google/wiki40b huggingface dataset:
שירלי הנדרסון

קורות חייה

הנדרסון נולדה באזור ההיילנדס שבסקוטלנד, בריטניה, בעיר פורס (Forres) שבמחוז מוריי. גדלה בכפר קינקארדין (Kincardine) בפייף (Fife). מילדותה החלה לעסוק בשירה במועדונים מקומיים, באירועי צדקה, במחנות נופש ובתחרויות איגרוף. התקבלה בגיל 16 לפייף קולג', וסיימה לאחר שנה עם תעודה באמנות התיאטרון. בגיל 17 עברה ללונדון, שם למדה בבית ספר גילדהול למוזיקה ודרמה, אותו סיימה בשנת 1986.

קריירה

ב-1987 לוהקה לראשונה על ידי לאונרד וייט לתפקיד הראשי בסדרת הדרמה לילדים "Shadow of the Stone". בהמשך הופיעה במגוון תפקידים בתיאטרון. ובתחילת שנת 1990 חזרה למסך הטלוויזיה, ושיחקה בסדרת הדרמה "Wish Me Luck". ב-1991 שיחקה בסדרת הדרמה ההיסטורית "קלאריסה". לאחר מספר תפקידי תיאטרון נוספים, בין השאר בתיאטרון המלכותי הלאומי בלונדון, הופיעה ב-1995 בתפקיד מרכזי בסדרה של BBC, "האמיש מקבת" (Hamish Macbeth).
בקולנוע שיחקה הנדרסון בסרטים "רוב רוי" (1995), "טריינספוטינג" (1996, בתפקיד גייל חברתו של ספאד), "יומנה של ברידג'ט ג'ונס" (2001, בתפקיד ג'וד), סדרת סרטי ההרפתקאות "הארי פוטר" (בתפקיד מירטל המייללת), "ילדת פרא" (2008, בתפקיד מטרון), "ברידג'ט ג'ונס בייבי" (2016), "טריינספוטינג 2" (2017) ו"השמן והרזה" (2019).
שירות חשאי

שירות חשאי הוא זרוע ביצועית חשאית של השלטון בחלק ממדינות העולם, והיא בעלת מטרות וסמכויות המשתנות ממדינה למדינה. כך, למשל, במדינות מסוימות השירות החשאי הוא בעל סמכויות של סוכנות ריגול, ואילו במדינות אחרות הוא בעל סמכויות שיטור ומהווה משטרה חשאית.
לשירות חשאי של מדינה יכולות להיות סמכויות שיטור שונות שאין לגופים אחרים בממשלה (כמו פיקוח ומעקב אחר האוכלוסייה). סמכויות אלה תלויות בהחלטות הממשלות ויכולות לפעול בחופשיות בבית ובחשאיות מחוץ למדינה (דוגמה לכך היא פעילות שירות הביטחון הפדרלי הרוסי שפועל כשירות ביטחון פנים אך מפעיל גם זרוע חשאית לפעולות מחוץ למדינה) או להפך.
לרוב משטרה חשאית וסוכנות ריגול נחשבים לשירותים חשאיים. במשטרים ומדינות שונות הוקמו גופים שכונו בשם שירות חשאי או משטרה חשאית כמו גוף Agentes in rebus באימפריה הרומית, או שירותי ביטחון לגיטימיים כמו השב"כ, FBI ושירות הביטחון הפדרלי הרוסי.
בעידן המודרני השוטר הצרפתי ז'וזף פושה נחשב לחלוץ בתחום השירות החשאי לאחר שהוא נחשד כמי שעמד מאחורי ניסיונות לרצוח את נפוליון בשנים 1799-1804 והפעיל רשת של מודיעים.
שנים עבריות ת' - תצ"ט

שנים עבריות ת' (400) - תצ"ט (499) התחילו, על פי המסורת המקובלת של מניין השנים בלוח העברי המבוססת על סדר עולם רבה, בשנת 3362 לפנה"ס והסתיימו בשנת 3262 לפנה"ס לפי הלוח היוליאני.
קופשיווניצה

תולדות היישוב

בשנת 1185 הוקם בקופשיווניצה מנזר של נזירים ציסטרסיאניים, ובשנת 1268 הוענקו ליישוב זכויות עיר. באמצע המאה ה-17 הוחרבה העיירה בידי גייסות האימפריה השוודית.
בחלוקת פולין בסוף המאה ה-18 נכללה העיירה בתחום השליטה האוסטרית. בשנת 1869 ניטל מהיישוב מעמדו העירוני, וזה הושב לו רק בשנת 2001.

יהודי קופשיווניצה

על יהודים נאסר להתיישב בעיירה עד תקופת השלטון האוסטרי. במהלך המאה ה-19 גדלה הקהילה ביישוב, אך בסוף אותה מאה נבלמה התפתחות זו, כתוצאה ממגפת כולירה שפרצה בעיירה ומשריפה שפרצה לאחר מכן ברובע היהודי בה.
בזמן מלחמת העולם הראשונה גירשו האוסטרים מהעיירה כ-500 יהודים, ולאחר המלחמה נקלעו יהודיה למשבר כלכלי. בין מלחמות העולם התקיימה בעיירה פעילות של אגודת ישראל ושל המפלגות הציוניות. בתקופה זו נמנו בעיירה כ-810 יהודים, כשליש מתושביה. בשנות השלושים של המאה ה-20 סבלו יהודי העיירה מהתנכלויות אנטישמיות גוברות והולכות מצד שכניהם הפולנים, תוך הצבת משמרות חרם בפתח חנויותיהם.
בעיר היו קהילות חסידיות של חסידות דז'יקוב וחסידות טריסק. רבני העיר: רבי יחיאל הורוביץ בנו של רבי מאיר מדז'יקוב (מתר"מ בערך עד תרנ"ב אז גורש מהעיר ומתרס"ט עד תרפ"ב), בנו רבי נפתלי (עד תרצ"ב) ואחריו אחיו רבי אלתר שנרצח בשואה. אח נוסף רבי אברהם כיהן אף הוא בעיר והקים בה ישיבה בשם "בית יחיאל" (נכדיו מכהנים בארצות הברית כאדמו"רים מפאקשנוויץ). במשך תקופה כיהן בעיר ברבנות רבי ניסן לייב טברסקי משושלת מקארוב.

בשואה

עם כיבוש העיירה בידי הגרמנים בתחילת ספטמבר 1939, הוטלו על יהודיה גזירות שונות, ובהן חובת ענידת טלאי צהוב, איסור הליכה על מדרכות, חובת תשלום סכומי כופר, איסור על קשר עם לא יהודים וחובת ביצוע עבודות כפייה מעת לעת רצחו אנשי ס"ס קבוצות יהודים בעיירה. בדצמבר 1940 רוכזו יהודי העיירה בגטו שהוקם בה, ממנו שולחו למחנות עבודה סמוכים. בתחילת 1941 הובאו לגטו זה מאות יהודים מראדום ומווינה.
ב-27 באוגוסט 1941 הוצאו להורג כל חברי היודנרט בעיירה בידי שוטרים גרמנים ופולנים, לאחר שלא עמדו באחד מתשלומי הכופר. באוקטובר 1942 רוכזו בגטו שבעיירה יהודים נוספים מיישובי הסביבה.
ב-20 באוקטובר 1942 פשטו על הגטו שבעיירה אנשי ס"ס ושוטרים אוקראינים, ושילחו את כ-1,600 היהודים שנותרו בו למחנה ההשמדה טרבלינקה, תוך רצח חולים וקשישים במהלך האקציה.
יהודים מעטים שהצליחו להימלט מהאקציה ולהסתתר, נרצחו ברובם בידי הגרמנים ובידי פרטיזנים פולנים.
לוצרן (קנטון)

גאוגרפיה

קנטון לוצרן ממוקם במרכז שווייץ. חוצים אותו נהר רויס ונהר קליינה אמה, ובמזרחו הוא גובל בימת ארבעת הקנטונים. שטח הקנטון נמצא למרגלות האלפים השווייצרים. הנקודה הגבוהה בקנטון היא 2,350 מטר. שטח הקנטון הוא 1,493 ק"מ².

היסטוריה

קנטון לוצרן מכיל טריטוריות שהשיגה בירתה לוצרן על ידי הסכם, כיבוש צבאי או רכישה, בצורה נרחבת עד 1415. לוצרן הצטרפה לאיחוד השווייצרי ב-1332. הקנטון ניסה להפרד מהאיחוד בשנים 1841–1847 אך הובס בקרב על ידי כוחות שווייצרים והצטרף מחדש לאיחוד השווייצרי ב-1848 כחבר מלא.

כלכלה

כ-90 אחוז משטח הקנטון היא אדמה הראויה לעיבוד חקלאי. חקלאות היא המקור הראשי לפרנסה בקנטון, אך גם התעשייה מפותחת. התוצרים החקלאיים החשובים הם דגנים, פירות ובקר. התעשייה מתרכזת בעיקר בטקסטיל, תעשיית מכונות, נייר, עץ וטבק.
גם לתיירות חשיבות רבה. הקנטון קולט תיירים בחופשה לאלפים הקרובים. כמו כן, חלק ניכר מהתחבורה היבשתית החוצה את שווייץ מצפון לדרום עוברת בקנטון.

דמוגרפיה

אוכלוסיית לוצרן מונה (נכון לדצמבר 2014) 394,604 נפשות. 18.1% מכלל האוכלוסייה הם אזרחים זרים, מתוכם 15.5% הם מאירופה, 1.4% מאסיה, 0.7% מאפריקה, ו -0.5% מן אמריקה.
רוב האוכלוסייה (החל משנת 2010) דוברת גרמנית (91%) ואחריה ישנן סרבו-קרואטית, איטלקית, אלבנית ואנגלית (3%), פורטוגזית וצרפתית 2% וספרדית עם 1%.

דת

מהמפקד שנערך בשנת 2000, 70.9% הכריזו על עצמם כקתולים, בעוד ש- 11.2% שייכים לכנסייה הרפורמית השווייצרית. של שאר האוכלוסייה- 2.23% מכלל האוכלוסייה, היו בכנסייה האורתודוקסית ו- 2.16% מכלל האוכלוסייה שהשתייכו לכנסייה נוצרית אחרת. 3.77% -מוסלמים. 875 אנשים בודהיסטים, 1,715 אנשים שהיו הינדים . 5.90% הכריזו על עצמם כאתאיסטים \ חסרי דת., ו-3.71% מכלל האוכלוסייה שלא ענו על השאלה.
בלוצרן חיים כ-400 יהודים, ומצוי בו בית חב"ד בניהול הרב חיים דרוקמן.
גיל אמיתי

קריירה

אמיתי החל לשחק כדורסל בקבוצת הנוער של הפועל כפר סבא. בעונת 2008/2009 הצטרף לקבוצת בני הרצליה מליגת העל, אך מיעט לשחק. בעונה הבאה שב לקבוצת הבוגרים של הפועל כפר סבא, מהליגה הלאומית, וגם בעונה הבאה שיחק בליגה הלאומית, במ.כ. הבקעה. בעונת 2011/2012 שב לליגת העל, לקבוצת הפועל חולון, אך לאחר שזכה לדקות משחק מועטות, עבר במהלך העונה לעירוני רמת גן מהליגה הלאומית. בעונת 2012/2013 הצטרף לעירוני נס ציונה. הוא העפיל עמה לליגת העל, ושיחק בשורותיה גם בשתי העונות הבאות. בעונת 2015/2016 שיחק בשורות הפועל תל אביב. בעונת 2016/2017 חזר  לעירוני נס-ציונה שהייתה בליגה הלאומית ועלה איתה לליגת העל שם . לאחר תקופה קצרה מתחילת עונת 2017/18 במדיה של עירוני נס-ציונה, החליט גיל לעזוב את עירוני נס ציונה לקבוצת מכבי אשדוד/באר טוביה במקומו של גוני יזרעאלי, בסיום אותה עונה לאחר שלא הרבה לשחק עזב אמיתי את הקבוצה וחתם באליצור נתניה מהליגה הלאומית.
ב-25 ביוני 2019 חתם בקבוצת מכבי חיפה .
ואלקירי - ההתנגדות הגרמנית להיטלר (ספר)

רקע היסטורי ויצירת האופוזיציה החדשה

בשלושת הפרקים הראשונים מתואר המצב בגרמניה טרם מלחמת העולם השנייה, בדגש על היווצרות תנועת ההתנגדות.
הספר מתחיל בפרק של רקע היסטורי למאורעות ההתנגדות. פרק זה סוקר את האירועים המרכזיים שהתרחשו באירופה כולה החל מסוף מלחמת העולם הראשונה, בדגש על שנות השלושים בהן עלו הנאצים לשלטון וביססו אותו. בפרק מדובר על המהלכים שביצע היטלר על מנת להרחיב את שלטונו ולהתכונן לקראת מלחמה, בדגש על מיגור גורמי אופוזיציה. מדובר גם על יחסי החוץ של גרמניה עם מדינות אירופה, בדוגמת בריטניה וצרפת, תוך שימת דגש על כישלונן של מדינות אירופה במניעת התפשטות הנאציזם והתגשמות השאיפות הגרמניות. תהליכים אלו מביאים ליצירתה של האופוזיציה להיטלר, בה חברים מספר גורמים גרמנים בכירים מאוד.
בפרק השלישי מתואר ניסיון הפיכה משנת 1938, אשר נחשב לניסיון ההפיכה המשמעותי הראשון של התנועה הממוסדת. במהלך ניסיון זה, מגויסים מספר גורמים בצבא הגרמני, אשר מסכימים לפעול אם הניסיון של היטלר לספח את חבל הסודטים ייכשל. מהלך זה לא יוצא לפועל, שכן מדינות אירופה לא מונעות את הסיפוח. מדובר באחד מניסיונות ההפיכה בעלי הסיכוי הגדול ביותר לצאת אל הפועל ולהצליח, שכן יחידות צבא רבות נתנו את ערבונן לפעולה.

נגן הציתר

הפרק הרביעי בספר מוקדש לסיפורו של גאורג אלזר, מתנקש בודד שניסה לשים קץ לחייו של היטלר בשנת 1939, חודשים ספורים לאחר תחילת מלחמת העולם השנייה. מתואר בהרחבה סיפורו של אלזר, גרמני פשוט, אשר תכנן לפרטי פרטים במשך למעלה משנה ניסיון התנקשות פרטי בהיטלר, תוך הכנת תוכנית דקדקנית. אלזר תכנן לפוצץ את היטלר ומספר בכירים נאצים נוספים בבית הבירה במינכן, בו נאם היטלר אחת לשנה נאום לכלל האומה. הניסיון כשל ואלזר פספס את היטלר במספר דקות, שכן זה החליט לקצר את נאומו ברגע האחרון. אלזר נתפס בשעה שניסה לברוח בגבול המדינה.

ההתנגדות מהחזית

בפרקים הבאים מתוארת ההתנגדות במהלך מלחמת העולם השנייה. לאורך כל התיאורים הללו, שם אורבך דגש על שתי גישות מנוגדות של גנרלים גרמנים מהבכירים ביותר: בעוד שהם מבצעים את מרב המאמצים להילחם עבור מדינתם ולקדם את האינטרסים של השלטון, הם רוקמים בסתר ניסיון הפיכה צבאי נגדו.
בתחילה מתואר קשר שנוצר עם גנרלים מהחזית המערבית, בה מחכים להחלטה שגויה של היטלר בניסיונות הכיבוש של צרפת כדי לפעול ולהפיל את השלטון. אך היטלר זוכה להצלחה בגזרה זו, ומהלכים אלו לא יוצאים לפועל. בהמשך, לאחר פלישת גרמניה לברית המועצות, מתוארים מספר ניסיונות שכנוע של גנרלים מחזית זו לפעול. גם כאן מגמות אלו נשארות על הנייר בלבד - שכן בתחילה זוכים הגרמנים להצלחה אדירה בחזית המזרחית. מתוארים גם ניסיונות שכנוע של גנרלים מהחזית באפריקה לתמוך בהפיכה.

הרוזן שטאופנברג

בפרק העשירי מסופר לפרטים סיפורו של קלאוס שנק פון שטאופנברג, רוזן גרמני שהיה מראשי תנועת ההתנגדות והוביל את מהלך קשר העשרים ביולי. מסופרים פרטי הביוגרפיה של שטאופנברג, בדגש על השינוי שחל בו לאחר עליית היטלר לשלטון והמקורות לשינוי בתפישה.

זיכרון והערכה היסטורית

בפרק ה-14 מתוארת הגישה אל תנועת ההתנגדות הגרמנית לאורך השנים שלאחר נפילתה, בגרמניה (המזרחית והמערבית) ומחוצה לה. מתוארות מספר דילמות ערכיות, ביניהן השאלה האם זה מוסרי לרצוח את מנהיגי השלטון הנאצי, הנידונה בהרחבה גם בפרק ה-15 בספר.
רבקה בנסון

ביוגרפיה

בנסון נולדה באדינבורו. ב-2011 סיימה את לימודיה באקדמיה המלכותית הסקוטית למוזיקה ודרמה. ב--2013 הופיעה בסדרות הפשע "ורה" ו"שטלנד". ב-2015 שיחקה לצדו של מייקל פסבנדר בסרט "מקבת'".
ב-2016 השתתפה בנסון בעונה השישית של סדרת הטלוויזיה "משחקי הכס" של רשת HBO ושיחקה בתפקיד טאלה טארלי, אחותו של סאמוול טארלי.
בתיאטרון הופיעה בנסון בתפקיד "אלי" בהפקה של התיאטרון הלאומי של סקוטלנד של המחזה "Let the Right One In", שהוצג בינואר 2015 בארצות הברית בתיאטרון סנט אנ'ס ורהאוס שבברוקלין.
ב-2017 כיכבה בנסון בתפקיד מרגרט פול במיני-סדרה ההיסטורית "נסיכה לבנה".
לובני

היסטוריה

לובני הוקמה על ידי ולדימיר הראשון בשנת ניצורה של רוס, בתחילה שימשה כמבצר שתפקידו היה להגן על גבולות המדינה מפני פלישות של שבטים נוודים. בראשית המאה ה-12 ליד לובני הובסו צבאותיהם של הקומנים על ידי צבאו של ולדימיר השני.
ב-1239 לובני נהרסה בזמן הפלישה המונגולית.
ב-1591 לובני קיבלה זכויות מגדבורג.
פרק זמן חשוב בתולדות העיר שיחקה משפחת וישניובייצקי. בבעלות משפחה זו היה שטח גדול והם שלטו ב-53 יישובים, לובני הייתה עיר הבירה שלהם ובה הם התגוררו. 
החל מסוף המאה ה-16 ועד אמצע המאה ה-17 פרצו בעיר מספר מרידות של הקוזאקים.
החל מ-1709 בלובני פעל בית מרקחת שדה וגן בוטני שבו גידלו צמחים לצרכים רפואיים.
ב-1901 בעיר העבירו מסילת רכבת.
העיר נכבשה על ידי הגרמנים ב-13 בספטמבר 1941 ושוחררה על ידי הצבא האדום ב-18 בספטמבר 1943.

יהודי לובני

יהודים התיישבו בלובני בחצי הראשון של המאה ה-17, לשם הוזמנו על ידי משפחת וישניובייצקי, אך בזמן מרד חמלניצקי הקהילה נפגעה קשות ופסקה להתקיים. הקהילה חודשה בסוף המאה ה-18. האוכלוסייה היהודית גדלה ומ-361 ב-1847 מספר היהודים הגיע ל-3,006 ב-1897.
בין 1880 ל-1883 החזיק שלום-עליכם במשרת רב מטעם בעיר.
הקהילה נפגעה קשות בתקופת הפוגרומים בזמן מלחמת האזרחים ברוסיה.
ב-1939 בלובני התגוררו 2,833 יהודים שהיוו 10,5 אחוזים מכלל האוכלוסייה.
כחודש לאחר הכיבוש הגרמני 1,865 יהודי לובני והסביבה רוכזו בכיכר קירוב של לובני והובלו מחוץ לעיר ושם נרצחו. את היהודים שרוכזו לפני רציחתם תעד בצילומיו הצלם הצבאי הגרמני יוהנס הלה. בין השנים 1941–1942 בסך הכל נרצחו כ-2,000 יהודי לובני.
יום ראשון מעונן

עלילת הסרט

עלילת הסרט מתרחשת בסלוניקי שביוון תחת הכיבוש הגרמני במלחמת העולם השנייה. במרכז הסרט עומדים סיפורם של ג'ורג' הנוצרי ואסטריאה היהודיה. שני הצעירים מתאהבים, תוך התנגדות עזה של משפחות שניהם לאהבתם. ג'ורג' מעורב בפעילות המחתרת המקומית פעילות שגם אסטריאה קשורה אליה. ברקע נמצאים הטברנה של ציצאניס, וזמרת הבית שלו, וזה המקום שגם ג'ורג' עובד בו בערבים.
בינתיים יהודי המקום סובלים מגזירה הרודפת גזירה אחרת. החל משליחתם לעבודת כפיה מפרכת, שוד וביזה, חובת ענידת טלאי צהוב, התעללות בכיכר החרות, ולבסוף כליאתם בגטו ושילוחם למחנות המוות ברכבות, אקט בו מסתיים הסרט.
החומות הרומיות בלוגו

היסטוריה

העיר הרומית לוקוס אוגוסטי הוקמה בשנים 15 עד 13 לפנה"ס. במהלך מלחמה שניהל אוגוסטוס באזור היה בעיר מחנה צבאי, והיה זה האתר שבו היא נבנתה לפי המתאר המקובל באותה תקופה. בתקופה שבה נבנתה העיר שרר באזור השלום הרומאי, ולפיכך לא היה צורך לבנות סביבה חומה. העיר שיגשגה במאות השנים הראשונות לקיומה, בין השאר בזכות מרבצי המינרלים שבקרבתם שכנה, והייתה מרכז שלטוני ונקודה חשובה ברשת הדרכים שנבנו על ידי הרומאים. המבנים האופייניים של העיר הוא בנייני ציבור גדולים ווילות רומאיות יקרות ערך.
האזור סבל ממספר פלישות של שבטים פרנקים ואלמאנים באמצע המאה ה-2, שגורשו מהאזור לאחר שהצליחו לחדור לגבולות היספניה. ההשלכה העיקרית של הפלישות הייתה הקמת ביצורים עירוניים ברוב הפרובינקיות הרומיות המערביות. החומות של לוקוס נבנו בין 263 ל-276, ובנוסף להדיפת מתקפות של שבטים ברברים הן היו מיועדות גם נגד שבטים מקומיים שלא קיבלו באופן מלא את מרותם של הרומאים. השטח שהחומות הקיפו היה רק חלק משטח היישוב כולו.
החומות של לוגו היו חזקות, אך הן לא החזיקו מעמד מול הפלישה של הסואבים לחצי האי האיברי בתחילת המאה ה-5. הסואבים שרפו את לוגו עד היסוד. הסואבים גורשו מאוחר יותר על ידי הוויזיגותים ב-457, שהחליטו להקים את העיר מחדש. העיר נבזזה ונכבשה במהלך פלישת המורים לספרד ב-714, אך אלפונסו הראשון מאסטוריאס הצליח לכבוש אותה מחדש ב-755. העיר נהרסה פעם נוספת כאשר הנורמנים עברו דרכם במסעם לכיוון הים התיכון ב-968, ושוקמה מחדש רק במאה ה-11.

תיאור

השטח המוקף על ידי החומות הוא 344 דונם, ואורכן הוא 2,117 קילומטרים. עובי החומות הוא 4.2 מטרים בממוצע, ובשיאו שבעה מטרים. גובה החומות הוא בין 8 ל-12 מטרים. החומות עשויות משני חלקי אבן שביניהם ליבה המלאה באדמה, אבנים, ופיסות אבנים שעובדו מבניינים שנהרסו.
בחומה יש עשרה שערים, מתוכם נבנו חמישה בתקופה הרומית. ניתן להיכנס עם כלי רכב דרך שמונה מתוך עשרת השערים, ואילו השניים האחרים מיועדים למעבר הולכי רגל בלבד. ניתן להגיע אל המשטח שבראש החומה באמצעות חמישה גרמי מדרגות וסוללה אחת, ואילו מאמצע ראש החומה יש מספר גרמי מדרגות כפולים המובילים אל המגדלים. ההנחה היא שבעבר ניתן היה להגיע אל כל המגדלים באופן זה.
כיום (2009) קיימים 46 מגדלים שנבנו ביחד עם החומות, ובנוסף להם יש 39 מגדלים נוספים שנפגעו בדרגות חומרה שונות. המרווחים בין המגדלים אינם אחידים. המגדלים בנויים משתי קומות, רובם דמויי חצי מעגל, ורוחבם הוא בין 5.4 ל-12.8 מטרים. הצורה של חלק מהמגדלים היא דמוית חרוט, ושל חלק קטן יותר דמוית מרובע. מעל למגדל הידוע בכינוי לה מוסצ'רה יש שרידים של מבנה שהכיל שני חלונות קשתיים.
בבניית החומות נעשה שימוש במגוון חומרים. רוב האבנים היו מצופות בגרניט ובצפחה, וישנם הבדלים בתנוחת האבנים ובגודלן. בחלק מהמקרים יסודות החומה עשויים מגרניט והקיר עשוי מצפחה. קיים גם דפוס בנייה נוסף ובו החצי או שני השלישים הנמוכים מצופים בגרניט ואילו החלקים שמעליהם בצפחה, אך עם גושי גרניט המפוזרים באורח לא אחיד.
בתקופה מאוחרת יחסית בשנות קיומה של החומה בוצרו חלק מהאזורים של חלקה העליון. בין 1836 ל-1837 בוצעו בחומה עבודות שיפוצים, על מנת להקים מבצר שיתאים לצורכי התקופה.
שער פאלסה ושער מיניה הם השערים שהשתמרו בצורה הטובה ביותר, וניתן להבחין בהם בשני המגדלים ובקשת הקמרונית, וכן שרידים של חדר המשמר בחומה הפנימית.
מרקוס איימיליוס לפידוס

מרקוס אַיימיליוס לפידוס (לטינית: M•AEMILIVS•LEPIDVS;‏ 89 או 88 לפנה"ס - 12 לפנה"ס), מצביא רומאי שהיה הצלע השלישית בטריומווירט השני ביחד עם אוקטביוס ומרקוס אנטוניוס.

תולדות חייו

לפידוס נולד למשפחת האיימיליים, אחת ממשפחות האצולה העתיקות והמשפיעות ביותר ברומא. אביו מרקוס איימיליוס לפידוס היה הקונסול של שנת 78 לפנה"ס.
לפידוס כיהן כפראיטור בשנת 49 לפנה"ס, עם פרוץ מלחמת האזרחים בין יוליוס קיסר לפומפיוס הוא בחר לצדד בקיסר, מהלך שבזכותו הוא הגיע למשרת הקונסול בשנת 46 לפנה"ס ומונה גם למגיסטר אקוויטום ולאחר מכן שירת כמושל גאליה נארבוננסיס והיספניה קיטריור.
לפידוס שהה בסביבתה של העיר רומא כשקיסר נרצח באידו של מרס 44 לפנה"ס, במהומה הפוליטית שנוצרה בעקבות הרצח הוא חבר למרקוס אנטוניוס ועזר לו להשתלט על העיר ומונה למשרת הפונטיפקס מקסימוס. לאחר מכן הוא חזר לפרובינקיות שלו כדי להתכונן למלחמת האזרחים החדשה שללא ספק עתידה הייתה לפרוץ כתוצאה מהרצח.
בינתיים הטיל אנטוניוס מצור על דקימוס יוניוס ברוטוס אלבינוס, אחד מרוצחיו של קיסר, בגאליה קיסאלפינה הסנאט ואוקטביוס תקפו את אנטוניוס, הסנאט ניסה למשוך לצידו את לפידוס, שהיה עם צבאו בגאליה נאברוננסיס, על ידי כך שהכריזו עליו כפרש וכאימפרטור אולם בסופו של דבר לפידוס בחר בניטראליות ולא צידד באף אחד מן הצדדים. אנטוניוס הובס בקרב מוטינה אולם מצביאי הסנאט נפלו חלל בקרב והפיקוד על הלגיונות היה כולו של אוקטביוס. לאחר תבוסתו נמלט אנטוניוס עם שארית צבאו לגאליה נאברוננסיס ואיחד כוחות עם לפידוס.
כתוצאה מהקרב התרחשו שינויים פוליטיים ברומא. אוקטביוס שכפה על הסנאט לבחור בו כקונסול, ביטל את החלטותיו כנגד אנטוניוס ולפידוס ובפגישה ביניים סיכם על הקמתו של הטריומווירט השני. הוסכם שאוקטביוס ואנטוניוס יצאו להילחם ברוצחי קיסר, מרקוס יוניוס ברוטוס וגאיוס קסיוס לונגינוס, במזרח בעוד שלפידוס יישאר ברומא ויכהן כקונסול של שנת 42 לפנה"ס.
לאחר תבוסתם של רוצחי קיסר, חל ניסיון התקוממות באיטליה כנגד אוקטביוס מצד לוקיוס אנטוניוס ופולביה אנטוניה, אחיו ואשתו של מרקוס אנטוניוס. לאחר תבוסת המתקוממים, אנטוניוס ואוקטביוס הצליחו להגיע להסכם שלום וחידשו את ברית הטריומווירט כשהם מחלקים את העולם הרומאי, אוקטביוס קיבל את הפרובינקיות המערביות, אנטוניוס את החלק המזרחי בעוד שלפידוס אולץ לוותר על הפרובינקיות שלו ונאלץ להסתפק באפריקה. ההסדר החדש הדגיש את נחיתות כוחו של לפידוס ואת עובדת היותו הצלע החלשה בברית הטריומווירט.
לפידוס נשאר באפריקה עד שנת 36 לפנה"ס. בשנה זאת הוא זומן על ידי אוקטביוס לסיקיליה (כיום סיציליה) לשם סיוע במלחמה כנגד סקסטוס פומפיוס. לפידוס נחת בסיקיליה עם שנים עשר לגיונות, כבש את לילבאום ומסינה והשתלט על שמונת הלגיונות של פומפיוס, עם כוחו הצבאי הוא הרגיש ביטחון מספיק כדי לקרוא תיגר על אוקטביוס ולנסות להפוך לשותף שווה בברית הטריומווירט.
נראה היה שהמלחמה בין לפידוס לאוקטביוס היא בלתי נמנעת אולם אוקטביוס, שבעת הזאת נישא על גלי הפופולריות, כיורשו של קיסר ומשום שמצביאו מרקוס ויפסניוס אגריפה הצליח להביס את פומפיוס במילאי ובנאולוכוס (הישג שאוקטביוס ייחס לעצמו), הופיע במחנהו של לפידוס ובכוח אישיותו הלהיב את החיילים וגרם להם לעבור לצידו.
לפידוס איבד את שארית הכוח הצבאי והפוליטי שהיה בידיו. בניגוד לנהוג באותו הזמן אוקטביוס איפשר לו לחיות ולהמשיך לכהן כפונטיפקס מקסימוס. למרות שלפידוס לא נחשב כאיום אוגוסטוס בכל זאת הרחיק אותו ממוקדי הכוח, הוא חסם הצעה להעניק לו חברות בסנאט ונמנע מלהתייעץ עם חבר הפונטיפקס, שלפידוס עמד בראשם, בכל הקשור לעניינים דתיים. הוא נפטר בשנת 12 לפנה"ס.
וסלי קראשר

ביוגרפיה של הדמות

בסדרת הטלוויזיה "מסע בין כוכבים: הדור הבא", וסלי קראשר בן ה-15 מגיע לראשונה אל ספינת החלל אנטרפרייז D עם אמו, ד"ר בברלי קראשר, מייד לאחר שקפטן ז'אן לוק פיקארד תפס את הפיקוד. בתחילה, וסלי עיצבן את קפטן פיקארד, אשר מצהיר על עצמו כי אינו חש בנוח בנוכחות ילדים, אבל מהר מאוד הוא מגלה כי לוסלי יש יכולות הבנה הרבה מעבר לגילו הצעיר, וכי ירש מאימו רמה גבוהה מאוד של אינטליגנציה.
בפרק העונה הראשונה "Where No One Has Gone Before", חייזר, הידוע רק בכינוי "הנוסע", מביע בפני פיקארד את התרשמותו כי לוסלי יש אינטליגנציה ייחודית ופוטנציאל גדול, אם יזכה לעידוד ולהזדמנות, תוך שהוא משווה אותו לילד פלא כמו מוצרט. עקב כך, פיקארד מעניק לוסלי מינוי של סג"ם בפועל.
בפרקים המוקדמים של הסדרה, פיקארד לא מאפשר לוסלי להיכנס אל גשר הפיקוד של ספינת החלל. וסלי, בסופו של דבר, נבחן בבחינת הכניסה לאקדמיה של צי הכוכבים. ציון המבחן שלו מדורג במקום נמוך מזה הנדרש, והוא לא מתקבל לאקדמיה בניסיון הראשון שלו. מאוחר יותר, הוא מחמיץ את ההזדמנות השנייה שלו להיבחן בבחינת הכניסה לאקדמיה, על מנת לסייע לצוות האנטרפרייז D בהצלת ויליאם רייקר, דיאנה טרוי, ולואקסנה טרוי מפרנגי עוינים. לאחר מכן, פיקארד מעניק לוסלי קידום, לדרגת-שדה של סג"ם.
לוסלי ניתנה האפשרות להגיש בקשה נוספת בשנה שלאחר מכן, הוא ניגש את הבחינה, והתקבל לאקדמיה של צי הכוכבים, שם הצטרף אל קבוצה עילית של צוערים, המכונה "טייסת נובה". מעורבותו בקבוצה זו הובילה אותו להשעיה מהלימודים לשנה, כאשר חברו לטייסת נהרג נהרג במהלך אימון - בו ניסו לבצע תמרון טיסה מסוכן ואסור. לאחר שהיה נתון ללחץ כבד מצד ראש הצוות ניק לוקרנו (השחקן רוברט דאנקן מקניל), וסלי מסייע לחבריו לצוות להסתיר את האמת, אולם בסופו של דבר חוזר בו. כתוצאה מכך, הוא לא מסולק מהלימודים, אך נדרש לחזור על לימודי השנה האחרונה, וייאלץ לסיים שנה לאחר שאר חברי כיתתו. וסלי נשאר באקדמיה לאחר מכן, עד אשר "הנוסע" מחדש איתו את הקשר. וסלי מתפטר מתפקידו, ועוזב עם הנוסע לחקור מישורים אחרים של מציאות.
בסרט "מסע בין כוכבים: נמסיס", וסלי נראה יושב ליד אימו בוורלי, ברקע סצנת החתונה של ויליאם רייקר ודיאנה טרוי. בסצנה שנמחקה מן הסרט, קפטן פיקארד שואל את וסלי האם הוא מתרגש לשרת על ספינת החלל טיטאן (Titan), ספינתו של קפטן רייקר. וסלי משיב כי הוא יהיה הקצין הממונה על משמרת הלילה של מחלקת ההנדסה. הדבר מרמז (אם כי הסצנה נמחקה), כי וסלי חזר אל צי הכוכבים בנקודת זמן מסוימת קודם לכן.

תגובות

אוהדים רבים, כולל ויל ויטון עצמו, סברו כי הדמות היא סטריאוטיפ של "מרי-סו" תחליף לג'ין רודנברי, ששמו האמצעי הוא "וסלי." באתר האינטרנט TV Tropes, הדימוי הטלוויזיוני "חיית-המחמד של היוצר", תיאור הומוריסטי של דמות, האהובה על ידי יוצרי הסדרה, אבל איננה אהובה בקרב הקהל, נקרא בעבר "הווסלים" על שמו.
כמה אוהדים לא אהבו את הרעיון של "בחור צעיר, שנראה כל זמן כמי שמציל את הספינה כולה". פרשנים ציינו לפחות שבע פעמים שבהם וסלי, "שיש לו בעיה להתקבל אל האקדמיה של צי הכוכבים", שנמצא על סיפון ספינת חלל ש"מלאה באנשי הצוות הטובים והמוכשרים ביותר של צי הכוכבים", הוא זה שמציע את "הפתרון הנדרש".
קווירינאלה

הקווירינאלה (באיטלקית Quirinale או ארמון הקווירינאלֶה - Palazzo del Quirinale) הוא מעונו הרשמי של נשיא איטליה. הארמון נמצא על גבעת קווירינאלה - אחת משבע גבעות העיר רומא.
הארמון, הממוקם בקרבת "דרך קווירינאלה" (Via del Quirinale) ואל מול "פיאצה דל קווירינאלה" (כיכר הקווירינאלה - Piazza del Quirinale), נבנה בשנת 1573 על ידי האפיפיור גרגוריוס ה-13 כארמון קיץ אפיפיורי. בארמון זה נערכו מספר רב של קונקלוות.
הארמון שימש כארמון קיץ של האפיפיורים עד ספטמבר 1870, עת נכבשה מדינת האפיפיור. החל משנת 1871 הפך הארמון למקום המגורים הרשמי של מלכי איטליה, אף שהמלכים עצמם לא התגוררו במקום, והארמון שימש רק כבניין משרדים עבור בית המלוכה ולאירועים רשמיים. עם ביטול המלוכה בשנת 1948 הפך הארמון למשכן הנשיא.
חזית הארמון תוכננה על ידי דומניקו פונטנה, קפלת הארמון על ידי קרלו מדרנו, והפרסקאות (ציורי הקיר) שבארמון צוירו על ידי גווידו רני ומלוצו דה פורלי.
גני הארמון נבנו במאה ה-18.
גריבוב

יהודי גריבוב

באמצע המאה ה-18 נמנו בגריבוב 41 משפחות יהודיות. מסוף המאה ה-19 ישבו בעיירה אדמו"רים מענף של שושלת אדמו"רי צאנז, שהיוו את חסידות גריבוב, ובעיירה פעל תלמוד תורה.
מראשית המאה ה-20 התקיימה בעיירה גם פעילות ציונית ערה, כשהמפלגה הבולטת הייתה הציונים הכלליים, וכן פעלו במקום תנועות נוער ציוניות.
בשנים שלאחר מלחמת העולם הראשונה וטרם מלחמת העולם השנייה נערכו ביהודי העיירה פרעות בידי פולנים מקומיים.

בשואה

בימים הראשונים למלחמת העולם השנייה נמלטו רבים מיהודי העיירה מזרחה. עם כניסת הגרמנים למקום בספטמבר 1939, החלו בחטיפת יהודים מהעיירה לעבודות כפייה, והטילו על יהודי המקום גזירות שונות, ובהן חובת ענידת סרט על הזרוע, הגבלות תנועה, וחובת תשלום סכומי כופר גבוהים. כמו כן, הוקם בעיירה יודנרט, אשר נצטווה לספק לגרמנים כוח אדם יהודי לעבודות כפייה. בסתיו 1940 נמנו בגריבוב 1,320 יהודים, שיעור גבוה מאוכלוסייתה.
במאי 1941 הובאו לעיירה כ-400 יהודים שגורשו בחוסר כל מיישובי הסביבה, והקהילה המקומית התגייסה לעזרתם. כמו כן, פעל בעיירה סניף של יס"ס. בתחילת 1942 פונו היהודים ממרכז העיירה, ורוכזו במספר סמטאות בפאתיה, שם סבלו מרעב, תוך שהמשטרה הפולנית אוסרת על העברת מזון ליהודים במקום.
בפברואר 1942 נלקחו מהעיירה 30 יהודים שהשתייכו למפלגות ציוניות, והוצאו להורג בנובי סונץ', ו-10 יהודים נוספים הוצאו להורג בגריבוב עצמה באופן פומבי. באותה עת התגברו חטיפות יהודים מהעיירה למחנות עבודה, וקשישים וחולים יהודים שנתפסו ברחובותיה הועברו להסגר בראבקה. כמו כן, הוטלו על יהודי העיירה סכומי כופר נוספים.
באמצע אוגוסט 1942 ציוו הגרמנים על כל יהודי העיירה לעבור לנובי סונץ'. בעת הגירוש הופרדו הזקנים והחולים, ונרצחו בסביבות העיירה. כ-1,500 היהודים הנותרים הועברו לגטו בנובי סונץ', וגורלם היה כגורל יתר יהודי המקום. כמה עשרות צעירים יהודים הושארו באופן זמני בגריבוב עבור איסוף וסידור הרכוש היהודי בה.
באוגוסט 1944 הוקם בגריבוב מחנה עבודה בו הועסקו כ-200 אסירים, ובהם יהודים. מחנה זה חוסל בינואר 1945.