מעמד האישה בדת הבהאית

עקרון השוויון בין גברים ונשים הוא אחד מעקרונות היסוד של האמונה הבהאית. מרכזיות זו של השוויון נעוצה בתפיסה הבהאית לפיה השוויון בין המינים הוא רף רוחני ומוסרי חיוני אשר התקדמות האנושות תלויה בו, שכן כל זמן שהשוויון נעדר לא תיתכן אחדות בעולם ולא ישכון בו השלום. לאור זאת, הכתבים הבהאים מדגישים את חשיבות יישומו של עיקרון זה הן בחיי הפרט והן בחיי המשפחה והקהילה.
עם זאת, לפי ההגות הבהאית רעיון זה של שוויון רוחני וחברתי בין שני המינים אינו מבטל את ההכרה בשונותם של המינים, ובשל כך ניתן לראות בעולם הבהאי ביטויים לשונות זו במספר מישורים. לדוגמה, בעוד שנשים אכן יכולות לכהן במגוון רחב של עמדות השפעה והנהגה בדת, הן ברמה הלאומית והן ברמה הבינלאומית, הרי שהן אינן רשאיות לשמש כחברות המוסד העליון של הדת הבהאית - בית הצדק העולמי. על זה הדרך ובניגוד לרעיון השוויון, חינוכן של הבנות זוכה בעולם הבהאי לעדיפות על פני חינוכם של הבנים, אולם לא בשל תפיסות תיקון גרידא אלא בשל תפיסתן של נשים כאימהות העתידות לשמש כמחנכות לילדיהן.

שוויון בין גברים לנשים

עקרון השוויון בין גברים לבין נשים הוא עקרון יסוד בדת הבהאית, וככזה הוא פורש כבר בכתביו של מייסד הדת הבהאית, בהאא אוללה, ואף הועצם בהגותו ובכתביו של בנו, עבד אל-בהאא', שהיה למנהיגה של הדת הבהאית לאחר מותו של אביו. הכתבים הבהאים מורים כי נשים אינן נחותות מגברים, ועל כן אינן צריכות להיות כפופות לגברים בהבטים השונים של חיי החברה. על פי ההשקפה הבהאית, למן בריאתן היו הנשים שוות לגברים, אולם שוויון זה לא בא לידי ביטוי עד כה בשל חוסר בהזדמנויות חינוכיות וחברתיות מספיקות, ובשל עדיפותם הפיזית של הגברים אשר שימשה אותם כדי למנוע מנשים את פיתוחו המלא של הפוטנציאל הגלום בהן. לתורה זו ישנה אפוא השפעה רבה על מבנה הקהילה הבהאית והשלכותיה מיושמות ברמה המעשית.

שוויון הדרגה הרוחנית 

בהאא אוללה ציין כי אין הבחנה בין מעמדם הרוחני של גברים ונשים, וכי גברים ונשים שווים בעיני אלוהים. דברים אלו של בהאא אוללה באים לידי ביטוי בתרגום קטע זה מכתביו:
"נַעֲלֶה וּמְרוֹמָם מֵעַל כָּל הוּא אֲשֶׁר הֵסִיר אֶת הַהֶפְרֵשִׁים וְכוֹנֵן אֶת הַתֹּאַם... קֻלְמוּסוֹ שֶׁל הַנִּשְׂגָּב מִכָּל הַסִּיר מִבֵּינוֹתֵינוּ אֶת הַמְּחִצּוֹת אֲשֶׁר בֵּין עֲבָדָיו וְשִׁפְחוֹתָיו... וְהִנְחִיל לַכֹּל מַעֲמָד וְדַרְגָּה שְׁוֵי מִשְׁקָל"
חרף התפיסה העממית שהייתה קיימת בתקופתו, לפיה מינו של המאמין משפיע על רמת יכולותיו הרוחניות, כתב בהאא אוללה כי דרגתו הרוחנית של כל מאמין תלויה אך ורק במידת הכרתו את האל ומידת מסירותו לו. עבד אל-בהאא' המשיך בדרך זו ואמר כי האל לא הבדיל בין בני האדם על בסיס מינם, וכי שני המינים נוצרו בצלמו של אלוהים. עוד הוסיף כי לנשים ולגברים יש פוטנציאל זהה להפגנת חוכמה, ערכיות ותעוזה.

השוויון כמבטא קידמה אנושית וכתנאי מוקדם לשלום

עבד אל-בהאא' סבר כי החתירה לשוויון בין המינים איננה רק תיקון היסטורי של עוולות חברתיות אשר פגעו בנשים, אלא אף תהווה גורם מפתח בהתנעתם של שינויים חברתיים רחבי-היקף אשר עתידים לפתוח פתח לתרבות חדשה שבה תכונות 'נשיות' יותר, כגון רוך-לב והקשבה, יאזנו את התכונות 'הגבריות' שזכו לדומננטיות באופן מסורתי. הכתבים הבהאים מציינים מפורשות כי כל עוד לא תזכנה הנשים למעמד ציבורי השווה למעמדם של הגברים, האנושות לא תוכל להמשיך ולהתקדם. עבד אל-בהאא' לדוגמה מבאר רעיון זה על ידי אנלוגיות לפיהן גברים ונשים הם שתי כנפיים של ציפור או שתי ידיים בגוף האדם, אשר השימוש בשתיהן באופן מלא דרוש כדי להתקדם כהלכה. בספר "הכרזת השלום העולמי" כתב עבד אל-בהאא':
"העולם האנושי מורכב הוא מצמד כנפיים: הזכר והנקבה. כל זמן שאין זוג הכנפיים שוות בכוחן, לא תוכל הציפור לעוף. עד כי תגענה הנשים למעלתם של הגברים, ועד כי תזכנה לאותה חרות המעשה, לא יוגשם כל הישג אנושי ראוי לציון. אַךְ בְּרֶגַע שזוג הכנפיים או הרכיבים ישווה בכוחו, ידמה במפעלותיו, או אז מעופו של האדם יהיה רם ויוצא דופן"
הן בהאא אוללה והן עבד אל-בהאא' אף הסבירו כי איזון טוב יותר בין 'נשיות' 'וגבריות' בחברה הוא היבט חשוב של אחדות עולמית, שכן לדעתם השפעה נשית גדולה יותר תמנע מלחמות ותהפוך שלום מתמשך לבר השגה. לדברי עבד אל-בהאא' נשים, כאמהות, מחזיקות בכוח אפקטיבי להשכנת שלום אם תבחרנה שלא לשלוח את ילדיהן למלחמה:
"המלחמה וההרס הנלווה לה המיטו חורבן על העולם. השכלתה של האישה תהה פסיעה כבירה בדרך להכחדתה והבאתה אל קץ, שכן היא תרתום את כל כוח השפעתה כנגד המלחמה. האישה מטפחת את ילדיה ומחנכת את בני התשחורת עד לבגרותם. היא תסרב למסור את בניה כקורבן על מזבחו של הקרב. למעשה תהה היא הגורם החזק ביותר בכינונו של שלום עולמי ומערך ישוב סכסוכים בינלאומי. בטוחני כי האישה תשים קץ ללחימה בין בני האדם"
ההיסטוריון הבהאי מוג'אן מומן (Moojan Momen) מסביר כי מטרתה של החתירה לשוויון בין נשים וגברים בקהילה הבהאית איננה הצבתן של נשים בעמדות כוח בהן תמיד הוצבו גברים, אלא היא השגתו של שינוי קיצוני יותר באופיה של החברה, כך שזו תחל לראות בתכונות נשיות כבעלות ערך עצמי חשוב.

חשיבות השכלתן של נשים

כיוון שהדת הבהאית טענה עוד מראשית ימיה כי נשים שוות לגברים, הרי שהוגיה נדרשו להסביר, למאמיניהם ומבקריהם כאחד, מדוע אין שוויון יסודי זה בא לידי ביטוי בהליכות החברה עד לימיהם. לדבריהם, הסיבה בשלה נשים לא השיגו את מעמדן השווה היא חסרונה של השכלה מספקת והזדמנויות חברתיות מקובלות.
עם זאת, התפיסה הבהאית מדגישה את חשיבות חינוך הנשים לא רק כאמצעי להגדלת הזדמנויות עבור נשים וכאמצעי להשגת שוויון, אלא גם ככלי יסודי בחינוך הילדים. כך, כיוון שהשכלתן של אמהות חיונית לחינוך ילדים תקין, הרי שהרחבת השכלתן של נשים קיבלה נופך חדש הקשור בבנייתה של חברה בריאה ולא רק צודקת. על זה הדרך, בגלל חשיבות זו של חינוך הנשים, על פי ההגות הבהאית חינוכן של הבנות גובר על חינוכם של הבנים כאשר משאביה הכספיים של המשפחה אינם מספיקים להענקת חינוך והשכלה לכל ילדי המשפחה.
 יש לציין כי על אף השיוך המפורש שעורכים הכתבים הבהאים בין אימהוּת וחינוך, עבד אל-בהאא' עודד נשים להצטיין במדעים ואומנות, וציין כי השתתפותן הפוליטית של נשים, כבוחרות וכנבחרות גם יחד, היא תנאי מוכרח להשכנתו של שלום בר קיימא.

הבחנה בין גברים לנשים

על אף שהתורה הבהאית עומדת על שוויון רוחני וחברתי מלא בין גברים לנשים, במספר מישורים שומרת הדת הבהאית על הבחנה בניהם, כאשר שונות זו נתפסת "כייחודיות מינית" או "בידול מגדרי". אחד ההיבטים הללו הוא תפיסתה של האישה כאם וכמחנכת, אשר, כפי שכבר צוין, אף מולידה קדימות נשית בחינוך ורכישת השכלה. באותו אופן, על פי ההשקפה הבהאית בעניין חיי המשפחה, אוחזת האישה בזכות להסתמך על תמיכתו הכלכלית של בעלה כאשר הדבר נדרש.
הבט אחר בו אינן זוכות הנשים לקדימות, אלא אלו דווקא הגברים אשר זוכים לה, היא סוגיית הירושה שלא על פי צוואה: אף על פי שבּ-אַלְכִּתַאבּ אלְאַקְדַס, ספר הקודש החשוב ביותר בדת הבהאית, מצווה בהאא אוללה על כל בהאי לכתוב צוואה בה הוא מפרט למי הוא מותיר את רכושו לאחר מותו, הרי שאם כשל המאמין מלבצע זאת, נכסיו יעברו לקרוביו לפי סדר קדימות הקובע את גודל החלק בירושה המגיע לכל אחד מן הקרובים. הרכוש מחולק ל-42 חלקים, כאשר ל-9 חלקים זכאים צאצאי המוריש; ל-8 חלקים זכאית אשתו; ל-7 חלקים זכאי אביו; ל-6 חלקים זכאית אמו; ל-5 חלקים זכאים אחיו; ל-4 חלקים זכאים אחיותיו ול-3 חלקים זכאים מוריו.
ניתן לראות אפוא כי בעוד ילדיו של הנפטר מתחלקים בחלק המגיע להם ללא תלות במינם, הרי שאין הדבר נכון לשאר היורשים, שכן האב והאחים זוכים לחלק גדול יותר מן האם והאחיות.
מלבד עניין הירושה, בו לשונו של הכִּתַאבּ אלְאַקְדַס מבדילה מפורשות בין גברים ובין נשים, ישנם עוד מספר מופעים בהם נקט בהאא אוללה בלשון זכר בלבד. כך לדוגמה לשונו של פסוק 48 בספר, האומר כי "מִצְוָה הִיא עַל הָאָב לְלַמֵּד אֶת בְּנוֺ וּבִתּוֺ דַּעַת קְרֹא וּכְתֹב...", לכאורה מטיל את מצוות החינוך על האב בלבד. באותו האופן נראה כי לשונו של פסוק 63, האומר "רְאוּ כִּי נִצְטַוֵּיתֶם לָָקַחַת לָכֶם נָשִׁים. הִשָּׁמְרוּ לָכֶם פֶּן יוֺתֵר מִשְׁתַּיִם נָשִׁים תִּקָּחוּ", מתיר ביגמיה (קרי, קשר נישואין בין גבר אחד לשתי נשים) אולם אינו מתיר במקביל גם פוליאנדריה (קרי, קשר נישואין בין אישה אחת למספר גברים). גם פסוק 107, לפיו "אָסוֺר נֶאֶֶסְְרוּ עֲלֵיכֶם נשוֺת אֲבוֺתֵיכֶם", לכאורה אינו אוסר את בעלי האימהות על בנות הנשים, אולם בכל המופעים הללו משתמשת הפרשנות הבהאית בעיקרון השוויון – עקרון על החולש על כל הגותה של הדת – ככלי אשר באמצעותו יש להבין את לשון הכתובים. לאור זאת, בהקדמת בית הצדק העולמי לכִּתַאבּ אלְאַקְדַס נכתב כי הספר כתוב בלשון תמציתית, ולכן בכל פעם בה השתמש בהאא אוללה בלשון זכר, הרי שהכללים שקבע נוהגים גם בנקבות, אלא אם ההקשר מחייב רק את לשון המין הנזכר. בדרך זו אין מופעים אלו נתפסים כמי שאינם חלים על נשים ומחריגים אותן תוך פגיעה בשוויון.
הבחנות נוספות הן הבחנות הפוטרות את האישה ממצוות בהן הגבר מחויב. כך לדוגמה במהלך המחזור החודשי פטורות הנשים ממצוות הצום וממצות התפילה אם הדבר קשה עליהן, אולם היה וחפצות הן להתפלל או לצום - הרשות בידן, שכן אין הפטור נובע מתפיסה של טומאה פולחנית. הבחנה דומה היא העדר החובה על נשים בעלות אמצעים לעלות לרגל אל המרכזים הבהאים בישראל. גם בעניין זה נשים רשאיות לעלות לרגל בכל עת, אולם בעוד הגברים חייבים בכך, הנשים העולות לרגל בוחרות לעשות זאת מרצונן.
ככלל, פתוח המנהל הבהאי הן לגברים והן לנשים, אולם על אף מרכזיותו של רעיון השוויון, נשים אינן יכולות לכהן כחברות המוסד העליון בדת - בית הצדק העולמי. כתבי הדת לא מפרשים את טעמה של חריגה מהותית זו מן השוויון, אך עבד אל-בהאא' הצהיר כי יש חוכמה עמוקה בדבר, וזו עתידה להתברר ברבות הימים.
תחום נוסף אותו החריג עבד אל-בהאא' מרעיון ההשתתפות המלאה והשווה של נשים הוא העשייה הצבאית והלוחמה. לתפיסתו, נטילת חיי אדם איננה מתיישבת עם תפקידן של הנשים כאימהות, ועל כן אל להם לקחת חלק בכל פעילות מלחמתית.

 דמויות נשים בולטות בהיסטוריה הבהאית 

ההיסטוריה של הדת הבהאית מציינת את פועלן של נשים רבות, ואף מייחדת לכמה מהן מקום מרכזי בעיצובה של החברה הבהאית. בין נשים אלו ניתן לציין את טאהרה, בהיה ח'אנום, אסיה ח'אנום, מונירה ח'אנום, לואיזה "לואה" גטסינגר, מלכת רומניה מריה מאדינבורו, מרתה רוט, לאונורה ארמסטרונג, ולידיה זמנהוף.

כהונת נשים במשרות ניהול והנהגה

לאורו של רעיון השוויון, על דרך הכלל פתוח המנהל הבהאי הן לגברים והן לנשים. למעשה רק בית הצדק העולמי בחיפה סגור בפני נשים מיום היווסדו, ועל כן כל תשעת החברים היושבים בהרכבו גם כיום הם גברים. עם זאת, בדת הבהאית ישנן עמדות הנהגה רבות, הן ברמה הלאומית והן ברמה הבינלאומית, אשר בהן נשים נטלו חלק בכיר עוד מימי ראשית הדת ומספרן אף מוסיף ועולה עם השנים.
משרות ההנהגה המצויות בעולם הבהאי, אשר כן פתוחות בפני נשים, נחלקות למשרות אליהן יש להיבחר בבחירות הפתוחות בפני כלל המאמינים, ולמשרות אשר אליהן מתמנים אנשים הנתפסים כראויים לכהן בהן:

משרות בחירה

על מנת לכהן באספות הלאומיות נערכות בחירות חשאיות, קרי הצבעה באמצעות שלשול פתקי הצבעה לקלפי כך שלא ניתן לשייך את הבחירה לבוחר. הנבחרים לאספה לא מגישים את מעמדותם ואינם רשאים לפצוח בתעמולת בחירות, כך שבכל אספה יכהנו תשעת חברי הקהילה ששמם הוצע על ידי המצביעים מספר הפעמים הרב ביותר.
יכולותן של נשים להיבחר לכהונה באסיפות אלו החלה מתגבשת עוד ב-1909 כאשר נערכו הבחירות לגוף שקדם לאספה הלאומית של ארצות הברית. מתוך תשעת החברים הנבחרים, שלוש היו נשים, כאשר קורין נייט טרו אף החזיקה בתפקיד מזכירת האספה (לימים מונתה כחברת ידי האמונה). את בשורת השילוב המלא הביא עמו ביקורו של עבד אל-בהאא' באמריקה בשנת 1912, כאשר זה האחרון הוביל את ביטול "ועדות הניהול" לטובת האספות הרוחניות הנהוגות גם כיום. הראשונות לנצל אפשרות חדשה זו היו מספר נשים שנבחרו לכהן באספה הלאומית של מצרים בשנת 1951.
הגם שקצב שילובן של הנשים המשיך לעלות באטיות רבה, פריצה משמעותית במספרן של הנשים המכהנות החלה רק באמצע שנות ה-80 של המאה ה-20, כך לדוגמה בשנת 1970, עת נערכה בטהרן הוועידה הלאומית של הבהאים במדינה, ניתן היה לראות רק שתי נשים בין יותר ממאה משתתפי הכנס. לעומת זאת, כאשר חברי האספה הלאומית של איראן נעצרו והוצאו להורג ב-1981, כבר כיהנה כיושבת הראש של האספה אישה בשם ז'ינוס נעמת מחמודי.
בסקירה סטטיסטית לפי יבשות, ניתן לראות את התמורות במגמות העלייה בהשתתפותן של נשים באספות הלאומיות (ראו גרפים) דפוס דומה קיים גם בשיעור השתתפותן של נשים בעמדות מינוי.
לשם השוואה, בעוד שיעור הנשים המכהנות באספות הלאומית הבהאיות עמד כבר בשנת 1953 על 31 אחוזים, כאשר נתון זה נשמר למן 1996 ועד לשנת 2007, עת הגיע שיעורן של הנשים המכהנות ל-39 אחוזים, הרי שבמושבה הראשון של הכנסת בשנת 1949 עמד שיעורן של חברות הכנסת על עשרה אחוזים בלבד (12 נשים מתוך 120 החברים). גם בחלוף השנים עלה שיעורן של חברות הכנסת באופן איטי יותר, וכך רק בכנסת השש-עשרה, שהתכנסה בשנת 2003, נחצה רף עשרים האחוזים (25 נשים מתוך 120 החברים). בזמן מושבה של הכנסת העשרים, שיעור חברות הכנסת עמד על עשרים ושמונה אחוזים (28.3% - 35 נשים מתוך 120 החברים) - ושיעור זה הוא השיעור הגבוה ביותר בתולדות הייצוג הנשי בכנסת.
נתונים דומים ניתן למצוא בפרלמנטים שונים ברחבי העולם, וכך לדוגמה בשנת 2018 עמד הממוצע העולמי עבור חברות פרלמנטים על 23.8 אחוזים בלבד. נתונים מסוג זה משמשים את הבהאים בבואם להצביע על החלוציות שברעיון השוויון אותו הנחילה דתם בקרב מאמיניה.

יוזמות חברתיות

בשל מרכזיותו של עיקרון השוויון בדת הבהאית, הרי שקהילות הבהאים החלו עוד בשלב מוקדם בהתהוות קהילותיהם הדתיות לקדם ולהפעיל מספר מסלולים שתכליתם היא קידום הנשים. פעילות זו חותרת להנגיש לנשים רבות ככל הניתן חינוך, בריאות, מעונות ילדים והזדמנויות עסקיות. כך לדוגמה, כבר בשנת 1910 נחנך באיראן בית הספר "תרבייאת" לבנות, בו הוכשר הדור הראשון במדינה של נשים האוחזות בידע מקצועי. חלוציות זו בהשכלת נשים באה לידי ביטוי בכך שעד לשנות ה-70 של המאה ה-20 היו רוב הנשים הבהאיות באיראן יודעות קרוא וכתוב בעוד שמקבילותיהן האיראניות היו אנאלפביתיות.
תנועה מעשית זו קיבלה משנה תוקף בשנת 1975, שנה אשר הוכרזה בדת הבהאית כשנת האישה הבינלאומית, כאשר קראו חברי בית הצדק העולמי לאספות הבהאיות הלאומיות לחתור להשגת השתתפות נשית שווה בכל פעילויות הדת והקהילה. בשנת 1993, לאחר שהורתה על כך הוועידה הבהאית הבינלאומית של אותה שנה, ייסדו הבהאים את "המשרד לקידום הנשים" במטה האו"ם בניו יורק, כמו גם משרדים דומים במדינות שונות. במסגרות אלה פועלים הבהאים לקידום השכלה לבנות, תגבור כישורי האוריינות, ייסוד שירותי בריאות באזורי כפר מרוחקים וכן טיפוחן של מיומנויות מניבות הכנסה בקרב נשים.
ביטוי מוצלח ובולט לרעיונות אלו של קידום נשים במדינות מתפתחות הוא "מכון בארלי להכשרה מקצועית לנשים כפריות" (Barli Development Institute for Rural Women) הפועל בעיר אינדורה שבהודו. המכון הוקם בשנת 1985 כיישומה של החלטת האספה הלאומית הבהאית של הודו. בשנת 2001 הפך המכון לארגון חוץ ממשלתי וזאת לאחר שמוסדות האו"ם השונים ציינו לשבח את פועלו, בהיותו מודל מוצלח לקידום נשים.
תחום פעילות נוסף הוא קידום זכויות נשים ועמידה על מימושן. כך לדוגמה מעניק "מרכז טאהרה לצדק" (Tahirih Justice Center) ייעוץ וייצוג משפטי לנשים וילדות שהיגרו לארצות הברית אם נפגעו על רקע היותן נשים. המרכז טיפל למן הקמתו בשנת 1997 במעל ל-25,000 נשים אשר ביקשו מקלט במדינה לאחר שהיו קורבנות מעשי אלימות דוגמת מילת נשים, סחר בנשים, אונס ואלימות במשפחה. בראש המרכז עומדת עד היום מייסדתו של המרכז, ליילי מילר-מורו, ותחת הנהגתה התרחבה פעילותו של המרכז אף לקידום חקיקה להגנת נשים, כגון הטלת איסור על נישואין בכפייה במדינות השונות בארצות הברית.