google/wiki40b huggingface dataset:
המוזיאון הארכאולוגי של אדנה

היסטוריה

המוזיאון הוקם בשנת 1924, מיד לאחר מלחמת העצמאות של טורקיה והקמת הרפובליקה הטורקית, בתוך מבנה משטרה. אוסף המוזיאון הכיל בתחילתו עמודים, כותרות וסרקופגים שנמצאו בסביבת המבנה. אליאנקזייד חליל כמאל ביי (Alyanakzade Halil Kamil Bey) מאדנה מונה כמנהל המוזיאון. הוא הצליח להגדיל את האוסף ובעקבות זאת עבר המוזיאון ב-1928 למבנה המדרסה ששכן בבניין שהיה בעבר מסגד קאפר פאשה והוא נפתח לציבור. ב-1950 עבר המוזיאון למבנה נוסף, שמשמש היום את המוזיאון לאנתרופולוגיה של אדנה (Adana Ethnography Museum). בהמשך, גדל אוסף המוזיאון מתוך חפירות ארכאולוגיות שהתקיימו במישור צ'וקורובה. בין האתרים: טרסוס (Gözlükule, נחפר ב-1934), מרסין (Yumuktepe, נחפר ב-1936), ג'ייהאן (Sirkeli, נחפר ב-1938) ויורוויר (Yüreğir, Misis , נחפר ב-1958). לאחר גידול נוסף באוסף המוזיאון, שכיסה שטח גאוגרפי גדול מקהרמאנמרש ועד גזיאנטפ, עבר המוזיאון ב-7 בינואר 1972 למבנה בו הוא שוכן היום.
בפברואר 2015 פורסם כי בכוונת המוזיאון לעבור למתחם חדש וגדול יותר, המשתרע על שטח של 40 דונם ובכך יהפוך למתחם המוזיאונים הגדול ביותר בטורקיה. מתחם זה יכלול גם את המוזיאונים לאתנוגרפיה, תעשייה וחקלאות.

מבנה ותצוגה

מבנה המוזיאון הוא בעל שתי קומות. ברחבת הכניסה למבנה המוזיאון פסלים שונים: פסל אריה גדול מהתקופה החתית, שני פסלים של אוגוסטוס קיסר מסיליפקה (Silifke) ואוזונג'אבורצ' (Uzuncaburç) ופסלים נוספים. התצוגה כוללת  סרקופגים עם עיטורים עשירים, פכים, קטפולטות, כתובות, מזבחות ופריטים אדריכליים שונים. אוסף המוזיאון כולל יותר מ-18,100 מוצגים ארכאולוגיים ו-26,500 מטבעות.
התצוגה בקומת הקרקע מורכבת בעיקר מחפצים וממצאים עשויים מאבן. הממצאים החשובים כוללים סרקופג עשוי משיש מטרסוס, המתאר בתבליט את מלחמת טרויה. סרקופג זה ידוע בשם הסרקופג של אכילס גיבור מלחמת טרויה. סרקופג נוסף מתאר את מדוזה, דמות נשית מפלצתית במיתולוגיה היוונית, שהמביט בה ישירות היה הופך לאבן. סרקופג זה הוא מהעיר העתיקה אוגוסטה (Augusta), ששכנה מצפון לאדנה ועתה היא שקועה במימי אגם סייהאן, שנוצר בעקבות בניית סכר סייהאן (Seyhan Dam) על נהר סייהאן ב-1950. פסל ברונזה בגודל אדם מהעיר העתיקה מגארסוס (Magarsus), היום העיר הטורקית קאראטאש (Karataş) בנפת אדנה. כתובת דו לשונית (Çineköy inscription)  בשפות לווית ופיניקית מהמאה ה-8 לפנה"ס, שנמצאה ב-1997 בכפר צ'ינקוי (Çineköy), השוכן 30 ק"מ דרומית לאדנה. הכתובת עוסקת במלכי אדנה בעת העתיקה.
הקומה השנייה במוזיאון שוכנת באולמות המאורגנים לפי נושאים שונים. במוזיאון אולם מוקדש לממצאים המסודרים לפי סדר כרונולוגי. באולם מגוון רחב של ממצאים מתקופות פרהיסטוריות, החתית, אשורית, פיניקית, פריגית, פיסול הלניסטי. וממצאים מהתקופה הרומית והביזנטית ועד התקופה העות'מאנית. הממצאים כוללים מנחות, כלי חרס, מנורות שמן, פסלי אלילים ואלילות, דמויות של בעלי חיים ועוד. באולם מוצג פסל אל מתל חלף, ופסיפס אורפיאוס מנגן בכלי נגינה לירה. פסיפס זה התגלה ב-Tepebağ, שכונה עתיקה באדנה.
אולם אחר במוזיאון מוקדש לממצאים מהאזור שהגיעו מהחפירות ארכאולוגיות באזור ובאמצעות רכישות. הממצאים כוללים כלים מזכוכית, אריחים סלג'וקים וחתומות מתרבויות השונות.
באולם המטבעות מוצגים תכשיטים וחותמות. מטבעות מלידיה, שלה מיוחסת המצאת המטבע. בנוסף, מוצגות מנחות קבורה שנמצאו באזור אדנה.
הספרייה והמוזיאון הנשיאותיים על שם הרברט הובר

היסטוריה

בשנת 1954, קבוצת חברים של הנשיא לשעבר הרברט הובר הקימו קרן שעתידה היה לממן את מורשתו ואת חייו של הנשיא לשעבר. תחילה התכנון היה אמור להיות מבנה צנוע שיספר את חייו של הובר, חיי אשתו וכהונתו בתוך הבית הלבן. כאשר הובר שמע על כך, הוא החליט להפוך את המקום לספרייה נשיאותית שתיקרא על שמו.
המרכז נחנך רשמית ונפתח לציבור ב-10 באוגוסט 1962,  ביום ההולדת ה-88 של הובר. בניין הספרייה והמוזיאון המקורי הורחב מספר פעמים במספר הזדמנויות על ידי הארכיון הלאומי של ארצות הברית.
הקבוצה הירושלמית לקידום זכויות להט"ב

הקבוצה הירושלמית לקידום זכויות להט"ב הוקמה בשנת 2012 על ידי סטודנטים וסטודנטיות מהפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית, במטרה לפעול לקידום זכויות הקהילה הגאה באמצעות המשפט. הקבוצה מאמינה, כי מרבית זכויות הקהילה עוגנו באמצעות בתי המשפט, וחלק בלתי-מבוטל מההכרה, המודעות והלגיטימציה של הקהילה הגאה הושגה אגב ובזכות –מאבקים המשפטיים. לכן, הקבוצה הירושלמית שמה לעצמה את קיומו וקידומו של שיח ועיסוק אקדמי המפתח ומקדם את זכויות הקהילה הגאה, לצד פעילות קלינית אשר תסייע להטמיע ערכים אלו בפרקטיקה המשפטית, כיעד. 
בין פעילויותיה ניתן לציין את קיומן של הרצאות חודשיות במגוון נושאים הקשורים לקהילת הלהט"ב וזכויות חבריה וחברותיה; ארגון כנסים, כגון כנס "פונדקאות בישראל: תמונת מצב ומחשבות לעתיד"; קידום מחקרים ופרסומים אקדמיים, ובכל כך עריכת הספר "זכויות הקהילה הגאה בישראל: משפט, נטייה מינית, וזהות מגדרית"; פעילות מול גורמים מקצועיים וקהילתיים, כגון הופעה בפני הוועדה המיוחדת לפניות הציבור של הכנסת בנושא פונדקאות לבני זוג בני אותו המין, וכן בפני ועדת שרת הבריאות יעל גרמן שבחנה הסדרה מחדש של הליך הפונדקאות; ופיתוח הקורסים הנלמדים בפקולטה למשפטים.
אמברואז פרה

קורות חיים

פרה נולד בלוואל שבצרפת. בגיל 23 עבר לפריז. את הכשרתו הרפואית באנטומיה ובכירורגיה רכש בבית החולים הידוע הול דיה, שם שימש כשוליה. לאחר מכן הפך לכירורג צבאי, תפקיד אותו מילא בהצלחה מרובה במשך 15 השנים הבאות. הצלחותיו הרפואיות הקנו לו מוניטין גם מחוץ לצבא, ובהמשך התמנה למשרת הכירורג המלכותי בחצרו של המלך אנרי השני. הוא התמיד במשרה זו גם בחצר יורשיו המלכים
פרנסואה השני, שארל התשיעי ואנרי השלישי.
במסגרת התנסויותיו בצבא פיתח שיטות טיפול חדשניות. כך למשל, באותה תקופה, הטיפול המקובל בפציעות ירי היה צריבתם בשמן רותח, וזאת מתוך אמונה כי האזור הפצוע מורעל. באחת הפעמים שבהם טיפל בחייל, אזל השמן הרותח ופרה החליט לנסות תחליף. הוא יצר תערובת של חלמון ביצה, שמן ורדים וטרפנטין, משח אותה על הפצע ואז חבש אותו. להפתעתו, פרה גילה כי הטיפול האלטרנטיבי הוביל להחלמה מהירה יותר מזה שהוכיח הטיפול הקונבנציונלי.
את מסקנותיו פרסם ב-1545, אולם אלו התקבלו בתחילה בבוז על ידי הקהילה הרפואית משום שנכתבו בשפה הצרפתית ולא בלטינית,
כפי שהיה מקובל באותה תקופה. מצד שני הייתה זו הפעם הראשונה שספרות מקצועית בתחום הרפואה נכתבה בשפה הנגישה לקהל הרחב, והודות לכך זכה פרה למוניטין גם מחוץ לחוג המדעי.
שער תלמי

הרקע העלילתי

בעולם הדומה לשלנו מלבד קיומם של הקסמים, שולטת בריטניה בעולם. שליטתה נחלשת, עקב מרידות חוזרות ונשנות ברחבי האימפריה - ובעיקר באמריקה, מושבה נידחת, בה נלחמים הבריטים בחוסר הצלחה.
הממשלה הבריטית לא יציבה, לאחר שעברה שני ניסיונות הפיכה בשנים האחרונות. בנוסף, מתגלים יותר ויותר אנשים בקרב פשוטי העם שפיתחו עמידות בפני קסמים, ונערכות הפגנות רבות נגד הממשלה.

עלילת הספר

האימפריה הבריטית מתחילה להתמוטט עקב מלחמה לא מוצלחת מחוץ והפגנות מתחזקות
והולכות מצד פשוטי העם. מתברר שישנו גם ניסיון השתלטות של השדים על העולם,
מה שיחרוץ את גורלם של ברטימאוס ונתנאל לנצח. קיטי ג'ונס מתגוררת בזהות
בדויה בלונדון, נתנאל מאתר אותה, המחזאי מייקפייס זומם השתלטות על הממשלה
באמצעות הטמעת שדים בתוך בני אדם, השדים משתלטים על בני האדם שמארחים אותם,
ומנסים להשתלט על העולם, נתנאל וברטימאוס מפעילים את המטה של גלדסטון
והורגים את כל השדים, נתנאל מקריב את עצמו במאבק כדי להציל את העולם מהשתלטות השדים.

צורת הכתיבה

גם ספר זה מסופר מנקודת המבט של שלושת הגיבורים, כאשר ברטימאוס כותב בגוף ראשון, ומוסיף הערות שוליים שנונות, והפרקים של נתנאל וקיטי בגוף שלישי. המיוחד בספר זה, הוא שחלק מהפרקים של ברטימאוס מתרחשים בעבר, בתקופתו של תלמי.
בספר זה, נע הסופר בין השם נתנאל, שמו מלידה, ושמו ה"אמיתי" של הקוסם, ובין השם ג'ון מנדרייק, אותו קיבל נתנאל בגיל 12, כדי להתערות בעולם הקוסמים, וזאת במטרה להדגיש את השינוי שעבר עליו במהלך הספרים. לקראת סוף הספר, כשנתנאל מקריב את עצמו למען ברטימאוס, הוא חושב שמאז ומעולם החשיב את שמו לנתנאל בלבד - הוא אומר שבאותו הרגע ראה את נתנאל האמיתי, ולא את ההצגה שהיה ג'ון מנדרייק.
ליאו קורי

ביוגרפיה

ליאו קורי נולד ב-1956 בסנטיאגו בירת צ'ילה, וגדל בוונצואלה. בשנת 1977 קיבל תואר ראשון במתמטיקה מאוניברסיטת סימון בוליבר בקראקס. עלה לישראל ובשנת 1983 קיבל מאוניברסיטת תל אביב תואר שני במתמטיקה עיונית על עבודה בהנחיית פרופ' שמואל רוסט שכותרתה "Splitting Data in Cohomology Classes". בשנת 1990 קיבל מאוניברסיטת תל אביב תואר דוקטור להיסטוריה ופילוסופיה של המדעים על עבודה בהנחיית הפרופסורים שבתאי אונגורו ושמואל רוסט, שכותרתה "הרקע ההיסטורי לצמיחת תורת הקטגוריות לדיסציפלינה מתמטית".
בשנים 1983–1990 עבד באוניברסיטה הפתוחה כמתאם קורס. בשנת 1996 מונה למרצה בכיר במכון להיסטוריה ופילוסופיה של המדעים והרעיונות ע"ש כהן של אוניברסיטת תל אביב, בשנת 2004 עלה לדרגת פרופסור חבר ובשנת 2007 מונה לפרופסור מן המניין. 
בשנים 1999–2009 ו-2011–2012 היה עורך ראשי של כתב העת Science in Context. 
בשנים 2003–2009 עמד בראש מכון כהן. בשנים 2013–2015 כיהן כראש בית הספר להיסטוריה ע"ש יעבץ. בשנת 2015 מונה לדקאן הפקולטה למדעי הרוח. 
מחקרו מתמקד בהיסטוריה של המתמטיקה והפיזיקה מאז המאה ה-19.
קבוצת הארמיות הצפונית

היסטוריה

קבוצת הארמיות הצפונית הוקמה ב-1 בנובמבר 1952 על בסיס המפקדה של הכוחות הבריטיים בגרמניה, אשר בתורה הוקמה על בסיס קבוצת הארמיות ה-21. מפקדת קבוצת הארמיות הייתה בתחילה בעיר באד אוינהאוזן, אך ב-1954 היא הועברה לריינלנד. הקבוצה כללה כוחות בריטיים, גרמניים, הולנדיים, בלגיים וצרפתיים, ובמקרה של מלחמה היו אמורים לעבור תחת פיקודו גם כוחות אמריקניים. הכוחות היו כפופים לצבאותיהם שלהם, ורק במקרה של מלחמה היה יכול מפקד קבוצת הארמיות להפעיל את כל הכוחות. מפקד הקבוצה היה גנרל בריטי אשר שימש במקביל כמפקד ארמיית הריין הבריטית כראש מטהו היה ממונה גנרל מיור גרמני, וכסגנו היה ממונה מפקד הולנדי או בלגי. 
כוחות האוויר של קבוצת הארמיות כללו את חיל האוויר הטקטי השני של בעלות הברית (2 ATAF), ואת חיל האוויר המלכותי בגרמניה (RAFG). משימת קבוצת הארמיות הייתה ההגנה על מישורי צפון גרמניה מדרום לנהר האלבה עד העיר קאסל. ההגנה מצפון לאלבה הייתה מופקדת בידי פיקוד בעלות הברית בשלזוויג הולשטיין ויוטלנד (COMLANDJUT), ומדרום לקאסל הייתה ההגנה מופקדת בידי קבוצת הארמיות המרכזית (סנטא"ג). במקרה של מלחמה נגד ברית ורשה, הייתה עתידה הגזרה של קבוצת הארמיות הצפונית להיות בעייתית במיוחד. חרף התיעוש שעברה גרמניה המערבית בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה, עדיין בצפון גרמניה היו מישורים פתוחים רבים וכבישים נוחים שמהם ניתן היה בקלות להגיע למזרח ומערב. ההשערה הרווחת בקרב מפקדי נאט"ו הייתה שזה יהיה יעד ההתקפה המועדף על ברית ורשה. בשל כך, בימות שלום כללה הקבוצה 220,000 חיילים, 3,500 טנקים, 2,000 תותחים ואף נשק גרעיני טקטי. מתוך כל חיילי הקבוצה, 106,000 היו גרמנים, ובמקרה של מלחמה מספרם של אלו היה עתיד לגדול ל-170,000. במקרה של מלחמה הייתה מפקדת הקבוצה אמורה לעבור למאסטריכט.
בפועל, הקבוצה לא לחמה לאורך כל המלחמה הקרה, למעט סיוע מזערי לכוחות הבינלאומיים במלחמות יוגוסלביה. הקבוצה פורקה ב-24 ביוני 1993. כמפקדה האחרון שימש סר צ'ארלס גתרי, וראש המטה האחרון שלה היה הלמוט וילמן.
ג'ון טלבוט, הרוזן הראשון משרוסברי

ביוגרפיה

ג'ון טלבוט נולד בשנת 1384, למשפחת ברונים אנגלית ממוצא נורמנדי. מ-1404 עד 1413 שירת בוויילס נגד המורדים, ואחרי כן התמנה על ידי הנרי החמישי, מלך אנגליה לסגן מושל אירלנד - תפקיד שבו החזיק במשך חמש שנים. 
מ-1420 עד 1424 שירת בצרפת והשתתף שם במספר קרבות, וב-1425 שב לתפקידו באירלנד לתקופה קצרה. ב-1427 שב לצרפת, השתתף במצור על אורליאן אך נפל בשבי ב-18 ביוני 1429 ושוחרר כעבור ארבע שנים תמורת שחרורו של אביר צרפתי משבי האנגלים.
ג'ון טלבוט נודע בתוקפנותו על מנת לשמור על נחלות אנגליה בצרפת, ובעקבות הצטיינותו בקרבות ובהתנגשויות קיבל את התואר רוזן שרוסברי, וטפורד ווקספורד. ב-1436 הוביל כוח צבאי קטן לניצחון על הצרפתים ליד העיר רואן שבנורמנדיה. ב-1437 עבר את הנהר סום ולחם בהצלחה נגד צבאו של פיליפ השלישי, דוכס בורגונדיה שחתם על הסכם שלום עם שארל השביעי, מלך צרפת שנתיים לפני כן. ב-1440 כבש את עיר הנמל ארפלר שבנורמנדיה, וב-1441 תקף את הצבא הצרפתי על הנהר סן מצפון לפריז. ב-1445 התמנה על ידי הנרי השישי, מלך אנגליה למושל צרפת, אך ב-1449 נלקח כבן ערובה על ידי הצרפתים ברואן. אחרי שנשבע שלא לשאת עוד נשק נגד מלך צרפת, שוחרר ושב לאנגליה.
ב-1452 נחת עם צבאו לחופי דוכסות אקוויטניה (כיום חבל אקיטן בדרום מערב צרפת), ובמהרה השתלט על כל שטחה של דוכסות זו. בעקבות אינפורמציה מוטעית בדבר נסיגת צבא צרפת, יצא עם צבאו כדי להסיר את המצור מעל העיר קאסטיון שעל הנהר דורדון, אך מצא את עצמו שם בנחיתות מספרית לעומת צבא צרפת. הוא נהרג בקרב קאסטיון (17 ביולי 1453) יחד עם רבים מאנשיו. קרב זה, שבו השתמשו הצרפתים בארטילריה, הביא לסיומו של שלטון אנגליה באקוויטניה. היה זה גם הקרב האחרון של מלחמת מאה השנים.
טלבוט נישא בראשונה למוד נוויל (Maude Nevill), בתו ויורשתו של תומאס נוויל, ברון פרניוול החמישי. בזכותה הוא זומן לפרלמנט החל מ-1409. לשניים היו ארבעה ילדים: ליידי ג'ואן טלבוט, ג'ון טלבוט, הרוזן השני משרוסברי (1413 - 1460), כריסטופר טלבוט (1419 - 1443) ותומאס טלבוט. נוויל נפטרה ב-31 במאי 1422. ב-1425 נישא בשנית לליידי מרגרט ביצ'מפ, ולשניים היו שישה ילדים: ג'ון טלבוט (1426 - 1453), סר האמפרי טלבוט (לפני 1453 - 1492), ג'ואן טלבוט, ליידי אליזבת טלבוט (שנישאה לדוכס נורפוק), סר לואיס טלבוט וליידי אלינור טלבוט, שנישאה לתומאס באטלר והייתה לפילגשו של המלך אדוארד הרביעי.
במחזהו של ויליאם שייקספיר הנרי השישי, חלק ראשון מופיעה דמותו של טלבוט כסמל לאבירות האנגלית הישנה והמהוללת שזמנה עבר והיא מפנה את מקומה לתככי החצר של מלחמות השושנים.
פנחס צברי

ביוגרפיה

צברי נולד בשנת 1956 בישראל. סיים את שירותו הצבאי בדרגת רב-סרן והוא בוגר תואר ראשון במנהל עסקים.
צברי משמש כחבר מועצה בעיריית בני ברק משנת ה'תשנ"ד, אז נכנס כחבר מפלגת "הן" של הרב מאיר מאזוז ראש ישיבת כיסא רחמים. לאחר האיחוד עם מפלגת ש"ס המקומית הוא המשיך לכהן כחבר מטעם הרב מאזוז. 
במועצת העיר שכיהנה בשנים 2003 - 2008 היה ראש אגף תשתיות ופיתוח ושימש ברוטציה בתפקיד סגן ראש העיר. בקדנציה זו קידם תוכניות רבות בעיר כהקמת רמזורים, פיתוח גנים ציבוריים, ריבוד כבישים ומדרכות ועוד. לאחר שנבחר בשנת 2008 במסגרת הרשימה המאוחדת שהוקמה בעיר, צברי כיהן כחבר הנהלת העירייה, ראש אגף פיקוח עירוני וחנייה, ויו"ר האיגוד לכיבוי אש. 
בשלושת חודשי כהונתה האחרונים של הכנסת ה-15 היה חבר כנסת מטעם ש"ס, במקומו של חבר הכנסת דוד טל שהתפטר מתפקידו. בבחירות לכנסת ה-18 הוצב במקום ה-20 ברשימת ש"ס לכנסת.
בשנת 2008 נבחר לשמש ראש מינהל התפעול בעיריית לוד. המינוי לא אושר על ידי משרד הפנים ונבדק על ידי מבקר המדינה מחשש לניגוד עניינים בהחלטה על המינוי.
נכון ל-2018, משמש כסמנכ"ל תפעול בתאגיד המים מי ברק.
Ain't It Funny

רקע וכתיבה

בעת צפייה בסרט "מארגנת החתונות" לופז ורוני העבירו סיעור מוחות לגבי השיר שייצג את הפסקול של הסרט. כאשר השניים צפו בסצנה בה לופז יושבת במושב האחורי של המכונית ושומעת את התכנונים לחתונה של הדמויות הראשיות בסרט גרמה לרוני לחשוב על המשפט: "זה פשוט לא מצחיק כמה רגשות אתה לא יכול להכחיש אף על פי שאתה מנסה". ולאחר מכן עלה להם גם הרעיון למילים וללחן. אחרי שהוא הגה את הרעיון לשיר הוא חזר לביתו והחל ליצור את השיר. לאחר מכן הוא עבד עם לופז במשך שעה בשביל להשלים את הכנת השיר. טומי מוטולה אשר היה המנכ"ל של חברת התקליטים של לופז התלהב מאוד מהשיר ותרם ללחן שלו בעצמו. בהתחלה השיר היה אמור לשמש כחלק מהסרט אז בגלל ההשפעות הלטיניות הכבדות שלו הוחלט שהשיר "Love Don't Cost a Thing" יהיה במקומו.
טחנת רוח

טחנת רוח היא מנוע הרותם את אנרגיית הרוח לטחינת דגנים לקמח. למנועים המונעים על ידי הרוח יש גם שימושים אחרים, כגון שאיבת מים ודישה. כיום משתמשים בטורבינת רוח, המנצלות גם הן את אנרגיית הרוח, להפקת חשמל.

באירופה

באירופה, השתמשו בטחנות רוח החל מימי הביניים. אזורים מפורסמים שבהם השתמשו בטחנות רוח היו בהולנד וספרד. טחנות הרוח של ספרד ממלאות תפקיד נכבד בספרו של מיגל דה סרוונטס, דון קישוט.
וטחנות הרוח באירופה פרחו החל מהמאה ה-12 בעקבות מסעי הצלב. את טכנולוגיית טחנת הרוח הביאו הצלבנים לאירופה בעקבות ניסיונם בטחנות רוח במזרח התיכון.
מקורות פרסיים מראים שהיה שימוש בטחנות רוח כבר במאה הראשונה והשנייה לפני הספירה.

בארצות הברית

בארצות הברית נעשה שימוש בטחנות רוח לצורך שאיבת מים בחוות ובתחנות הרכבת (מים שנועדו לקירור הרכבות) במערב התיכון.
ההתפתחות בשאיבת המים בארצות הברית הייתה הגורם העיקרי בהתפתחות החקלאות בצפון אמריקה, באזורים נרחבים בהם ללא טחנות רוח לשאיבת מים לא הייתה מתפתחת חקלאות בשל מחסור במקורות מים זמינים.
התפתחות זו תרמה גם להתפשטות פסי הרכבת בכל העולם, על ידי שאיבת מים בצורה קלה מבארות כדי לספק צרכים של רכבות קיטור. טחנות רוח עדיין משמשות לשאיבת מים במקומות רבים בהם חיבור לחשמל אינו אפשרי.
טורבינה בעלת הרבה להבים, סוג של טחנת רוח, הייתה נפוצה מאוד בארצות הברית בעבר. טורבינה זו ניצלה את הרוח החזקה לשם שאיבת מי תהום.

טורבינות רוח

עיקרון ניצול אנרגיית הרוח עליו בוססו טחנות הרוח משמש כיום לייצור חשמל. מתקנים הדומים לטחנות רוח, והקרויים טורבינת רוח, מפיקים אנרגיה חשמלית. טורבינות אלה, הממוקמות בדרך כלל על הרים גבוהים או באזורים שטוחים בהם יש הרבה רוח, מנצלות את אנרגיית הרוח להפקת חשמל. בישראל קיימות חוות טורבינות רוח בצפון רמת הגולן, ברמת סירין שבגליל התחתון ועל הגלבוע.
יום הזקנה הבינלאומי

יום הזקנה הבינלאומי (באנגלית: The International Day of Older Person; מילולית: היום הבינלאומי של המבוגרים) הוא מועד שנקבע על ידי ארגון האומות המאוחדות, וארגון הבריאות העולמי, המצוין מדי שנה ב-1 באוקטובר.
ב-14 בדצמבר 1990 הצביעה העצרת הכללית של האומות המאוחדות, לציין את ה-1 באוקטובר כ"יום הזקנה הבינלאומי" בהחלטה 45/106. היום צויין לראשונה ב-1 באוקטובר 1991.
מטרת המועד הוא להעלאת המודעות הציבורית בנושאים המשפיעים על קשישים, כגון הזדקנות לבין התעללות בקשישים. וכן מטרם המועד היא להביע הערכה לתרומתם של אנשים מבוגרים לחברה.
מועד זה דומה במהותו ל"יום הסבים והסבתות הלאומי" בארצות הברית ובקנדה, כמו גם פסטיבל התשע הכפול בסין יום הכבוד לזקנים ביפן.
סטודיו

סטודיו הוא חדר עבודה של אמן, אומן או עובד. מקור המושג בלטינית, משורש שמשמעותו ללמוד, התגלגל לאיטלקית במשמעות חדר לימודים, ומאיטלקית לשפות אחרות במשמעותו הנוכחית.
מושג מקביל, אָטֶליֶיה (atelier) מקורו בצרפתית ומשמעותו סדנה. במקור, סדנת נגר. כיום המושג אטלייה מקובל לתיאור סטודיו של אמנים ושל מעצבי אופנה. בעבר אטלייה קושר גם עם סדנאות של אלכימאים ושל מכשפים.
במושג "סטודיו" משתמשים גם כשם עצם קיבוצי לתיאור מעביד וכלל העובדים עמו באותו סטודיו. שימוש כזה מקובל בתחומים רבים: אדריכלות, ציור, קדרות, פיסול, צילום, עיצוב גרפי, סקרפבוקינג, קולנוע, אנימציה, רדיו, טלוויזיה, אולפני הקלטות, מחול.

סטודיו של אמן

במאות ה-15 עד ה-19 סטודיו של אמן מצליח כלל את האמן וכל עוזריו, תלמידיו וחניכיו אשר יצרו יחד יצירות שהוצאו לשוק תחת שם האמן או תוייגו "מהסטודיו של...". זו הייתה דרך העבודה המקובלת באירופה מימי הביניים ונפוצה גם במקומות אחרים. באירופה הימי-ביינמית שיטה זו נתמכה על ידי כללי הגילדות. הכשרת השוליות החלה בגיל צעיר, בסביבות שתים עשרה, כשסיימו את הכשרתם עבדו כעוזרי האמן, לעיתים הפכו בהמשך לאמן עצמאי. שיטת הגילדות הוחלפה בהמשך בשיטה האקדמית, אך עדיין נמצאו אמנים שהכשירו שוליות בתשלום או סטודנטים ששילמו לאמן שכר לימוד. גם כיום קיימים בתי ספר לאמנות ב"שיטת האטלייה", בדרך כלל מדובר בצייר או פסל מקצועי המכשיר קבוצת סטודנטים קטנה.
לוץ שוורין פון קרוסיגק

ראשית חייו

קרוסיגק נולד בתור יוהאן לודוויג פון קרוסיגק בראטמנסדורף שבממלכת סקסוניה אך נודע בשמו הפרטי "לוץ", קיצור חיבה של השם לודוויג. למד משפטים ומדע המדינה בהאלה, בלוזאן ובאוניברסיטת אוקספורד ובמלחמת העולם הראשונה שירת בצבא הגרמני, הגיע לדרגת אובר-לויטננט (סגן) ועוטר בצלב הברזל.
ב-1918 נשא קרוסיגק לאישה את הברונית ארנגרד פון פלטנברג, איתה היו לו ארבעה בנים וחמש בנות. ב-1925  אומץ על ידי דודו הרוזן אלפרד פון שוורין ואימץ בעצמו את שם המשפחה שוורין פון קרוסיגק כך שלאחר מות דודו הפך לרוזן פון שוורין. מאחר שתוארי האצולה חוסלו על ידי רפובליקת ויימאר, הוסיף את התואר "גראף" (רוזן) לשמו החוקי, והפך ליוהאן לודוויג גראף שוורין פון קרוסיגק.

פעילות ציבורית

בתור שמרן שאינו משתייך לאף מפלגה, שוורין פון קרוסיגק, התמנה לשר האוצר על ידי פרנץ פון פאפן ב-1932 והמשיך בתפקידו לבקשת הנשיא, פאול פון הינדנבורג, תחת קורט פון שלייכר והמשיך בכהונתו לכל אורך תקופת השלטון של המפלגה הנאצית.
במסגרת תפקידו פון קרוסיגק חתם על מספר חוקים בשנת 1933 שסילקו את יהודי גרמניה מן החיים הכלכלים, הוא היה אחד מן המארגנים את ניצולם הכלכלי של השטחים הכבושים על ידי גרמניה במזרח בזמן מלחמת העולם השנייה. כבר ב-1945 התייחס בטורים בעיתונות ל"מסך הברזל" היורד וחוצה את יבשת אירופה, מונח אותו שאל מנאומיו האנטי-סובייטים של יוזף גבלס ושלבסוף הועתק גם על ידי וינסטון צ'רצ'יל.
ב-1 במאי 1945, בעקבות התאבדותו של יוזף גבלס, התמנה לתפקיד ראש השרים בממשלת פלנסבורג (ממשלה זמנית של בכירים בממשל הנאצי, שניסו לקיים רציפות שלטונית לאחר התאבדותו של היטלר) על ידי הנשיא קרל דניץ. דניץ ושוורין פון קרוסיגק ניסו לנהל משא ומתן לשביתת נשק עם בעלות הברית המערביות תוך כדי המשך הלחימה נגד צבא הסובייטי, אבל הממשלה לא הוכרה על ידי בעלות הברית והתפרקה כאשר חבריה נתפסו על ידי כוחות בריטיים ב-23 במאי 1945 בפלנסבורג.
פון קרוסיגק נשפט באפריל 1949 במשפט השגרירים, נמצא אשם בביזת רכושם של מגורשים יהודים ונידון לעשר שנות מאסר אולם הוא קיבל חנינה ושוחרר כבר בינואר 1951.
שנים מאוחר יותר שוורין פון קרוסיגק כתב מספר ספרים על מדיניות כלכלית, כמו גם שתי גרסאות של זכרונותיו. שוורין פון קרוסיגק נפטר בגיל 89 בעיר אסן.
מולי וינדזור

קריירה

התפקיד המקצועי הראשון של וינדזור היה בדמות לוסי מנוורס בסרט הטלוויזיה "The Unloved". על הופעתה נכתב בעיתון הטיימס ש"הדמות מגולמת על ידי וינדזור בשקט מערער יציבות". סמנתה מורטון, התסריטאית והבמאית של הסרט "The Unloved" גילתה אותה בבית ספר למשחק וסוכנות שחקנים "Rama Young Actors". ב-2011 גילמה וינדזור את בתה של מרגרט בסרט "תפוזים ושמש".
וינדזור למדה משחק ב-Nottingham Actors Studio, חברה שהיא עסק חברתי, וסדנת טלוויזיה. היא חתמה על חוזה עם סוכנות כשרונות Artists Partnership שבסיסה בלונדון.

חיים אישיים

וינדזור חיה בבריסטון שבדרבישייר עם משפחתה. היא למדה ב-Central Junior Television Workshop, ובגיל 10 הצטרפה ל-Rama Young Actors.
חנניה גבריאל

ביוגרפיה

נולד בסלוניקי שביוון ב-31 בינואר 1875 (כ"ה בשבט ה'תרל"ה) כבן יחיד לרב גבריאל שבתי. בגיל שנה עלו עמו הוריו לישראל. מילדותו ועד גיל 19 למד בבית הספר דורש ציון, ומשם עבר ללמוד בבית מדרשו של הרב מנחם בכר יצחק. לאחר מכן עבר ללמוד בישיבת תפארת ירושלים, לצד הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל, הרב יוסף מרדכי הלוי והרב נסים יהודה דאנון. 
בגיל 18 נישא לרחל בת הרב אברהם אופלטקה, נכדתו של הרב יצחק אופלטקה מפראג, והחל ללמוד בישיבתו הפרטית של הרב יעקב שאול אלישר.
בשנת 1901 (ה'תרס"א) ייסד יחד עם הרב יוסף מרדכי הלוי והרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל את בית היתומים הספרדי, ושימש כסוכן המוסד במשך 15 שנים.
בשנת 1906 (ה'תרס"ו) נבחר לשמש כחבר ועד העדה הספרדית, לצד הרב יצחק אשכנזי והרב מרדכי שירזלי. בשנה זו החל לשמש כחבר בית הדין של הרב דוד פאפו בירושלים, ויצא במקביל בשנה זו לשליחות כשד"ר מטעם כוללות ירושלים לטריפולי שבלוב. בשנת 1909 (ה'תרס"ט) יצא בשליחות נוספת למצרים.
בחודש ינואר 1912 נבחר שוב לשמש כחבר בוועד העדה הספרדית בירושלים, לצד הרבנים אברהם ביג'אג'ו, יוסף מרדכי הלוי, דוד פאפו, רפאל שלמה לניאדו ויוסף שאול אלישר.
בשנת 1914 (ה'תרע"ד) ייצג את הקהילה היהודית בירושלים בוועדת הגיוס (וועדת הרמת הצבא), ובא כוח הקהילה היהודית בעיר במועצת המחוז "מג'לס אדארה" של "מותצרפת אל קודס".
בתקופת מלחמת העולם הראשונה נסע למפקדה הטורקית העליונה בדמשק שבסוריה, כדי לפטור כ-250 בני ישיבה ורבנים משירות צבאי במלחמה, ושליחותו הוכתרה בהצלחה. 
בין השנים 1920–1925 (ה'תר"ף - ה'תרפ"ה) יצא למספר שליחויות נוספות כשד"ר במדינות שונות.
בחודש אפריל 1925 (ניסן ה'תרפ"ה) סיים את תפקידו כחבר בית הדין בירושלים, ועבר להתגורר בקהיר שבמצרים, שם נבחר לסגנו של הרב חיים נחום אפנדי, ושימש כנשיא מועצת הרבנות ואב בית הדין של הקהילה היהודית בעיר עד לשנת 1929 (ה'תרפ"ט). בתקופת שהותו בקהיר ועד שובו לירושלים, ייסד בעיר סניף של הסתדרות המזרחי וייסד את חברת "דגל תורה" שמטרתה הייתה הפצת חינוך ותרבות, ופתיחת שעורי ערב לבעלי מלאכה.
בתקופה שלפני מאורעות תרפ"ט אסר קאדי ירושלמי שהתגורר בסמוך לכותל המערבי להציב במתחם ספסלים למתפללים היהודים. הרב חנניה נשלח אליו כנציג היהודים כדי לבטל את האיסור, ולאחר פגישה ממושכת השתכנע הקאדי ופעל לביטול האיסור.
שימש כחבר בית הדין של העדה הספרדית בירושלים, ובשנת 1935 (ה'תרצ"ה) נבחר לשמש כאב בית הדין של העדה בעיר.
בפעילותו הציבורית לקח חלק בוועדות של שכונות ירושלים, בהן קריית משה ובית וגן, ובהקמת מועצת הרבנות הראשית בתחילת שלטון המנדט הבריטי. כן שימש כציר אספת הנבחרים הראשונה, ציר הוועד הלאומי, חבר ועד העיר ליהודי ירושלים, חבר מועצת "הסתדרות המזרחי", חבר הוועד הפועל וחבר וועדת הבחירות למועצת הרבנות הראשית. בשנת 1944 (ה'תש"ד) נסע כשליח לערי סוריה בשליחות וועד פליטי רוסיה.
בשנת 1939 היה מועמד למשרת הרב הראשי לתל אביב, אך לבסוף לא נבחר.
הלך לעולמו ב-11 בנובמבר 1955 (כ"ו בחשוון ה'תשט"ז) לאחר מחלה ממאירה.
דודו היה הרב חזקיה שבתי, בנו היה יעקב יהושע, ונכדו הוא אברהם ב. יהושע.
וידאודיסק

וידאודיסק הוא תקליט שדומה במבנה שלו לאריך-נגן, אך במקום אותות אודיו (מוזיקה), מוקלטים על התקליט אותות וידאו.
חברת האלקטרוניקה האמריקנית RCA, עשתה ניסויים ראשוניים להקליט אותות וידאו על תקליט במקום אותות אודיו כבר בשנות ה-50, אולם התוצאות לא היו טובות, והתמונה לא הייתה ברורה. רק כעבור קצת יותר מ־20 שנה של פיתוח, הגיעה חברת RCA בסוף שנות ה-70 לתוצאות הרצויות. בשנת 1981, הציגה חברת RCA לשוק האמריקאי את מערכת ה־SelectaVision שהייתה מכשיר שהקרין את התקליטים בטלוויזיה. התקליטים כללו בעיקר סרטים. המכירות של המערכת היו טובות בהתחלה, אבל ב־1983 חברת RCA נתקלה בקשיים מצד שוק האלקטרוניקה היפני, שהציג את ה־VHS, או קלטות הווידאו המוכרות לכולנו. איכות התמונה של ה־VHS הייתה דומה בדיוק לאיכות התמונה של הווידאודיסק, אבל מכשיר ה־VHS היה יכול גם להקליט תוכניות מהטלוויזיה, דבר שגרם לחיסרון אדיר למערכת ה־SelectaVision של RCA. בנוסף נכנסה לשוק האמריקאי מערכת הלייזרדיסק (שפותחה על ידי חברת פיליפס), שעיקרון הפעולה שלה היה דומה לווידאודיסק, רק שבמקום מחט, התקליט נקרא באמצעות קרן לייזר ולכן היה יותר עמיד, ואיכות התמונה הייתה יותר טובה מהווידאודיסק. הדבר גרם ל־RCA להיכנס לקשיים כלכליים, ולא הייתה להם ברירה אלא לבטל את פרויקט הווידאודיסק ב־1984.