ספר יואל

תוכן

הספר נפתח בכותרת "דְּבַר-ה' אֲשֶׁר הָיָה אֶל-יוֹאֵל בֶּן-פְּתוּאֵל" (א', א'). כותרת זו היא רגילה בדברי הנביאים, ודומה לזו הבאה בראש ספרי הושע, מיכה, צפניה ועוד. אין בכותרת זו ציון של זמן הנביא, בניגוד לחלק מן הנביאים הנ"ל. לאחר מכן מצהיר הנביא הצהרה מרשימה: "שִׁמְעוּ-זֹאת הַזְּקֵנִים, וְהַאֲזִינוּ כֹּל יוֹשְׁבֵי הָאָרֶץ! הֶהָיְתָה זֹּאת בִּימֵיכֶם, וְאִם בִּימֵי אֲבֹתֵיכֶם?! עָלֶיהָ לִבְנֵיכֶם סַפֵּרוּ; וּבְנֵיכֶם לִבְנֵיהֶם - וּבְנֵיהֶם לְדוֹר אַחֵר" (א', ב' - ג'). ברור שבלשון זו בא הוא ליצור מתח אצל הקורא ולעניין אותו בהמשך הספר. כמו כן, ברור שהמאורע שיואל יתאר בהמשך הוא מאורע כביר ויוצא דופן, חד פעמי בהיסטוריה.
כאן פותח הספר בתיאור הארבה הפולש לארץ, תוך קריאה לאנשים לבכות ולקונן על נזקי הארבה (א', ד' - י"ב): "יֶתֶר הַגָּזָם אָכַל הָאַרְבֶּה, וְיֶתֶר הָאַרְבֶּה אָכַל הַיָּלֶק, וְיֶתֶר הַיֶּלֶק, אָכַל הֶחָסִיל... שָׂם גַּפְנִי לְשַׁמָּה, וּתְאֵנָתִי לִקְצָפָה... הֹבִישׁוּ אִכָּרִים! הֵילִילוּ כֹּרְמִים! עַל-חִטָּה וְעַל-שְׂעֹרָה, כִּי אָבַד קְצִיר שָׂדֶה". אפשר להבין שזו פתיחה לתיאור כללי יותר ומפורט יותר של מכת הארבה והבצורת שבאה בעקבותיה.
בשלב זה (א', י"ג - כ') קורא הנביא לצום, מספד ועצרת תפילה. הכהנים נקראים לישון בשקים (כאות אבל) והזקנים נקראים לבוא לבית ה' להתפלל. הצער והתדהמה ניכרים היטב במילותיו של יואל: "אֲהָהּ לַיּוֹם! כִּי קָרוֹב יוֹם ה', וּכְשֹׁד מִשַּׁדַּי יָבוֹא!" (א', ט"ו). לא ברור אם תחילת פרק ב' (א' -) הוא המשך ישיר של קריאתו זו, או שמדובר בקריאה חדשה, חזקה ונרגשת יותר לחזרה בתשובה, אבל וצום, לאחר שהתפילות הראשונות נכשלו. בחלק זה קורא יואל: "תִּקְעוּ שׁוֹפָר בְּצִיּוֹן, וְהָרִיעוּ בְּהַר קָדְשִׁי! יִרְגְּזוּ כֹּל יֹשְׁבֵי הָאָרֶץ!" (ב', א'). תיאורו של הארבה (על תיאורי ארבה אחרים ראו כאן) מצמרר: "כְּקוֹל מַרְכָּבוֹת עַל-רָאשֵׁי הֶהָרִים יְרַקֵּדוּן, כְּקוֹל לַהַב אֵשׁ אֹכְלָה קָשׁ; כְּעַם עָצוּם עֱרוּךְ מִלְחָמָה" (ב', ה'). כדאי לעם לשוב בתשובה, טוען יואל: "וְגַם-עַתָּה, נְאֻם-ה', שֻׁבוּ עָדַי בְּכָל-לְבַבְכֶם: וּבְצוֹם וּבִבְכִי וּבְמִסְפֵּד; וְקִרְעוּ לְבַבְכֶם וְאַל-בִּגְדֵיכֶם, וְשׁוּבוּ אֶל-ה' אֱלֹקיכֶם; כִּי-חַנּוּן וְרַחוּם הוּא, אֶרֶךְ אַפַּיִם וְרַב-חֶסֶד, וְנִחָם עַל-הָרָעָה; מִי יוֹדֵעַ יָשׁוּב וְנִחָם?" (ב', י"ב - י"ד). שוב, גם כאן לא ברור אם מתחיל הנביא בטקסי אבל חדשים, או שמדובר בהמשך ישיר של הקודמים. עכשיו, איש לא פטור מבכי ותפילה: "קִבְצוּ זְקֵנִים, אִסְפוּ עוֹלָלִים וְיֹנְקֵי שָׁדָיִם; יֵצֵא חָתָן מֵחֶדְרוֹ, וְכַלָּה מֵחֻפָּתָהּ" (ב', ט"ז).
בתגובה (ב', י"ח - כ"ז), חומל ה' על עמו ומבטיח: "וְשִׁלַּמְתִּי לָכֶם אֶת-הַשָּׁנִים אֲשֶׁר אָכַל הָאַרְבֶּה, הַיֶּלֶק וְהֶחָסִיל וְהַגָּזָם - חֵילִי הַגָּדוֹל אֲשֶׁר שִׁלַּחְתִּי בָּכֶם" (ב', כ"ה).
חלקו הראשון של הספר נגמר באמירה של ה': "וִידַעְתֶּם כִּי בְקֶרֶב יִשְׂרָאֵל אָנִי, וַאֲנִי ה' אֱלֹקיכֶם וְאֵין עוֹד; וְלֹא-יֵבֹשׁוּ עַמִּי לְעוֹלָם" (ב', כ"ז).
חלקו השני של הספר נפתח במילים "וְהָיָה אַחֲרֵי-כֵן", מה שיכול ללמד על צירוף שני חלקים נפרדים או, לחלופין, על כתיבה בשני פרקי זמן שונים.
בפרק ג' נאמר: "וְנָתַתִּי מוֹפְתִים בַּשָּׁמַיִם וּבָאָרֶץ: דָּם וָאֵשׁ וְתִימְרוֹת עָשָׁן; הַשֶּׁמֶשׁ יֵהָפֵךְ לְחֹשֶׁךְ וְהַיָּרֵחַ לְדָם". זוהי מעין הקדמה לסיומת האפוקליפטית של הספר, בה נענשים הגויים, ורק "כֹּל אֲשֶׁר-יִקְרָא בְּשֵׁם ה' יִמָּלֵט" (ג', ה').
בַּיָּמִים הָהֵמָּה וּבָעֵת הַהִיא, מבטיח הנביא בפרק ד', לאחר שאָשִׁיב (כתיב:אשוב) אֶת-שְׁבוּת יְהוּדָה וִירוּשָׁלִָם, יקבץ ה' את כל הגויים החוטאים אל עמק יהושפט (הוא עמק החרוץ), ויחרוץ את דינם. ביצוע גזר הדין מתואר בצורה ציורית ולכאורה עדינה: "שִׁלְחוּ מַגָּל, כִּי בָשַׁל קָצִיר! בֹּאוּ רְדוּ, כִּי-מָלְאָה גַּת! הֵשִׁיקוּ הַיְקָבִים, כִּי רַבָּה רָעָתָם" (ד', י"ג). בפרק זה מזהיר יואל עמים מסוימים (יושבי צור, צידון, גלילות פלשת, ובסופו של הפרק גם מצרים ואדום) ממה שיקרה להם ביום ה'. עונשיהם יהיו במידה כנגד מידה: יושבי צור וצידון, למשל, שמכרו את בני יהודה וירושלים לעבדות בארץ רחוקה (לבני היוונים), ייענשו במכירת בניהם ובנותיהם לעבדים בארץ רחוקה אחרת (שבא).
המעבר שעושה הספר מתיאור הדין שייעשה בגוים, שמתואר במילים נשגבות ונלהבות, אל פסקת הסיום של הספר, העוסקת בחזון אחרית הימים, הוא חד עד מאוד. עם זאת, ישנו קשר הדוק בין פסקה זו לשאר הספר. כך, בקטע העוסק בדין שייעשה בגויים קורא יואל בלעג (מוסווה?) כלפי אותם עמים: "כֹּתּוּ אִתֵּיכֶם לַחֲרָבוֹת וּמַזְמְרֹתֵיכֶם לִרְמָחִים; הַחַלָּשׁ יֹאמַר: 'גִּבּוֹר אָנִי'" (ד', י'). בפסקת הסיום, אומר יואל בטון רגוע הרבה יותר: "וְהָיָה בַיּוֹם הַהוּא יִטְּפוּ הֶהָרִים עָסִיס, וְהַגְּבָעוֹת תֵּלַכְנָה חָלָב, וְכָל-אֲפִיקֵי יְהוּדָה יֵלְכוּ מָיִם... וִיהוּדָה לְעוֹלָם תֵּשֵׁב, וִירוּשָׁלִַם לְדוֹר וָדוֹר... וה' שֹׁכֵן בְּצִיּוֹן" (ד', י"ח - כ').