ישראל מבורכת במעיינות קארסטיים בשל סלעי הגיר והדולומיט הנפוץ בה, בהרי יהודה, הכרמל, הגליל והחרמון. כמות המשקעים באזורים אלה מספיקה כדי לאפשר את היווצרותן של תופעות קארסטיות שונות, ובהן גם מעיין פועם. בין המעיינות הפועמים המוכרים בארץ ניתן למנות את מעיינות ראש העין המשמשים כמקורות נהר הירקון; מעיינות בנחל עמוד (אחד מהם אף נושא את השם 'עין פועם'), עין מבוע שבנחל פרת ועוד.
מעיין פועם אחד שפעימותיו פסקו הוא הגיחון, שבתחתית עיר דוד בירושלים. מקורות שונים מלמדים כי מעיין זה פעם עד שנות ה-70, וייתכן שזוהי גם הסיבה לשמו התנ"כי, המתבסס על "גיחת" המים לפתע מבטן האדמה. שינויים הידרולוגיים במערך העירוני של ירושלים (ואפשר שאף תזוזות טקטוניקות), השפיעו על מצב האקוויפר, ובעקבות כך הפך הגיחון בהדרגה למעיין קארסטי רגיל, בעל ספיקה רציפה.

מעיין פועם בפולקלור

תופעת המעיין הפועם נפוצה, כאמור, ברחבי הארץ, ועד שנחקרה באופן מדעי בידי הידרולוגים, התקשו יושבי הארץ להסביר את סיבת הפעימות. בעקבות כך התפתחה האגדה על פיה בתוך המעיינות שוכנים שדים, "השותים" את המים בכל פעימה, וגוזלים אותם מבני האדם.
כומר קתולי בשם דה-מזיר, שחצה את נקבת השילוח ב-1817, מצא עצמו נתון להתקפת המקומיים, מפני שסברו כי הוא השד של המעיין. מקור בן התקופה מספר על האירוע המסעיר:
"הוא נכנס לנקבה שעה שחלה הפסקה בזרימת המים, והוא עבר בה תוך אלף סכנות, עד שיצא בצד השני. כשראו בני המקום מישהו יוצא לפתע מהמערה, והוא כולו רטוב ומכוסה קורי עכביש, חשבוהו לרוח רעה האחראית להפסקת זרימתם של מי המעיין. לאחר שנרגעו מתדהמתם, תפסו את דה-מזיר המסכן והתחילו להכות בו באבנים ובמקלות. למזלו, התחילו שוב המים לזרום, ובאותו רגע והוא ניצל."
— נתן שור, "מסע אל תוך הנקבה", עתמול כרך ד גיליון 5 (25), ירושלים 1979, עמ' 19
ז'אן-פרנסואה שמפוליון

חייו

שמפוליון נחשב לילד פלא, כשכבר בגיל 10 ניסה לפענח את אבן רוזטה, שחייליו של נפוליאון גילו בעת פלישת נפוליאון למצרים ב-1799. בגיל 20 הוא כבר שלט במספר רב של שפות, בהן: עברית, ערבית, פרסית, לטינית, יוונית וסינית.
אבן רוזטה הכילה כתב זהה בשתי שפות: יוונית (שפה שבה שלט שמפוליון), ומצרית כתובה בשני סוגי כתב: הכתב הדמוטי (כתב ששימש לצורכי יום-יום במצרים), וכתב החרטומים המצרי ששימש את כוהני הדת המצרית - כתב שלא היה מובן להמוני העם, ושהכוהנים השתמשו בו גם כשפת סתרים לצרכים הפנימיים שלהם.
בפיענוח כתב החרטומים נעזר שמופליון בעבודתו של הפיזיקאי הבריטי תומאס יאנג, שהראה כי הן הכתב הדמוטי והן הכתב ההירוגליפי מכילים גם סימנים אלפביתים וגם סמלים, שיש ביניהם קשר הדוק.
את פריצת הדרך חולל שמפוליון בשנת 1822. תוך שהוא נעזר בשפה הקופטית, הצליח שמפוליון להבין את הערך הפונטי של ההירוגליפים. ובכך הוכיח את העובדה שההירוגליפים מייצגים "שפה מדוברת". הוא ידע שעל האובליסקים מצוינים שמות הפרעונים, ולכן החל לנסות לפרש את הציורים שהיו עליהם. משם, ובעזרת אבן רוזטה, דרכו לפענוח הכתב הייתה קצרה. את תמונות ההירוגליפים שהיו על האובליסקים הוא קיבל מחבר ששהה במצרים דרך הדואר.
ב-1828 הפליג למצרים במשלחת מחקר צרפתית-טוסקנית.
שמפוליון נפטר ב-1832 בגיל 41, לאחר אירוע של התקף לב.
דייזי דאורה

ביוגרפיה

דאורה נולדה בפוטסדאם למשפחה אריסטוקרטית (Daisy Freiin von Freyberg zu Eisenberg), היא התחילה את הקריירה הקולנועית שלה ב-1929 ששיחקה בסרט "תיבת פנדורה" המבוסס על מחזה מאת פרנק ודקינד שזכה להצלחה רבה ובאותה שנה שיחקה בתפקיד הראשי בסרט "הנעורים" ותפקיד קטן בסרט "לילה הונגרי", ב-1930 שיחקה בקומדייה "רק בריין".
ב-1931 נבחרה למיס גרמניה בטקס שנערך בבית מלון בברלין, היא ייצגה את גרמניה בתחרות היופי הבינלאומית, שם הגיעה לאחד המקומות הראשונים.
היא נישאה לפוליטיקאי חבר המפלגה הנאצית אוסקר שליטר, היא הרבתה להתלוות אליו במהלך ביקוריו הדיפלומטיים, לזוג נולדו שני ילדים.
ב-1955 גרמה דאורה לתקרית דיפלומטית בעת ששימש בעלה כשגריר בפועל בלונדון, כאשר במהלך קבלת פנים אותה ניהלה בשגרירות התייחסה לבריטניה כאל ארץ אויב של מדינתה.
לודוויג אוגוסט, דוכס אנהלט-קתן

ביוגרפיה

לודוויג אוגוסט נולד ב-16 בספטמבר 1802 בקתן, ארבעה ימים לאחר מותו של אביו לודוויג, נסיך אנהלט-קתן, מאשתו לואיזה, נסיכת הסן, בתם של לודוויג הראשון, הדוכס הגדול של הסן ולואיזה, נסיכת הסן-דרמשטאדט. שנה אחת מאוחר יותר, דודו, אוגוסט כריסטיאן, דוכס אנהלט-קתן התגרש מאשתו אחרי אחת עשרה שנים של נישואין, ללא ילדים, ולא הראה שום עניין להתחתן שוב, ובעקבות כך הפך לודוויג אוגוסט ליורש העצר.
כאשר אוגוסט כריסטיאן פרידריך נפטר בשנת 1812, לודוויג אוגוסט ירש אותו בגיל עשר, ולאופולד השלישי, דוכס אנהלט-דסאו, שימש כעוצר עד מותו בשנת 1817, ולאחר מכן נכדו, לאופולד הרביעי, דוכס אנהלט-דסאו שימש כעוצר בשם לודוויג אוגוסט.
לודוויג אוגוסט מת ב-18 בדצמבר 1818 בלייפציג, כשהיה רק בן שש עשרה שנים, והוחלף על ידי דודנו, פרידריך פרדיננד, דוכס אנהלט-קתן, מבית אנהלט-קתן-פלס.
טבח נמרסדורף

טבח נֶמֶרְסְדוֹרְף אירע בזמן מלחמת העולם השנייה, ב-2 באוקטובר 1944, כאשר הגיע הצבא האדום לכפר הגרמני נמרסדורף (Nemmersdorf, כיום נקרא מאיאקובסקויה , במחוז קלינינגרד) במזרח פרוסיה. החיילים הסובייטיים טבחו באזרחים הגרמניים, וכן באזרחים צרפתיים ובלגיים ששהו במקום. העובדות על האירוע שנויות במחלוקת: מרבית החוקרים סבורים שהטבח אכן אירע, אף כי משרד התעמולה הנאצי ניפח את ממדי האירוע למטרות תעמולה.

האירוע

הגדוד השני, מחטיבת הטנקים ה-25, השייכת לקורפוס הטנקים השני של הארמייה הסובייטית האחת-עשרה, חצה את גשר אַנְגְרַפַּה והקים ראש גשר על הגדה המערבית של הנהר. כוחות גרמניים ניסו לכבוש מחדש את הגשר, אך התקפותיהם נהדפו על ידי הטנקים הסובייטיים וכוחות חיל הרגלים המסייעים.
בזמן הפצצה אווירית תפסו כמה חיילים סובייטיים מחסה בבונקר מאולתר שבו כבר שהו 14 גברים ונשים מקומיים. על פי עדותה של גֶרְדָה מֶצ'וּלָט, שנפצעה קשה, כאשר הגיע קצין סובייטי ופקד על האזרחים לצאת החוצה, ירו החיילים הרוסים באזרחים הגרמנים מטווח קרוב. במהלך הלילה, חטיבת הטנקים ה-25 הסובייטית צוותה לסגת בחזרה מעבר לנהר ולתפוס עמדות מגננה לאורך נהר הרוֹמִינְטֶה (כיום נקרא קראסנאיאה (אדום ברוסית)). הוורמאכט השתלט על נמרסדורף וגילה את התרחשות הטבח.

ראיות

הגרמנים ארגנו ועדת חקירה בינלאומית לחקר המקרה, בראשות האסטוני היַלְמַר מַאֵה ונציגים אחרים ממדינות נייטרליות, כגון ספרד, שוודיה ושווייץ. הוועדה שמעה דיווחים מוועדה רפואית. זו דיווחה שכל הנשים בין המתים נאנסו (גילאיהן בין 8 ל-84). משרד התעמולה הנאצי (בנפרד מן הוועדה), השתמש בבטאון המפלגה, "פלקישר באובכטר", וביומן הקולנוע השבועי, ה"ווֹכֶנשָׁאוּ" (Wochenschau), להאשים את הצבא האדום ברציחת עשרות אזרחים בנמרסדורף ובהוצאה להורג ללא משפט של כחמישים שבויי מלחמה צרפתיים ובלגיים, אשר נצטוו לטפל בסוסים, אך נחסמו על ידי הגשר. נטען שהאזרחים נרצחו במהלומות אתי חפירה או קתות רובים.

ספיקות וחקירה מחודשת

עד לשנת 1991 והתפרקות ברית המועצות, סברו רוב החוקרים במערב כי אכן טבח נמרסדורף התרחש במלוא עוצמתו. בתקופת המלחמה הקרה לא היה הדבר מקובל פוליטית להגן על ברית המועצות, והיה ידוע כי אירעו מקרים אחרים, דוגמת טבח יער קאטין, בהם אמנם התגלתה ברית המועצות במלא אכזריותה. הטענה כאילו נעשה שימוש ציני בתעמולה על ידי משרד התעמולה הנאצי, עשויה הייתה להישמע כמגננה ללא ראיות מצד הסובייטים, אל מול התמונות ושמות הנרצחים שעמדו בפני החוקרים המערביים.
מגמה זו החלה להשתנות בשנת 1991, עם התפרקות ברית המועצות, כאשר הארכיונים הסובייטיים הפכו לזמינים עבור החוקרים, ובהם גם ארכיוני הצבא הסובייטי. ההיסטוריון ברנרד פיש, שהיה בצעירותו חייל בוורמאכט, ונכח בעצמו בנמרסדורף לאחר הטבח, החליט לחקור את העניין להפריד בין העובדות לבין פרסומי משרד התעמולה הנאצי. בספר עיון מחקרי שהוציא בשנת 1997 הוא שילב את החומר שנותר ברשומות ובהצהרות הרוסיות עם עדויות רבות משני הצדדים. פיש מצא תיעוד ל-23 מקרי רצח של אזרחים בכל נמרסדורף, ולעוד 38 מקרי רצח בכפרים סמוכים, וכן מצא תיעוד לעשרה מקרי מוות נוספים לא מוסברים בנמרסדורף. אולם לפי גילויי מחקרו, שאר תושבי הכפר לא נרצחו, ושמות הנרצחים השונים הנוספים לא היו בזמן האירוע בנמרסדורף, וכפי הנראה גופותיהם הובאו מכפרים אחרים או מהחזית, לאחר הטבח המיוחס, כך שכפי הנראה חלק גדול מהנרצחים לא היו קרבנות טבח שביצע הצבא הסובייטי בנמרסדורף. לפי הידוע כיום, אמנם בוצע בנמרסדורף רצח חפים מפשע, על ידי חיילי הצבא הסוביטי, וכפי הנראה אירעו גם מעשי אונס, אך סביר שהדבר לא אירע בסדר הגודל שתואר על ידי גרמניה הנאצית ונופח לממדים גדולים בהרבה, לצורכי תעמולה.
גבריאל מרקאדו

קריירת מועדונים

מרקאדו התחיל את הקריירה שלו בראסינג קלוב. ב-21 בפברואר 2007 מרקאדו ערך את הופעת הבכורה שלו בהפסד 1-0 לסן לורנצו.
ביולי 2010 חתם באסטודיאנטס לה פלאטה ששילמה 800 אלף דולר עבור 50% מכרטיס השחקן שלו. בעונתו הראשונה, זכה עם אסטודיאנטס באליפות האפרטורה.
ביולי 2012 חתם בריבר פלייט. עם ריבר זכה באליפות אחת (פינאל 2014), בקופה קמפאונאטו, בגביע סודאמריקנה (2014) בגביע רקופה סודאמריקנה (2015), בגביע ליברטדורס (2015), בגביע סורוגה בנק (2015) ובגביע ארגנטינה (2016).
ב-4 באוגוסט 2016 חתם בסביליה תמורת 2.5 מיליון אירו ובנוסף ריבר תקבל 20% ממכירה עתידית של השחקן. ב-20 באוגוסט 2016 מרקאדו ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 4-6 נגד אספניול.
ב-11 ביוני 2019 חתם בא-ריאן.

קריירה בינלאומית

מרקאדו שיחק בצעירותו בנבחרת הנוער של ארגנטינה, עמה זכה באליפות העולם בכדורגל עד גיל 20 בשנת 2007.
ב-10 בפברואר 2010 מרקאדו ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת בניצחון 1-2 נגד ג'מייקה. ב-24 במרץ 2016 מרקאדו הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 1-2 נגד צ'ילה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2018.
מרקאדו השתתף עם הנבחרת בקופה אמריקה 2016 ומונדיאל 2018. ב-30 ביוני 2018 מרקאדו כבש בהפסד 4-3 לצרפת במסגרת שמינית גמר המונדיאל.
פשיסחה

יהודי פשיסחה

העיירה נודעה כמקום מושבם של מנהיגים חסידיים בולטים, בהם רבי יעקב יצחק מפשיסחה ("היהודי הקדוש") ותלמידו רבי שמחה בונים מפשיסחה. מתלמידיהם וצאצאיהם יצאו חסידויות רבות, שרובן הלכו בדרכם המכונה שיטת פשיסחה. בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-2,500 יהודים, מתוך כ-3,200 תושבים, והתקיימה בה פעילות של המפלגות היהודיות השונות.
עם כיבוש העיירה בידי הגרמנים בספטמבר 1939, הוטלו על יהודיה גזירות שונות, והם נלקחו לעבודות כפייה. באוגוסט 1942 רוכזו כ-5,000 יהודי העיירה והפליטים היהודים שהגיעו אליה בגטו מוקף גדר תיל שהוקם בה. בסוף אוקטובר 1941 נערכה בגטו שבעיירה אקציית חיסול, בה החולים והקשישים נרצחו במקום, וכל יתר היהודים שולחו למחנה ההשמדה טרבלינקה. לאחר הגירוש נהרס בית העלמין היהודי בעיירה, תוך שימוש במצבותיו כאבני בנייה, ובית הכנסת בעיירה הוסב למחסן תבואה.
מכ-2,500 יהודי פשיסחה ואלפי היהודים הנוספים שרוכזו בגטו שהוקם בה שרדו את השואה בין עשרה לשלושים איש.
משה שמואל ראב

ר' משה שמואל ראב (בן-עזר) (1862–11 במרץ 1955) היה ממייסדי פתח תקווה ויהוד.

ביוגרפיה

משה שמואל ראב נולד בסנט-אישטוון בהונגריה, בנו של אלעזר ראב, מראשוני חובבי ציון בהונגריה ואבי משפחת ראב, ממייסדי פתח תקווה. התחנך יחד עם אחיו יהודה ראב אצל בן דודם יהושע שטמפפר. לאחר ששטמפפר עלה לארץ ישראל, המשיך ראב ללמוד בתלמוד תורה בעיירה סמוכה.
בשנת 1875, בהיותו בן 13, עלה עם משפחתו לארץ ישראל. תחילה התיישבו בירושלים, שם היה מתלמידי הרב יוסף חיים זוננפלד. 
יחד עם משפחתו נמנה עם מקימי פתח תקווה. בשנת 1880 נשא את מרים אלטה, בת שמעון פייבל גינזבורג מירושלים. 
בשנת 1883 נמנה עם קבוצת החלוצים מפתח תקווה שייסדה את יהוד, יחד עם הביאליסטוקאים. עבד אצל אריה ליב פרומקין באחוזת לחמן. 
במשך שנים רבות היה חבר ועד המושבה, וחבר ועד ספר האחוזה של המושבה. מראשוני חברי אגודת "פרדס" של הפרדסנים הארץ-ישראלים. היה גבאי בבית הכנסת הגדול "בית יעקב", ופעיל בחברה קדישא המקומית. היה ממייסדי "מושב זקנים" בפתח תקווה ומגבאיו. 
נפטר בשנת 1955, אחרון מייסדי פתח תקווה. היה אב ל-6 בנים ו-3 בנות. בתו לאה נישאה למהנדס משה בן חורין.