google/wiki40b huggingface dataset:
משמר החופים של רוסיה

היסטוריה

משמר החופים הרוסי יונק את שורשיו מגוף הסיור הימי הראשון שהוקם ברוסיה, שייטת שירות הקורפוס הנפרד של משמרות הגבול הקיסריים (Флотилия Отдельного корпуса пограничной стражи) שהוקמה בשנת 1898 והתקיימה עד פרוץ מלחמת האזרחים ברוסיה.
בשנת 1921 הוקמו היחידות הימיות של משמרות הגבול הסובייטים (Морпогранохрана СССР).
משמר החופים של הפדרציה הרוסית הוקם בשנת 1992 בתור הכוחות הימיים של משמר הגבול הרוסי (Морские Силы Погранвойск ФПС России) שהוקמו על בסיס היחידות הימיות של משמרות הגבול של ברית המועצות (Морские части пограничных войск, МЧПВ СССР).
ב-29 באוגוסט 1997 הוקמה האבטחה הימית (Морская охрана, МОХР ФПС России), שהייתה הזרוע הימית של שירות משמר הגבול הפדרלי הרוסי. למפקד האבטחה הימית מונה האדמירל אינוקנטי נליוטוב שעמד בראש הזרוע הימית עד 1999 כשהוחלף על ידי סגן האדמירל ואלרי לוגוויננקו שמונה במקביל לכהן כסגן מנהל שירות משמר הגבול הפדרלי הרוסי.
במאי 2005 האבטחה הימית פורקה והפכה למשמר החופים של משמר הגבול (Береговая Охрана ПС ФСБ).
אוגוסט, רוזן פפאלץ-זולצבאך

ביוגרפיה

אוגוסט נולד בנויבורג על הדנובה ב-2 באוקטובר 1582, לפיליפ לודוויג, רוזן פפאלץ-נויבורג ולאנה מקלווה, בתם של וילהלם, דוכס יוליך-קלווה-ברג ומריה מאוסטריה, דוכסית יוליך-קלווה-ברג.
בשנת 1609 החל את לימודיו באוניברסיטת טובינגן, ולאחר מכן הוא ערך את הטיול הגדול באיטליה, אנגליה, צרפת, שוודיה, וכן בהרבה נסיכויות גרמניות. בשנת 1614 מת אביו פיליפ לודוויג, רוזן פפאלץ-נויבורג, ואוגוסט ואחיו ירשו את נחלותיו: וולפגנג וילהלם קיבל את פפאלץ-נויבורג, אוגוסט קיבל את פפאלץ-זולצבאך, ואילו יוהאן וילהלם קיבל את פפאלץ-זולצבאך-הילפולשטיין.
ב-14 באוגוסט 1632 מת אוגוסט, ובנו כריסטיאן אוגוסט, רוזן פפאלץ-זולצבאך עלה לשלטון במקומו.
פרדיקס הראשון, מלך מוקדון

פרדיקס הראשון (ביוונית: Περδίκκας Α΄) היה מלך מוקדון באמצע המאה ה-7 לפנה"ס. יש המונים אותו כמלך הרביעי של מוקדון, בעוד יש הסוברים שהוא היה המלך הראשון.

ביוגרפיה

על פי מקורות עתיקים רבים, ראשון מלכי מוקדון היה קרנוס. על פי אותם מקורות, אחרי קרנוס מלך קוינוס ואז טירימאס ואז פרדיקס. אותם מקורות לא מציינים אם פרדיקס עלה לשלטון כקרוב משפחתו של טירימאס או באמצעים אחרים. לטענת אוסביוס מקיסריה, פרדיקס שלט 48 שנים.
הרודוטוס לעומת זאת, טוען שפרדיקס היה מלך מוקדון הראשון. הרודוטוס מביא אגדה על פיה פרדיקס היה צאצא של טימנוס, וגר בארגוס. מסיבות לא ידועות, נמלט פרדיקס יחד עם אחיו הגדולים גאואנס ואארופוס אל אזור מוקדון. הם מצאו עבודה אצל מלך מקומי. המלך היה עני למדי, ולפיכך אשתו אפתה את הלחם לפועלים. האשה גילתה שהלחם של פרדיקס גדל מעצמו בכל פעם לפני שהיא מגישה אותו, וסיפרה על כך לבעלה. המלך ראה בכך סימן רע, והחליט לגרש את האחים מארצו. אולם הם דרשו שקודם לכן יתן להם המלך את שכרם. המלך הצביע על קרני השמש שחדרו מבעד לחלון ואמר לאחים שזה יהיה שכרם. האחים הגדולים נדהמו, אולם פרדיקס לקח חופן מהאדמה שקרני השמש האירו, והודה למלך על השכר. מדובר במעשה סמלי שנועד להמחיש את קניינו של הקונה על הבית שהשמש זורחת בו. המלך שלח את אנשיו לרדוף אחרי האחים, אולם כאשר הם עברו נהר, סערו לפתע מי הנהר ומנעו גם מרודפיהם לעבור אותו. פרדיקס מיהר לכבוש את כל האזור והפך למלך מוקדון הראשון. 
ככל הנראה עליו תוקידידס הסתמך על הרודוטוס כאשר כתב שארכלאוס הראשון היה התשיעי במלכי מוקדון. ישנם חוקרים הסבורים שלמעשה הרודוטוס הסתמך על מסורות מוקדוניות, בעוד שאר ההיסטוריונים הסתמכו על מסורות שרווחו בארגוס.
את פרדיקס ירש בנו ארגיוס הראשון. על פי יוסטינוס, פרדיקס הראה לארגיוס היכן הוא רוצה להיקבר, וציווה שכל המלכים המוקדוניים הבאים יקברו שם. הוא ניבא שמלך שייקבר שם, הכתר יישאר בידי משפחתו. לטענתו של יוסטינוס, הראשון שחרג מהמסורת היה אלכסנדר הגדול שנקבר באלכסנדריה, ואכן לאחר מותו עבר השלטון מידי השושלת הארגאידית.
תחנת המטרו שער הזהב

היסטוריה

הקמת הקו השלישי של הרכבת התחתית של קייב החלה בפברואר 1983. על אף שהקו תוכנן להיפתח ב-1986, הקמתו התעכבה בשל המשבר הכלכלי בברית המועצות של אותה תקופה. הקו נפתח ב-31 בדצמבר 1989 וכלל שלוש תחנות, כאשר שער הזהב היא הצפונית שבהן. חפירת התחנה החלה בנובמבר 1987 ונמשכה כשנה. על-אף שהתחנה הושלמה מבחינה תפעולית במועד פתיחת הקו, עד 1 במאי 1990 היא הייתה נגישה רק דרך המנהרה מתחנת תיאטרלנה, כיוון שהעבודות בה טרם הושלמו. במהלך שנות ה-90 פותח הקו צפון-מערבה.

עיצוב

במפלס הרכבת, התחנה היא צינור המכיל אולם מרכזי ושני מעברי-צד, עבור רציפים לכל אחד מכיווני התנועה. בין האולם המרכזי למעברי הצד נמתחת שדרת עמודים וקשתות. המעבר באולם המרכזי, עם עמודיו המאסיביים והנמוכים וקשתותיו בצורת חצי-עיגול, מעניק רושם של הליכה בחלל רומנסקי. תקרת האולם המרכזי, בצורת קמרון חצי-חבית, מחופה בשיש לבן, אותו חוצות רצועות פסיפס הנתונות במסגרת לבנים. בתקרת האולם המרכזי קבועות נברשות ענק הממוקמות בין כל שתי רצועות-פסיפס. אולם מפלס הביניים מואר בנברשות דומות בעיצובן, אך קטנות יותר. רצפת החלל עשוי גרניט אפור.
הכיתוב נעשה בגופן המדמה כתב-יד רוסי עתיק.

עבודות הפסיפס

80 יצירות הפסיפס מעשי ידיהם של האמנים הריהורי קורין וולודומיר פדקו מתארות תמונות מן ההיסטוריה של רוס של קייב בימי הביניים, דמויות קדושים ומבני כנסיות. רבים מן המוטיבים מבטאים רגשות אוקראינים-לאומיים ונעשו עוד טרם פירוק ברית המועצות, דבר שהיה אסור באותה עת.
הפסיפס המרכזי, מעל היציאה לגרם הדרגנוע המוביל ליציאה מן התחנה, מתאר את דמותו של פטרון העיר, המלאך מיכאל. בקצה התחנה מצויה דמותו של ג'ורג' הקדוש, פטרונה של מוסקבה, בירת ברית המועצות בעת הקמת התחנה.
קרן פיין

קרן פיין (Payne Fund Studies) היא קרן מחקר שהוקמה בשנות השלושים על מנת לבחון את השפעות התקשורת וצריכתה על האנושות.

רקע

נתונים משנות העשרים מראים כי מדי שבוע נמכרו בארצות הברית ארבעים מיליון כרטיסי קולנוע, בסוף שנות העשרים אף הגיע המספר לתשעים מיליון מהם כארבעים מיליון כרטיסים נמכרו לקטינים בני פחות מ-ארבע-עשרה שנים. כיוון שבית יתר העלילות, נושאי הסרטים היו פשע, מין ואהבה, הציבור החל לדאוג מפני השפעת הסרטים על הנוער. דאגה זו הביאה לעריכת פרויקט מחקרי ענק שנערך בארצות הברית בשנים 1929-1932 במימון קרן פיין. במסגרת פרויקט זה נערכו שלושה- עשר מחקרים נפרדים, כל מחקר נועד לבדיקת היבט אחד של השפעת הצפייה בסרטי קולנוע על ילדים ונוער.

השפעת מחקרי הקרן

למרות העובדה כי מחקרי הקרן מצאו השפעה גדולה ומקיפה של התקשורת על האנושות, מחקרים אלו הראו כי ההשפעה אינה ברורה וחד משמעית. על כן מחקרים אלו מצאו שלאמצעי תקשורת ההמונים אין כוח בלתי מוגבל כמו שהיה נהוג לחשוב עד שנות הארבעים, אלא כוחם מוגבל. המחקרים וממצאיהם גרמו למעבר מאסכולת ההשפעות הכל-יכולות למסורת ההשפעות המוגבלות
דוד דרוק

ביוגרפיה

נולד בקרייצבורג, ליטא. למד בחדר בישיבות שונות ומאוחר יותר קיבל חינוך כללי.
עבודתו הספרותית הראשונה הייתה תרגום של מאמרו של לודוויג קשיוויצקיס "התהוותם של היהודים". מאמר זה נדפס בעיתון "דאס יידישע ווארט" (1904).
בשנת 1905 הגיע דרוק לוורשה ועבד כאיש מערכת בעיתון של צבי פרילוצקי ,"דער וועג" שהיה העיתון הראשון ביידיש בוורשה. כשנה מאוחר יותר, בשנת 1906 עבר לכתוב בעיתון של נחום סוקולוב, "דער טלגרף". בשנת 1907, חזר דרוק לליטא והחל לכתוב בעיתון "נציונאל צייטונג" בריגה. שנתיים אחר כך, בשנת 1909, חזר דוד דרוק לוורשה, והיה חבר מערכת העיתון "אונזער לעבן", שיצא בעריכת מרדכי ספקטור. בין השנים 1910–1920 עבד דרוק כחבר מערכת בעיתון "דער מאמענט".
בשנת 1920, היגר דוד דרוק לארצות הברית, והפך לכתב האמריקאי של העיתון דער מאמענט הוורשאי. החל משנת 1921, עבד בעיתונים היהודיים באמריקה: "דער מארגען זשורנאל", ו"אמריקאנער". בשנים אלה פרסם את סדרת הכתבות על מנדל בייליס. החל משנות השלושים הדפיס מאמרים בעיתונות אמריקנית יהודית. נפטר בניו יורק. א. אלמיכתב עליו: הוא היה ידען גדול, מלא וגדוש בידע, בכל הנוגע למילים ואנין טעם בכל הנוגע לאומנות. הוא היה אדם צנוע, שחי בשקט אולם הגיע עמוק. הוא נפטר בשקט.

תרגומים ליידיש

"מבט לאחור" של אדוארד בלאמי, וורשה 1905, "הזכויות הכלליות במערכת הבחירות במערב אירופה", ורשה ,1905.

עיתונות יידיש

בשנת 1905 הגיע לוורשה, כשצבי פרילוצקי הדפיס את העיתון הראשון בפולין: "דער וועג", שם עבד דרוק כאיש מערכת. ב־1906, עבר לעבוד בעיתונו של נחום סוקולוב, "דער טלגרף". ב-1907, חזר לריגה ועבד בעיתון היהודי הראשון בליטא, "דער נאציונאל".
ב-1909 שב לוורשה, ועבד זמן קצר בעיתונו של מרדכי ספקטור : "אונדזער לעבן". בין השנים 1910 – 1920, היה חבר מערכת העיתון "דער מאמענט".
ערך את העתון "שול און דערציאונג" (בתי ספר וחינוך),יחד עם ד"ר שמואל ויינברג בוורשה.
יום הזיכרון (ארצות הברית)

בארצות הברית, יום הזיכרון (באנגלית: Memorial Day) הוא יום זיכרון ללוחמי הכוחות של ארצות הברית שנהרגו בעת מילוי תפקידם. יום זה מצוין מדי שנה ביום שני האחרון בחודש מאי.
יום זיכרון זה נקבע בשנת 1868 על מנת לכבד את זכרם של חיילי צבא האיחוד במלחמת האזרחים האמריקנית, אך לאחר מלחמת העולם הראשונה הפך ליום זיכרון לאומי לכל נפגעי המלחמות או כל המבצעים הצבאיים שבהם השתתפו הכוחות המזוינים של ארצות הברית. 
ביום זה נערכים טקסי זיכרון בבתי הקברות בארצות הברית ודגלי ארצות הברית מורדים לחצי התורן. בנוסף מתנדבים מקשטים את כל קברי החיילים בבתי הקברות הלאומיים בדגלים קטנים.
על מנת לאפשר לכלל הציבור האמריקאי להשתתף ללא קושי בטקסי יום הזיכרון, נקבע יום הזיכרון האמריקאי כיום חופשה רשמי בו העובדים רשאים להיעדר מהעבודה לפי החוק. משום כך יום זה מציין לאמריקאים את תחילת עונת הקיץ משום שזהו יום החופשה הרשמי הראשון של עונת הקיץ. לפיכך, אמריקאים רבים מציינים יום זה בעריכת פיקניקים בפארקים הציבוריים יחד עם משפחותיהם, קניות (ישנם מבצעים רבים בחנויות ביום זה), בטיולים או בהשתתפות באירועי ספורט. בנוסף בריכות שחייה רבות נוהגות להיפתח לציבור ביום זה. ההבדל העיקרי בין יום הזיכרון האמריקאי והישראלי זה תחושת היום, היום הישראלי הוא יום של אבל בעוד האמריקאי הוא יום של הנחות ומבצעים בסופר.
אדם לכל עת (מחזה)

שם המחזה

שם המחזה משקף את יחסו של רוברט בולט, המחזאי האגנוסטי מהמאה ה-20, כלפי דמותו של תומאס מור, אותו הוא מציג כאיש המצפון האולטימטיבי: במחזה, מור נשאר נאמן לעצמו, לעקרונותיו ולאמונותיו, תוך הסתגלות לנסיבות המתפתחות סביבו עם הזמן, על אף הלחצים הסביבתיים בהם הוא נתון. בולט שאל את השם מתוך "וולגריה" מאת רוברט ויטינגטון, בן תקופתו של מור, שבשנת 1520 כתב עליו:
מור הוא אדם שנון כמלאך ובעל יכולת למידה ייחודית. אינני מכיר עוד אדם כמותו. כי היכן עוד ישנו אדם בעל כזו עדינות, ענווה ואדיבות? ואדם, כפי שנדרש ממנו באותה העת, בעל שמחה ועליצות מופלאים, ולעיתים אף עצבות. זהו אדם לכל עת.
המקור באנגלית
More is a man of an angel's wit and singular learning. I know not his fellow. For where is the man of that gentleness, lowliness and affability? And, as time requireth, a man of marvelous mirth and pastimes, and sometime of as sad gravity. A man for all seasons.
מעלות ראומיר

מעלת ראומיר (Réaumur) היא יחידת מידה לטמפרטורה הנקראת על שם המדען הצרפתי רנה אנטואן פרשו דה ראומיר שפיתח מדחום בעל סולם דומה בשנת 1730. מעלות ראומיר מסומנות R° (או Ré° כאשר יש חשש לבלבול עם מעלות רמר או מעלות רנקין) ומוגדרות כך שטמפרטורת הקפיאה של מים היא R° ‏ 0 וטמפרטורת הרתיחה של מים היא R° ‏ 80.

היסטוריה

ראומיר פיתח מדחום שהשתמש בתערובת של אלכוהול ומים והגדיר את סולם הטמפרטורות כך שטמפרטורת הקפיאה של מים היא R° ‏ 0, ומעלת ראומיר אחת היא השינוי בטמפרטורה שמביא לשינוי של פרומיל בנפח התערובת ביחס לנפחה ב-R° ‏ 0. כאשר חוממה התערובת כך שנפחה גדל ב-8% היא החלה לרתוח ולכן קבע ראומיר את R° ‏ 80 כנקודת הרתיחה של התערובת. בשל נקודת הרתיחה הנמוכה יחסית לא היה ניתן להשתמש במד החום לניסויים מדעיים הכרוכים בחימום ולכן העדיפו רוב מדעני התקופה את השימוש בכספית. במדי חום על בסיס כספית לא היה הגיון בקביעת R° ‏ 80 המקורית, ולכן הוחלט ש-R° ‏ 80 תהיה נקודת הרתיחה של מים. מכאן שמעלת ראומיר שונה לחלוטין מהמעלה המקורית שהוגדרה על ידי ראומיר עצמו ומשותף להן רק השם ונקודת הקפיאה של מים שמוגדרת בשני הסולמות כ-R° ‏ 0.

שימוש

מעלות ראומיר זכו לפופולריות באירופה במהלך המאה ה-18, בעיקר בצרפת, בגרמניה וברוסיה, אך בשנת 1790 אמצה צרפת את סולם צלזיוס כחלק מהשיטה המטרית והשימוש במעלות ראומיר הלך ודעך. עם זאת לאורך המאה ה-19 נעשה שימוש במדי חום בעלי סולם כפול - צלזיוס וראומיר.
כיום נעשה שימוש מועט במעלות ראומיר במחלבות מסוימות בצפון איטליה המייצרות פרמזן.
קרייג פרקינסון

ביוגרפיה

פרקינסון נולד וגדל בעיר בלקפול שבמחוז לנקשייר. הוא התחיל לשחק בגיל צעיר בהצגות בבית הספר. הוא למד בקולג' בלקפול ופיילד ואחר כך עבר ללונדון ונרשם לבית הספר למשחק "Mountview Academy of Theatre Arts".

קריירה

בתחילת הקריירה שיחק פרקינסון בתפקידים קטנים בסדרות טלוויזיה כגון "דיאל ופסקו", "The Bill" ו"הולבי סיטי". הופעת הבכורה שלו בקולנוע היה בסרט "קונטרול", סרט ביוגרפי על סולן להקת ג'וי דיוויז'ן, איאן קרטיס, בו גילם את דמותו של טוני וילסון. ב-2008 כיכב פרקינסון בסרט הבריטי העצמאי "The Taxidermist" בתפקיד המפחלץ. הסרט זכה בפרסים אחדים בהם סרט הלייב אקשן הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של פאלם ספרינגס, ובפרס הסרט הקצר הטוב ביותר בפסטיבל הבינלאומי לסרטי האימה ברוד איילנד.
ב-2009 שיחק פרקינסון בתפקיד שרת מתעלל בשם בן בדרמה הטלוויזיונית "The Unloved", סרט הבכורה בבימויה של סמנתה מורטון. פרקינסון כיכב לצדה של מורטון בסרט "קונטרול". עוד השתתפו בסרט "The Unloved" לורן סושה, ששיחקה לצדו בסדרה "עברייני על", וכן אשתו השחקנית סוזן לינץ'.
ב-2010 שיחק פרקינסון בתפקיד כפול בדמות התאומים ג'ימי וג'וני קריי בסדרת הטלוויזיה של ITV "וייטצ'אפל". התפקיד כלל סצנת אגרוף, וכהכנה לקח שיעורי אגרוף ועשה דיאטה ללא פחמימות. באותה שנה שיחק פרקינסון בתפקיד אלן בסרט "SoulBoy" ובתפקיד קוביט בסרט "ברייטון רוק". לקראת סוף 2010 החל לגלם את קצין המבחן שון בסדרה "עברייני על" של ערוץ E4. הוא המשיך להופיע בתפקיד זה גם בשנת 2011.
ב-2011 כיכב פרקינסון בסרט הקולנוע העצמאי "Ghosted" בדמות האסיר הפסיכוטי והאלים קליי. עוד השתתפו בסרט ג'ון לינץ', גיסו של פרקינסון, ומרטין קומפסטון, ששיחק לצדו בסרט "SoulBoy". עוד באותה שנה גילם פרקינסון את טומי פלין בסיטקום "In with the Flynns" של ה-BBC. על אף שהסדרה קיבלה ביקורות מעורבות, הופעתו של פרקינסון צויינה לטובה. דייוויד בוצ'ר מ"רדיו טיימס" תיאר אותו כ"כוכב התוכנית" והארי המבורג מ-"On the Box's" כתב שהוא "הדמות הבולטת בסדרה".
ב-2011 הופיע פרקינסון בדמות סמל בילוש מאט "דוט" קוטן בעונה הראשונה של סדרת הפשע "שחיתות" של ערוץ "BBC Two", שוב לצדו של מרטין קומפסטון.
ב-2012 שיחק פרקינסון בתפקיד הכומר הוראס במיני-סדרה של ה-BBC "הסוד של קריקלי הול", עיבוד לרומן באותו שם מאת הסופר הבריטי ג'יימס הרברט. גם בסרט זה השתתפה אשתו סוזן לינץ'. עוד כיכב פרקינסון בווידאו קליפ לשיר "Two Fingers" של ג'ייק באג.
ב-2013 כיכב פרקינסון בסדרת הדרמה קומית "Great Night Out" בתפקיד גלין. עוד שיחק בדמות צ'ארלס קורט בדרמה "The Mill" של ערוץ 4.
פרקינסון חזר לגלם את הדמות של מתיו "דוט" קוטן, שקודם לדרגת מפקח בילוש, בעונה השנייה של הסדרה "שחיתות" בשנת 2013. בעונה זו הועברה הדמות מהיחידה להגנת עדים ליחידה במלחמה בשחיתות.
הוא השתתף גם בעונה השלישית של הסדרה ששידוריה החלו במרץ 2016.
בשנת 2014 התארח למספר פרקים בסדרה הקומית "טיפול אונליין" ברשת שואוטיים בכיכובה של ליסה קודרו.

חיים אישיים

פרקינסון נשוי לשחקנית האירית סוזן לינץ', ולבני הזוג יש בן אחד. השניים הופיעו יחד ב-2009 בסרט הטלוויזיה "The Unloved", וב-2012 במיני-סדרה "הסוד של קריקלי הול". השחקן ג'ון לינץ' הוא גיסו.
יצחק קצנלבוגן

יצחק קצנלבוגן (1896–1971) היה דרמטולוג, פרופסור לדרמטולוגיה בבתי ספר לרפואה באוניברסיטה העברית ובאוניברסיטת תל אביב, ייסד והיה למנהלה הראשון של המחלקה למחלות עור ומין בבית החולים בילינסון.

ביוגרפיה

קצנלבוגן נולד בשנת 1896 בלודז' שבפולין.
בין השנים 1915–1921 למד קצנלבוגן רפואה בגראץ אוסטריה.
בין השנים 1921–1924 קצנלבוגן התמחה במחלות עור ומין אצל הפרופ' הרמן בווינה, הפרופ' בושרה בברלין, הפרופ' ג'וגרו בפריס והפרופ' ארצ'יבלד בלונדון.

בישראל

בשנת 1924 עלה קצנלבוגן לארץ ישראל, ולאחר תקופה קצרה בחיפה עבר לירושלים.
בין השנים 1924–1956 ניהל קצנלבוגן את המרפאה למחלות עור בבית החולים ביקור חולים, ואת המרפאה המייעצת למחלות עור של קופח כללית.
בין השנים 1932–1940 במקביל ליתר עבודותיו הרפואיות, ניהל את המרפאה למחלות עור על יד בית החולים הגרמני בירושלים.
בשנת 1957 ייסד קצנלבוגן את המחלקה למחלות עור ומין בבית החולים בילינסון וניהלה עד שנת 1967.
בשנת 1960 התמנה קצנלבוגן לפרופסור חבר קליני בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1965 התמנה קצנלבוגן לפרופסור מן המנין בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים.
קצנלבוגן היה ממניחי היסוד של איגוד הדרמטולוגים ושימש במשך 3 שנים יו"ר האיגוד.
קצנלבוגן היה פעיל בהר"י, היה אחראי לקשרי החוץ של הר"י, והיה ממקימי ה"מועצה המדעית" של הר"י.
קצנלבוגן פרסם בספרות המדעית, עבודות מדעיות רבות.
מתלמידיו ותלמידותיו: פרופ' אליעזר פוירמן, פרופ' מרים זנדבנק
בשנת 1967 פרש לגמלאות.
קצנלבוגן נפטר בשנת 1971.
מזרקת מי פאולוס

היסטוריה

מזרקת מי פאולה קיבלה השראה מהפופולריות של "מזרקת המים המאושרים -(Fontana dell'
Acqua Felice) שנבנתה על ידי האפיפיור סיקסטוס החמישי. האפיפיור פאולוס החמישי החליט לשקם ולהרחיב את מוביל המים ההרוס אקווה טראיאנה שנבנה בימי הקיסר הרומי טראיאנוס במטרה ליצור מקור מים נקיים עבור תושבי גבעת ג'אניקולו שנאלצו עד אז לשתות מי מעינות מלוחים משהו או מהטיבר המזוהם. את מימון העבודות השיג באמצעות הטלת מס על היין, החלטה שעוררה תרעומת בקרב חלק מהתושבים. לשם הגשמת הפרויקט רכש האפיפיור את הזכויות על מי מעין בהרי סבטיני על-יד אגם ברצ'אנו, לא רחוק מרומא כשהם נועדו להוות מקור למי המזרקה. את עבודות שיקום מוביל המים הוא הטיל על ג'ובאני פונטאנה שאחיו, דומניקו, בנה הרבה שנים קודם לכן את מזרקת המים המאושרים ועל קרלו מדרנו.
המזרקה עוצבה על ידי ג'ובאני פונטאנה ועל ידי האדריכל פלמיניו פונציו. הם השתמשו בשיש מתוך החורבות הסמוכות של המקדש הרומי של מינרווה בפורום של נרווה ובנו בפתח לזרימת המים דרך שער מסיבי בעל חמש קשתות. בראש המבנה העמידו את הסמלים האפיפיוריים - הטיארה והמפתחות - מעל סמל משפחת בורגזה עם העיט והדרקון, הנשענים על ידי מלאכים. הכתובת בלטינית מעל המזרקה מהללת את פאולוס החמישי בסגנון שירי על הבאת המים לתושבי הרובע.
להבדיל מפונטאנה דלה אקווה פליצ'ה המשופעת בפסלים בנושאים שאובים מכתבי הקודש המוטיב השולט במזרקת מי פאולוס הוא המים עצמם. המים זורמים דרך הקשתות אל חמישה אגמי שיש.
ב-1690 הוסיף קרלו פונטאנה בריכה חצי מעגלית עבור המים העולים על גדות אגני השיש. מכשולי שיש הוצבו על מנת למנוע מבעלי עגלות להשקות את בעלי החיים במזרקה, אולם הרבה תושבים התפתו להתרחץ בעצמם במזרקה. בשנת 1707 נאסרה הרחצה בצו.
לימים שימשה צורת המזרקה כמקור השראה למזרקת טרווי

סגנון אדריכלי

כמו במזרקת המים המאושרים מזרת מי פאולוס היא התחנה הסופית הייצוגית של מוביל מים.
ג'ובאני פונטאנה השתמש בדגם של מזרקת משה שבבאר המים המאושרים וראה בבניית קשת ניצחון את המוטיב האדריכלי המרכזי במזרקתו.
גם הארכיטרב עם כתובת ההקדשה הגדולה מעבר למידה וסמל האפיפיור שבראש המבנה מזכירים את הדגם הנ"ל.
בשונה מדגם קשת ניצחון המקורי הוסיף ג'ובאני פונטאנה עוד שתי קשתות יותר קטנות בצדדים.
גם כן להבדיל ממזרקת משה אין כל פסל מתחת לקשתות.
אפקט המים הזורמים חוזק על ידי כך שהם נשפכים קודם לאגנים הקטנים ואחר כך לבריכה הגדולה. לעומת זאת בקשתות החיצוניות עומדים שתי דמויות עיט (סמל בית בורגזה) המשמשים כגרגוילים.
.

טלוויזיה

1987 *Un'australiana a Roma (איטליה) בבימוי סרג'ו מרטינו
דפים לחקר השואה

דפים לחקר השואה הוא כתב עת מדעי, שנתון, לחקר תולדות השואה והשפעותיה. רואה אור על ידי המכון לחקר תקופת השואה, המשותף לאוניברסיטת חיפה ובית לוחמי הגטאות, בתמיכת קרן משפחת דייוויד ופלה שאפל. משתתפים בו חוקרים והיסטוריונים מרחבי העולם, בהם: אריה כוכבי, יואב גלבר, איליה אלטמן, חנה יבלונקה, קטרין שטול, רבקה ברוט, אליעזר שורץ, מיכאיל טיאגלי, אביחי צור, בתיה שמעוני, פדריקו פינקלשטיין, יהודה באואר.
בשנת 2012 עורכיו הם שרה בנדר ועמוס גולדברג.
צב נהרות מרכז-אמריקני

מאפיינים

אורכו של צב זה עד 60 ס"מ ומשקלו הוערך בעבר עד ל-22 ק"ג, אך מדידות בזמן האחרון הגיעו רק ל-14 ק"ג. הצב בעל שריון חלק ועגלגל עם שדרות קטנות ביותר. צבעו הוא לבן עד צהוב והעור בעל גוון דומה. לזכרים יש סימונים צהובים מצדי הראש והם בעלי זנבות ארוכים יותר. 
צב זה הוא יצור לילי הפעיל בנהרות אמריקה המרכזית והוא כמעט לא יוצא מהמים, אפילו לא כדי להתחמם בשמש. רק הנקבות יוצאות לשם הטלת הביצים. צב זה ניזון רק מצמחים, בעיקר מפירות כמו תאנים וכן מפרחים, אך גם מעלים של עצים יבשתיים.
צב הנהרות המרכז אמריקני נמצא בסכנת הכחדה חמורה, בעיקר משום שצדים אותו בשביל עורו ובשרו וכן בשביל אספני ביצים ושריונות.
בית בלזק

תולדות הבית

בין השנים 1840 ל 1847 התגורר הסופר בלזק בבית זה, בשם אלמוני, משום שניסה להיחבא מפני נושיו. המקום הוכרז כאתר היסטורי מוגן של עיריית פריז, רק בשנת 1913. ואילו הגן הצמוד למוזיאון הוכרז מוגן רק בשנת 1944.

תכניו וארכיוניו

המוזיאון מכיל בתוכו, נכון לשנת 2010, ספריו, כתבי עת בהם פורסמו הרומנים שפרסם, רשומות של המחבר, כתבי יד, מכתבים ובהם חתימה בכתב ידו, מהדורות נדירות, וכמו כן כמה עקבות של התנהגויותיו המוזרות, כמו מקל הטורקיז המפורסם, ואת מכונת הקפה עם ראשי התיבות של "חצי פנסיון".
בנוסף לדירה שבה התגורר בלזק, המוזיאון משתרע על שלוש קומות ויש בתוכו חדרים רבים, בהם שכנו דיירים אחרים, ואולם תיאטרון ובו מופיעות הצגות נבחרות הקשורות בבלזאק ויצירתו. כמו כן יש עץ עליו רשומים שמות הדמויות מתוך הרומנים של הקומדיה האנושית והוא זמין להתבוננות הציבור. טבלה גדולה באורך של כ-14.50 מטרים ועליה רשומים למעלה מ-1000 שמות של דמויות מתוך סך כל 6000 הדמויות המופיעות באוסף הרומנים. ציבור המבקרים יכול לקנות עותק מתקפל.
עבור הילדים, המוזיאון פיתח שיטת לימוד ייחודית, המאפשרת לילדים בגיל 8-9 שנים להתמודד עם אירועים ושלבים שונים בחייו של הסופר. באמצעות "המקל של מר בלזאק" הם יכולים לשוטט בחדרי המוזיאון הרבים, לחשוף סודות או חידות ולפתור משלים מחייו. כדי ליהנות מכל המקומות, הילדים מובלים אל רצפת המוזיאון כדי לחוש את השיפוע, היות שהבית עומד על שטח משופע.
המוזיאון הוא חלק של המוזיאונים המוכרים בעיר פריז, וזכה לתואר זה ברשימת המוזיאונים בצרפת. מתנהלים בו מחקרים אוניברסיטאיים בכל הקשור ליצירתו של בלזאק. וכן יש בו ועדה נבחרת, של מומחים, הבוחרת הצגות תיאטרון הקשורות בצורה זו או אחרת ליצירתו.
אריה בן-גפן

ביוגרפיה

בן-גפן נולד בקורסק, רוסיה, בשנת תרנ"ב (1892), ליעקב גפנוביץ ולאה. בן-גפן קיבל חינוך מסורתי, לאחר שסיים גימנסיה, למד בן-גפן רפואה באוניברסיטאות לייפציג, היידלברג ופרנקפורט. בצעירותו טען כי התכתב עם הסופר וההוגה לב טולסטוי בשאלת הציונות, והיכולת להגשים את רעיונותיו האוטופיים באמצעותה בארץ ישראל. לדבריו מכתב התגובה של טולסטוי היה אוהד לציונות ונמסר לימים לאוניברסיטה העברית, אך עקבותיו אבדו.
בן-גפן הוסמך לרפואה בשנת 1916. לאחר סיום לימודיו עבד במשך כ-4 שנים כרופא בגרמניה.
בשנת 1920 עלה בן גפן לארץ ישראל.
בין השנים 1920–1929 תיפקד בן-גפן כרופא היחיד באזור גדרה. הייתה לבן-גפן פרקטיקה ערבית גדולה מהכפריים המרובים שבאזור. התשלום עבור הריפוי היה "שילמיין" (שני שילינגים). סביב ביתו בנה בן-גפן ביתנים לחולים, "פאבליונים", מבנים של חדר אחד עם מטבחון ומרפסת סביבו. התשלום עבור הטיפול היה כמעט אפסי. הרופאים בעיר קיבלו בעד ביקור "חצי לירה", בן-גפן היה לוקח 15 גרוש באמרו: "לרופא אסור להתעשר מרפואה".
במהלך עבודתו הרפואית השגרתית ביסס בן-גפן את הנחתו המוקדמת, שארץ ישראל היא ארץ-מרפא. בן-גפן חיפש מקום מתאים מבחינה אקלימית לריפוי חולי קצרת בפרט וחולי ריאה בכלל, ומצא את הסגולות הללו במושבת הבילויים גדרה.
בשנת 1929 בנה בן-גפן בה את בית-החולים הראשון לחולי מחלות ריאה, בארץ-ישראל. בית החולים היה קרוי "ביל"ו". בבית חולים זה הבריאו מאות חולי שחפת. משאישרו תוצאות הריפוי של מחלות הריאה, את הנחתו, בנה בן-גפן במושבה עוד שני בתי-הבראה, אחד לחולי קצרת ואחד למחלימים ממחלות פנימיות. בנוסף הקים בן-גפן את "שכונת מרגוע", בה ניבנו ביתנים להבראה עבור מבריאים. עלות שכר הדירה של דירה בביתן, לתקופה של חודש, עמד על 5 לירות ארץ-ישראל
עקב הקמת המוסדות שעסקו בטיפול בחולי ריאה כרוניים השתקעו במושבה משפחות של חולי ריאה. הודות להתיישבות זו התרחב שטח הבניין של המושבה כלפי דרום על הגבעות בהמשך רחוב פינס. בן גפן השקיע עבודה ארגונית בסידור ההתיישבות הזאת, בעזרה לרכישת הקרקעות ומכירתן למשתכנים.
בן-גפן נשא לאשה את לילי פרקר. הזוג היה חשוך ילדים.
בן-גפן נפטר בשנת 1972 בגדרה. רעייתו לילי נפטרה כשנתיים לפניו. על מצבתו של בן-גפן בבית העלמין בגדרה חקוק שמו: ארי בן-גפן. לא נזכר אפילו שהיה רופא.

בית החולים ביל"ו

בן-גפן פרסם את תכונות המרפא של אויר גדרה ברחבי הארץ והביא לפיתוח של ענף בתי החולים ובתי ההבראה, שהיה לענף מרכזי בכלכלת המושבה. במחקריו, הוכיח בן-גפן כי 80% מחולי האסתמה שטופלו בגדרה הבריאו, או מצבם הוטב, לעומת מקומות מרפא בשווייץ שם אחוז המבריאים עמד על 68% . מסקנתו של בן-גפן הייתה: "הקרניים האולטרה סגוליות מחטאות בגדרה את האוויר מסוגי אלרגנים, חיידקים ובקטריות. האדמה החולית של גבעות גדרה אינה שומרת לחות והלחות היא אחד הגורמים העיקריים למחלת האסתמה". בעקבות מסקנותיו, הקים בשנת 1929 את בית החולים "ביל"ו" לטיפול במחלות ריאה, ובעיקר בחולי אסתמה ושחפת. בין השנים 1940–1948 ניהל את בית החולים הפרופ' גוידו אהרן מנדס. בשנות הארבעים שהה במקום גם הקיסר היילה סילסי שגלה מארצו. בשנות ה-40 הקים הד"ר בנימין זאב פון וייזל בית הבראה כללי למחלות אלרגיות וכרוניות. ערב קום המדינה הפך בית ההבראה לבית חולים שקלט עולים חולי שחפת. בית החולים נסגר בשנת 1955. ביו מטופליו של בן-גפן הייתה גם המשוררת רחל.

הנצחתו

בגדרה נקרא רחוב על שמו של בן-גפן. בנוסף, גן המושבה קרוי על שמו (גן שאותו נטע וטיפח בעצמו).
כאות הוקרה על פעילותו למען המושבה, נרשם בן-גפן על ידי תושבי גדרה בספר הזהב.
קיילה מייסונט

ביוגרפיה

מייסונט נולדה בניו יורק סיטי ב-20 ביוני 1999 ובגיל 5 החלה לרקוד. לפני פעילותה כשחקנית טלוויזיה, הופיעה במספר פרסומות ומחזות זמר בברודוויי. את פעילותה כשחקנית טלוויזיה החלה ב-2011 בסרט הקצר "A New York Fairy Tale". ב-2012 הופעה בפיילוט של הסדרה "Shmagreggie Saves the World" אך לבסוף הפיילוט לא נמכר. מ-2012 עד 2015, הופיעה בתור לינדזי, דמות משנית בסדרה "דוג בלוג". ב-2013 הופיעה בסדרה "משפחה נרדפת" של ניקלודיאון ב-3 פרקים וב-2015 הופיעה כשחקנית אורחת בסדרה "Mulaney". החל מ-2016 משחקת כדמות ראשית בסדרה של ערוץ דיסני "הארלי באמצע".