google/wiki40b huggingface dataset:
אירינה קראש

ביוגרפיה

קראש נולדה באודסה, ברית המועצות (היום אוקראינה). היא הגיעה לארצות הברית כשהייתה בת 5, כאשר הגרה משפחתה לניו יורק, ובאותה שנה התחילה ללמוד שחמט. היא למדה בבית הספר על שם אדוארד מורו בברוקלין, שיש לו מסורת וקבוצה חזקה בשחמט.
בשנת 1998, כשהייתה בת 14, נהייתה קראש לשחקנית הצעירה ביותר הזוכה באליפות ארצות הברית לשחמט נשים, כשהשיגה התוצאה 8.5 נקודות מתוך 9. עם הזכייה באליפות ארצות הברית, הוציאה קראש סידרה של שני תקליטורי DVD, הקרויה "Krushing Attacks", בה היא מנתחת חלק ממשחקיה המוצלחים, ומנסה להגביר את פופולריות משחק השחמט בקרב ילדות.
קראש זכתה באליפות ארצות הברית לנשים עוד שש פעמים: ב-2007, 2010, 2012, 2013, 2014 ו-2015. בשנת 2004 היא הייתה שנייה אחרי ג'ניפר שחאדה
בשנת 1999 אורגן דו-קרב בין אירינה קראש לבין טל שקד שהסתיים בתיקו.
קראש קבלה פרסום נוסף בשנת 1999, כאשר השתתפה במשחק הראווה המתוקשר בין קספרוב ל"עולם". המשחק, שאורגן על ידי חברת מיקרוסופט, התנהל באתר אינטרנט בו הקהל יכול היה להצביע על מהלך מטעם "העולם" מדי יומיים (לצדדים הייתה יממה אחת לבצע מהלך). המהלכים להצבעה הוצעו על ידי ארבעה שחקנים צעירים - אירינה קראש, אטיין בקרו, אליזבת פץ' ופלורין פלקאן - שהוזמנו על ידי המארגנים להדריך את הקהל. קראש תפסה פיקוד ובלטה מעל שלושת המדריכים האחרים, כשניתחה לעומק את המהלכים בבלוג האתר מדי יום. במהלך העשירי, הציעה קראש מהלך שהיה חידוש תאורטי, ונבחר על ידי "העולם", דבר שהגביר את הרמה הטכנית של המשחק.
בשנת 2001 היא זכתה (יחד עם איגור נוביקוב) בתחרות בינלאומית "NYC Mayor's Cup", ששוחקה בקווינס, כאשר היא השחקנית היחידה ובעלת מד הכושר הנמוך ביותר מבין המשתתפים. באותה תחרות זכתה קראש בציון הראשון הדרוש לקראת דרגת רב אמן.
בשנת 2003 היא זכתה במקום השליש בתחרות בניו יורק (ניצח יבגני פרלשטיין, ליאוניד יודסין היה שלישי).
בשנת 2006 קיבלה קראש תואר ראשון ביחסים בינלאומיים מאוניברסיטת ניו יורק.
דמיין (סרט)

הפקה

הסרט כולל אוסף רחב היקף של שיאים מהקריירה המוזיקלית של לנון. בנוסף ישנן בו הקלטות שטרם הושמעו: הקלטה אקוסטית של השיר Real Love שהוקלטה ב-1979, והקלטה שבוצעה בחזרות לשיר Imagine בשנת 1971.
הסרט הוזמן על ידי יוקו אונו, אשתו של לנון, ואף לא אחד משלושת חברי הביטלס לשעבר, פול מקרטני , ג'ורג 'האריסון או רינגו סטאר, הסכים להשתתף בסרט.
הסרט מורכב מראיונות עם בני משפחה וקולגות של לנון ומקטעי ארכיון. בין המרואיינים גם סינתיה לנון, אשתו הראשונה. ג'ון וסינתיה התחתנו צעירים, באופן לא מתוכנן, ב-1962, לאחר שהיא גילתה שהיא בהיריון עם בנם ג'וליאן, שבהמשך המשיך את דרכו של לנון והפך גם הוא לזמר. נישואיהם ידעו קשיים ומשברים רבים, והסתיימו סופית ב-1968, אך היו לכך רמזים מטרימים, עליהם מספרת סינתיה בסרט.
סרט זה אינו סרט הטלוויזיה Imagine משנת 1972 (אותו יצרו לנון ויוקו אונו).
לודוויג פון ברנר

חייו

פון ברנר נולד בלייפציג ולמד בקונסרבטוריון של לייפציג. אחרי לימודיו יצא לרוסיה לנגן בתזמורת של הצאר, התזמורת הפילהרמונית של סנקט פטרבורג.
  בשנת 1872 חזר לגרמניה לנצח בתזמורת שנודעה בשם הפילהרמונית של ברלין, עד שהקים תזמורת משלו בשם "הקאפלה הסימפונית החדשה של ברלין" בשנת 1876. בשנת 1882 היה למנצחה הראשון של הפילהרמונית של ברלין שאך זה נוסדה, ועמד על דוכן המנצחים בקונצרט הבכורה שלה ב-17 באוקטובר אותה שנה בברלין. 
פון ברנר המשיך לנצח על התזמורת עד 1887. אחר עבר לברסלאו (כיום ורוצלב בפולין) וניצח על תזמורת שם. פון ברנר מת בברלין.
כמלחין נודע בעיקר במוזיקת קודש שחיבר. יצירותיו כוללות 4 מיסות גדולות; 2 טה דאום, פואמות סימפוניות, אוברטורות ויצירות תזמורתיות אחרות.
ברברה באך

ביוגרפיה

נולדה כברברה גולדבאך (Barbara Goldbach) ברוזדייל, קווינס, ניו יורק. בתם של מארג'ורי והווארד איי. גולדבאך (2001-1922), שוטר במקצועו. היא הייתה הצעירה מבין חמשת ילדיהם. אביה ממשפחה יהודית-אשכנזית ואימה הייתה ממשפחה אירית-קתולית. היא למדה בבית ספר תיכון קתולי ברובע ג'מייקה שבקווינס, ניו יורק.

באך עזבה את בית הספר בהיותה בת 16 בשביל קריירת דוגמנות, עד שנהפכה לדוגמנית-על. ג'ו וולש, גיטריסט להקת הנשרים, נישא לאחותה של באך, מארג'ורי באך, ב-13 בדצמבר 2008.
באך היא בעלת תואר שני בפסיכולוגיה מאוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (1993).

קריירה

ב-1971 שיחקה באך לצידן של שתי נערות בונד, קלודין אוז'ה וברברה בושה בסרט המסתורין La Tarantola dal ventre nero שהוא a giallo film והיא הופיעה בתפקידים קטנים בסרטים איטלקיים.
היא גילמה את המרגלת הרוסיה "אניה אמסובה" בסרט "המרגלת שאהבה אותי" בשנת 1977, תפקיד שהביא לה הכרה בינלאומית והפך אותה לסמל סקס. אם כי במשחקה כרב-סרן אניה אמסובה היא הייתה נערת בונד הראשונה שהשתוותה בכוחה לבונד, מכיוון שאף היא הייתה מרגלת מוכשרת, באך אמרה בסיום עבודתה על הסרט שבונד הוא: "חזיר שוביניסטי שמשתמש בנשים כדי להגן על עצמו מפגיעתם של כדורים."

בשנה שלאחר מכן היא הופיעה בסרט Force 10 from Navarone. היא הייתה מועמדת לשחק בסדרת הטלוויזיה "המלאכיות של צ'ארלי", אולם הפסידה את התפקיד לשלי האק, כשעברה מבחני בד לסדרה.

באך הופיעה ב-28 סרטים. היא לא עבדה כשחקנית מאז אמצע שנות השמונים. היא גם הופיעה בפלייבוי מספר פעמים בין 1975 ל-1981, ב-1985 וב-2008.

חיים אישיים

באך פגשה את איש העסקים האיטלקי אוגוסטו גרגוריני בטיסה לרומא ב-1966. הם נישאו ב-1968 ועברו לאיטליה שם נולדו ביתם, הזמרת-יוצרת פרנצ'סקה גרגוריני (Francesca Gregorini) (נולדה ב-7 באוגוסט 1968) ובנם ג'אני (Gianni) (נולד ב-1972). באך נפרדה מגרגוריני ב-1975 ושבה לארצות הברית עם שני ילדיה. 
באך פגשה ברינגו סטאר באתר ההסרטה של הסרט "איש המערות" בפברואר 1980, והם נישאו ב-27 באפריל 1981, שבועות מעטים אחרי שהסרט יצא לבתי הקולנוע. בשנים האחרונות באך מלווה את סטאר בסיוריו והופיעה בכמה מהקליפים של רינגו.
היא ייסדה תוכנית לעזרה עצמית לגמילה מהתמכרות בסיועם של ג'ורג' הריסון, אריק קלפטון ופאטי בויד, שהייתה נשואה להריסון ולקלפטון. באך וסטאר הקימו את קרן הלוטוס (The Lotus Foundation), ארגון צדקה.
סעדיה בן יוסף

הרב סעדיה בן יוסף היה מחכמי תימן במאה ה-16, רבה של העיר ג'יבלה ופייטן. 
קיים מידע מועט על קורות חייו של הרב בן יוסף. הוא מוזכר בספר "המוסר", חיבורו של הרב זכריה אלצ'אהרי. בספר זה מתאר הרב אלצ'אהרי קהילות ודמויות שהכיר בנסיעותיו בעולם. הוא כותב על הרב סעדיה בן יוסף:
... וחנן בה יחידים השרידים, פשטיה וסודות העמוקים:
גאון הדור סעדיה בן יהוסף, שמועתו מעידה בשוקים:
גבורתו בארבעה ועשרים, ודקדוקם בלבו הם חקוקים:
שמו נודע בטיב משא ומתן, ומבין הוא לארבעה פרקים:
ולו משרה ומוסר וענווה, ותוכחות בפיו כמה מתוקים:
...וכמה סבבו על חוג ארחיו, ונלאו מלהשיגו ענקים:
ונלאתי להשיג קץ שבחו, וכוחותי ורעיוני רחוקים...
— ספר המוסר להרב זכריה אלצ'הרי, מהדורת צדוק יצהרי, עמוד 40
כמו כן, הרב אלצ'אהרי מציין את בקיאותו בתנ"ך בש"ס וברמב"ם ובפירושי רס"ג. לדבריו, הרב סעדיה חי בצנעא בזמן הרדיפות האנטי-יהודיות של 1568 ולאחר מכן בג'יבלה. הרב סעדיה בן יוסף פרסם כמה פיוטים, חלקם פורסמו על ידי אברהם צבי אידלסון בספרו "שירת תימן".
החזית הלאומית הלבנונית

היסטוריה

בשנת 1936, מקים המפלגה, אמיל אדה הפך לנשיא לבנון, תחת פרוטקטורט צרפתי. בנו, ריימונד, ירש אותו כראש המפלגה בשנת 1949. בשנת 1968, החזית הלאומית הצטרפה ל"ברית המשולשת"(الحلف الثلاثي אלחלף אלת'לאת'י) של המפלגות הנוצריות, קבוצה שכללה את המפלגה הליברלית הלאומית של הנשיא כמיל שמעון ומפלגת הפלנגות של פייר ג'ומאייל. הברית הייתה מוצלחת יחסית וגרפה בבחירות לפרלמנט שהתקיימו באותה שנה 30 מושבים (מתוך 99). עם זאת, בשנת 1969, עזבה החזית את הברית לאחר הסכם קהיר.
במהלך מלחמת האזרחים הלבנונית, למרות שהחזית היא נוצרית ברובה, המפלגה סירבה להצטרף לחזית הלבנונית, המורכבת מבני בריתה לשעבר. במהלך שנות המלחמה, המפלגה סירבה להחזיק מיליציה ונקטה בקו מתון, קו המורכב מהגנה על עצמאות לבנון ועל אחדות שהשתלב עם עמדות סוניות בורגניות, המיוצגות על ידי רשיד כראמי וסעב סלאם.

כיום

גלותו (בשנת 1976) ומותו (בשנת 2000) של ריימונד אדה, לצד עליית הכוחות הלבנוניים והזרם הפטריוטי החופשי (מפלגתו של מישל עאון), הובילו לירידת המפלגה מכוחה. 
כיום, המפלגה היא חלק מהקואליציה האנטי-סורית (קואליציית 14 במרץ) ונוקטת בקו ברור נגד חזבאללה. מנהיג המפלגה הנוכחי הוא קרלוס אדה, אחיינו של ריימונד. נשיא המפלגה נקרא באופן מסורתי العميد(ראש עדה, מועצה).
אור בן עזרא

ביוגרפיה

אור בן עזרא נולד בכפר סבא וגדל בהרצליה. אמו היא מורה ואביו הוא עובד עירייה שעלה לישראל מאיראן בשנות השישים. אחיו, זהר הוא מוזיקאי ואיש עסקים ואחותו הילה היא יזמת ואשת פיתוח עסקי. אור למד ב"בית האזרח", התיאטרון העירוני של הרצליה והשתתף כילד בהצגות רבות: פיטר פן, בן המלך והעני, מועדון ארוחת הבוקר ועוד. כנער הוא בילה זמן רב במתא"ן בתמיכת משרד החינוך והחברה למתנ"סים, שם למד תיאטרון עם מספר מורים ידועים, ביניהם רפי ניב, גיא בירן, משה מלכה ודודי מעין.
בן עזרא הוא בוגר מגמת תיאטרון בתיכון אלון שברמת השרון, שם עבד עם יובל לירון ואורנה בן חורין שהיו פעילים גם כמורים בסל"ה - הסטודיו לאמנויות התיאטרון מיסודו של יורם לוינשטיין.

קריירה

כאשר למד בכיתה י"ב, גילם את האמא במחזהו השנוי במחלוקת של ז'אן ז'נה, "פרגודים", אפוס רחב יריעה, בעל מאפיינים סוריאליסטים, המתרחש על רקע אלג'יר הקולוניאליסטית ומאבקה לעצמאות בבימויו של אבי גיבסון בר-אל (המנהל האומנותי של פסטיבל עכו).
לפני שירותו הצבאי בחטיבת הנח"ל התנדב במשך שנה במסגרת גרעין תיאטרון שהקים ביחד עם חבריו ממת"אן (בין היתר השחקן שוהם שיינר, הצלם גיא און והשחקנית נעמי לבוב) בליווייה ותמיכתה של הבמאית והיוצרת נולה צ'לטון. הוא התגורר ועבד עם קהילה תיאטרלית באור עקיבא ביחד עם חמש עשרה יוצרים בני גילו. עם שחרורו מצה"ל עבד כשלוש שנים בחברת ההפקות "שושי ואודי" כמפיק פרסומות אולם עזב כדי להמשיך לעשות תיאטרון.
הוא התחיל את לימודי הבימוי בסמינר הקיבוצים אולם עזב כעבור שנה וסיים את התואר הראשון שלו באוניברסיטת תל אביב בתיאטרון בשילוב עם חקר וביקורת התנ"ך בחוג למקרא. בזמן התואר הראשון, הוא זכה בתחרות ביצוע קטעי משחק מכתביו של שמואל יוסף עגנון על ידי אוניברסיטת תל אביב, על עבודתו "השוחט". הוא זכה בפרס העומד על סך 5000 שקלים ב-2013.
בזמן לימודיו כתב את "לחם שחור ובננות" שהציג בפסטיבל האזרח כאן ב"תיאטרון קרוב" ועבר להציג ב"תיאטרון תמונע" למספר חודשים.
במהלך עבודתו כיוצר תיאטרון לימד בן עזרא בבית הספר לבגרות ופסיכומטרי של יואל גבע והגיש תלמידים לבגרות בתנ"ך.
בשנת 2013 החל לעבוד כדרמטורג וחבר בוועדה האמנותית של צוותא והוא חבר בה עד היום. בתחרות צו קריאה בצוותא (דרמטורגיה וקריאה מבוימת למחזות חדשים) המחזה "אשתו", אותו ליווה כדרמטורג זכה במקום הראשון. ב-2014 הוא הוזמן להתמנות לעוזרו האישי של אילן רונן, המנהל האמנותי של הבימה, אולם סירב והחליט להתמקד בלימודי התואר השני שלו. באותה שנה הוא התקבל לבית הספר LAMDA בלונדון, ביחד עם עוד חמישה סטודנטים מתוך אלפי נבחנים בשנה.
הוא עבר לצפון לונדון ביחד עם בן זוגו האמן ניר סגל.
במסגרת לימודיו בלונדון היה עוזר במאי למחזות "כנר על הגג", "נשים על סף התמוטטות עצבים", הטבח החוזר של ג'ורג' מסטרמוס והציירים מהמכרה.
הוא כתב ויצר ביחד עם שחקנים ממוצא סקוטי, פרסי ומצרי את "פשפשים", יצירה בימתית בהשראת עניינים פוליטיים כמו פליטי סוריה. כמו כן כתב וביים את "זונות מלחמה", שעלתה כהפקת הגמר שלו במסגרת התואר השני.
"לחם שחור ובננות" הוצג בתיכון "מבואות עירון". ובנוסף בבית הספר 'מקיף עירוני שז"ר' בבת ים, שבו תלמידי י"א במגמת התיאטרון בחרו להעלות עיבוד של 'לחם שחור ובננות' באורך של 25 דקות, במסגרת הבגרות בתיאטרון. המשתפים היו לינור כהן, מורן גולדנברג ואור מלמד.
השראה אלקטרוסטטית

השראה אלקטרוסטטית היא דרך בה יכול עצם טעון חשמלית ליצור טעינה של עצם אחר, ללא מגע בין העצמים.
את ההשראה האלקטרוסטטית אפשר למדוד באמצעות אלקטרוסקופ, שהוא מכשיר למדידת מטען חשמלי. ראשית פורקים את האלקטרוסקופ, ולאחר מכן מקרבים אליו גוף טעון. למרות שהמטען הכולל באלקטרוסקופ לא השתנה, הוא הופרד לאזור חיובי יותר ואזור שלילי יותר. מכיוון שמדידת האלקטרוסקופ היא מקומית, הדבר יתפרש כמטען באלקטרוסקופ.
מספר מחוללים חשמליים, כגון מחולל ואן-דה-גראף משתמשים בעיקרון זה.
קורנליוס וורמרדאם

ביוגרפיה

וורמרדאם נולד וגדל בלונג ביץ', קליפורניה בן למהגרים הולנדים, גרטרוד ואדריאנוס וורמרדאם וגדל בהנפורד, קליפורניה. בקפיצותיו השתמש במוט העשוי מבמבוק.
באליפות ארצות הברית שנערכה במילווקי, ויסקונסין ב-3 ביולי 1937 זכה וורמרדאם במדליית כסף בקפיצה במוט בתוצאה של 4.46 מטר זהה לזו של המנצח ויליאם ספטון.

אלוף ארצות הברית

באליפות ארצות הברית שנערכה בבאפלו, ניו יורק ב-1938 הוא זכה במדליית זהב בקפיצה במוט בתוצאה של 4.41 מטר.
באליפות ארצות הברית שנערכה בלינקולן, נברסקה ב-1939 הוא זכה במדליית כסף בקפיצה במוט בתוצאה של 4.34 מטר, אחרי ג'ורג' וארוף (4.37 מטר).

שיאן עולם

באליפות ארצות הברית שנערכה בפרזנו, קליפורניה ב-29 ביוני 1940 הוא זכה במדליית זהב בקפיצה במוט בשיא עולם חדש של 4.60 מטר, שיפור לשיא העולם בן ה-3 שנים של האלוף האולימפי (ברלין 1936) ארל מידוס מארצות הברית (4.54 מטר). 
בתחרות שנערכה בקומפטון קליפורניה ב-26 ביוני 1941 הוא שיפר את שיאו העולמי והעמידו על 4.72 מטר.
בתחרות שנערכה במודסטו קליפורניה ב-23 במאי 1942 הוא שיפר שוב את שיאו העולמי והעמידו על 4.77 מטר, שיא זה נשבר רק בשנת 1957, בס"מ אחד על ידי בוב גוטובסקי מארצות הברית בעזרת מוט איכותי יותר (4.78 מטר) ובכך החזיק בשיא העולם במשך כ-17 שנים ברציפות, יותר מכל קופץ אחר בהיסטוריה.
בתחרות שנערכה באולם בשיקגו, אילינוי ב-20 במרץ 1943 הוא קבע שיא עולם של 4.79 מטר שהחזיק מעמד כ-16 שנים ונשבר על ידי דון ברג מארצות הברית (4.81 מטר) ובסך הכל הוא החזיק בשיא העולם באולם כ-17 שנים גם כן.
נפטר ב-2001 לאחר שסבל מאלצהיימר. הוא הותיר אחריו 5 ילדים ו-20 נכדים.
פרבר 13 (סרט)

עלילה

בפריז של שנת 2010, כנופיות רחוב משתלטות על הפרברים הפריזאים, והן סוחרות בסמים תוך שימוש באלימות קשה כלפי תושבי המקום. השלטונות הקימו חומה מסביב לאזור ונטשוהו, בכך מבצרים אותו משאר העיר ומנתקים את התושבים מכל חינוך והגנה משטרתית. אחד התושבים, ליטו, מנהל מלחמה של איש אחד כנגד ברון סמים בשם טאהא כדי שזה יסיר את שליטתו מעל בניין המגורים בו הוא מתגורר. ליטו מחזיק ברשותו סמים השייכים לטאהא, ששולח את בריוניו להשיבם. ליטו משמיד את הסמים ונמלט מרודפיו בעזרת אמנות הפארקור. טאהא שובה את אחותו של ליטו, לולה, אך ליטו מצליח להצילה ולשבות את טאהא במקום. הוא לוקח את טאהא לבניין המשטרה באזור, אך מגלה שהם בתהליך נטישת המקום. על מנת למנוע סכסוך עם כנופייתו של טאהא, המשטרה משחררת אותו לחופשי. טאהא עוזב את המקום ולוקח איתו את לולה. ליטו הורג את פקיד המשטרה שאיפשר לברון הסמים להמלט עם אחותו.
חצי שנה לאחר מכן, שוטר סמוי בשם דמיאן מסתנן לתוך קזינו תת-קרקעי במטרה לעצור גנגסטר. תהליך החילוץ שלו משם נכשל והוא נאלץ ללחום את דרכו חזרה למעלה. מיד עם תום המשימה הוא מקבל חדשה - לעצור את ברון הסמים טאהא, שגנב פצצת ביקוע גרעיני והפעילה. על דמיאן לשכנע את ליטו, כעת אסיר בכלא, להוביל אותו לבסיסו של טאהא לצורך ניטרול הפצצה.
דמיאן מנסה לביים בריחה מהכלא כאסיר נמלט ועוזר לליטו להימלט לעבר פרבר 13, אך זה מגלה את תחבולתו ונוטש אותו בכניסה לפרבר המסוכן. לאחר שנלחם בכמה מבריוני המקום, הוא מוצא את ליטו ומתוודה בפניו בנוגע לתוכניתו. שניהם מחליטים לשתף פעולה לנטרל את הפצצה ולשחרר את לולה מידיו של טאהא. הם נשבים (אם כי במכוון) ונלקחים אליו, ומגלים שהפצצה מחוברת לרקטה המכוונת לאמצע פריז, כשלולה כבולה למרגלותיו, וכי טאהא מתכוון לסחוט את הממשלה. דמיאן מסכים לשלם עבורם כופר נפש, ומעמיד פנים שהעביר את הסכום הדרוש, 20 מיליון אירו, לחשבונות הבנק שמסר לו. טאהא מחזיקם תחת אבטחה עד שהבנק יאשר שההעברה בוצעה, אך בינתיים דמיאן וליטו מצליחים להימלט מהמקום. בדיעבד, טאהא מגלה שהחשבונות בחו"ל שמסר לדמיאן רוקנו, וכשבריוניו מגלים זאת ומבינים שאין לו איך לשלם את משכורתם, הוא נורה למוות על ידם.
דמיאן וליטו עושים דרכם למגדל בו נמצאים הפצצה ולולה. דמיאן מתכוון לנטרל את הפצצה בעזרת קוד ביטול, אך ליטו מוצא שקוד הביטול הוא דווקא קוד שיגור. הוא נלחם בדמיאן למנוע את הכנסת הקוד, וכששעון העצר מגיע לאפס, הפצצה אינה מתפוצצת, בכך מוכיחה את התאוריה של ליטו, לפיה הממשלה שלחה אותם כדי להפעיל את הפצצה היות ששניהם ניתנים להקרבה. השניים עושים דרכם חזרה לבניין הממשלה יחד עם הפצצה, ומאלצים בכיר ממשלתי להודות בפעולות הממשלה להפטר בכל דרך אפשרית מהפרבר, אפילו על ידי פיצוץ גרעיני. ההודאה מוקלטת בחשאי ומשודרת לטלוויזיה.
פעולתם של הצמד גורמת למהומה ציבורית בנוגע למתרחש בפרבר 13. השניים נפרדים כידידים, ולולה מנשקת את דמיאן מתוך הבטחה שהם ישובו להיפגש.
שון ספייסר

ביוגרפיה

ספייסר נולד במחוז נסאו שבמדינת ניו יורק וגדל ברוד איילנד. אמו עבדה באוניברסיטת בראון ואביו עבד כסוכן ביטוח. ב-1993 סיים תואר ראשון בממשל מקונטיקט קולג' ושימש חבר נבחרת השיט של המוסד. בשנתו השלישית שהה באוניברסיטה האמריקאית בוושינגטון די. סי. ב-1999 הצטרף לכוחות המילואים של צי ארצות הברית והתקדם לדרגת קומנדר. ב-2012 סיים תואר שני בביטחון לאומי ואסטרטגיה ממכללת המלחמה של הצי.
לאחר לימודי התואר הראשון עבד כחוקר בוועדת המפלגה הרפובליקנית בסנאט. במהלך הבחירות בארצות הברית בשנת 2000, שימש ראש ועדת המפלגה הרפובליקנית לקידום בחירתם מחדש של חברי הקונגרס מהמפלגה. בשנים 2002–2005 שימש מנהל התקשורת ודובר ועדת התקציב של בית הנבחרים של ארצות הברית. בשנים 2005–2006 שימש מנהל התקשורת של הוועדה הרפוליקנית בבית הנבחרים, בשנים 2006–2009 שימש עוזר לענייני תקשורת של נציב הסחר של ארצות הברית. בפברואר 2011 מונה למנהל התקשורת של הוועדה הרפובליקנית הלאומית, וב-2015 מונה בנוסף גם לאסטרטג הראשי של המפלגה.
ב-20 בינואר 2017 נכנס לתפקידו כמנהל התקשורת  בממשלו של נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ. במקביל מונה גם לדובר הבית הלבן בעקבות נסיגתו של ג'ייסון מילר מהמינוי. במרץ 2017 החליף אותו מייקל דובקה בתפקיד מנהל התקשורת, והוא נותר לשמש כדובר הבית הלבן. בעקבות התפטרותו של דובקה, מונה ספייסר ביוני 2017 לתפקיד ממלא מקום מנהל התקשורת.
ב-11 באפריל 2017, בניסיון להגן על המתקפה האמריקאית בסוריה, טען ספייסר בתדרוך כתבי הבית הלבן כי "אפילו היטלר לא ירד לשפל של שימוש בנשק כימי". בהמשך הסביר ספייסר כי היטלר "לא השתמש בגז על אנשיו באותה צורה שאסד השתמש בו על עמו", ולאחר מכן ציין כי היטלר הכניס את היהודים לתוך "מרכזי שואה". לבסוף התנצל ספייסר על דבריו. 
ביולי 2017 הודיע על התפטרותו מכל תפקידיו בממשל טראמפ על רקע מינויו של אנתוני סקרמוצ'י לתפקיד מנהל התקשורת. ספייסר המשיך לכהן בתפקידיו בממשל עד 31 באוגוסט 2017. 
ספייסר נשוי לרבקה מילר, מפיקת טלוויזיה ויועצת תקשורת, שהייתה חברה בסגל הבית הלבן בתקופת כהונתו של ג'ורג' ווקר בוש, ולהם שני ילדים.
מאיר-סיקו סמילנסקי

מאיר-סיקו סמילנסקי (ט' באדר תרל"ו, 5 במרץ 1876, טֶלֶפִּינוֹ, פלך קייב (אוקראינה), האימפריה הרוסית – יום הכיפורים תש"י 3 באוקטובר 1949, תל אביב, ישראל) היה סופר עברי ופובליציסט.

ביוגרפיה

סמילנסקי נולד בכפר טֶלֶפִּינוֹ שבפלך קייב, בתחום המושב של האימפריה הרוסית (כיום במחוז צ'רקאסי באוקראינה). היה אחיו הצעיר של משה סמילנסקי, ודודם של דוד סמילנסקי וזאב סמילנסקי, ודוד רבא של הסופר ס. יזהר. עלה לארץ ישראל לראשונה בשנת 1891, בעקבות אחיו משה. הוא עבד תחילה במושבה ראשון לציון, ועם ייסודה של המושבה חדרה התיישב עם המשפחה במושבה. בשל סיבות שונות הוא שב לאחר שנה, בשנת 1892, לרוסיה, יחד עם אחיינו דוד. הוא עסק במסחר וניהל את עסקיו של אביו.
בשנת 1915 לקה בעיניו והתעוור. הוא חי ברוסיה במהלך הפרעות, הפוגרומים והמהפכה הבולשביקית, ולאחר שש שנים חזר לארץ, בשנת 1921. הוא שיקם את עצמו ועסק בכתיבה בחברת בני המשפחה. הוא נפטר בתל אביב ונקבר ברחובות.
מאיר-סיקו החל לפרסם את סיפוריו בראשית המאה העשרים, וחתם עליהם בשם העט "מ. סיקו". חונכיו הספרותיים היו ח"נ ביאליק ונחום סוקולוב. נושאי סיפוריו של מאיר-סיקו היו חיי הכפר באוקראינה, וחיי יהודי הכפרים באוקראינה. ראשית פרסומיו הייתה בכתבי העת "הצפירה" ו"לוח אחיאסף". בארץ פרסם את דבריו בעיקר ב"הפועל הצעיר" וב"בוסתנאי". בארץ הרבה לכתוב מזיכרונותיו בשנות הפרעות והמהפכה ברוסיה.
פייטרו פאלאציני

פייטרו פאלאציני (באיטלקית: Pietro Palazzini; ‏1912, פיוביקו , איטליה - 2000, רומא) היה כומר איטלקי, חשמן קתולי וחסיד אומות העולם.

קורות חיים

פאלאציני קיבל את הכשרתו בפילוסופיה ובתאולוגיה בפאנו וברומא. בשנת 1934 קיבל את סקרמנט הכמורה שלו. הוא היה מורה דת בקאלי . מ-1942 עד 1954 עבד במשרות דומות ברומא וכן הרצה במספר אוניברסיטאות ברומא. לאחר מכן מונה על ידי האפיפיורים פיוס השנים עשר ויוחנן העשרים ושלושה למספר משרות מזכירות בכירות בוותיקן. בין השנים 1962–1965 השתתף פאלאציני בוועידת הוותיקן השנייה. בשנת 1969 מונה לתפקיד חשמן. בשנת 1988 התפטר ממשרותיו עקב מחלה.

פעילותו בתקופת השואה

בספטמבר 1943 כבשו הגרמנים את צפון איטליה. ב-16 באוקטובר ריכזו הגרמנים את יהודי רומא. פאלאציני הציל יהודי בשם טליאקוצו (Tagliacozzo), שנמלט בעת הפעולה הגרמנית ואפשר לו להתחבא עד פברואר 1944, בסיועו של הכפוף לו, וינצ'נצו פג'ולו. כשחשדות הגרמנים התעוררו, נאלץ טליאקוצו לברוח שוב, עקב חשדות הגרמנים והפשיסטים האיטלקים, והסתתר אצל כומר פרוטסטנטי מכת הכנסייה האדוונטיסטית של היום השביעי. באפריל נאלץ טליאקוצו לברוח שוב, ושוב הציל אותו פאלאציני במתחם הוותיקן. פאלאציני נחשד על ידי הפשיסטים האיטלקים בכך שהוא מסתיר יהודי, אך המשיך להסתיר את טליאקוצו בבזיליקת יוחנן הקדוש בלטראנו, שם הסתתר טליאקוצו עד שחרור רומא ביוני 1944.
ב-1983 העניק יד ושם לפאלאציני את התואר "חסיד אומות העולם" וכן לווינצ'נצו פג'ולו.
טורגהאטן

אודות החור שבהר

החור, באורך 160 מטרים, רוחב 15-20 מ' וגובה 35 מ', נוצר במהלך עידן הקרח הסקנדינבי. קרח ומים שחקו את הסלעים במרכז ההר, בעוד שכבת הסלע הנוקשה יותר בפסגת ההר עמדה בפרץ.
שביל נוח מוביל אל החור שבהר וממנו נשקף נוף מרהיב אל האיים שלמרגלותיו. השביל מוסיף ויורד אל צדו המערבי של ההר (הצד של הים), בתוך צמחייה מוריקה המזכירה את מורדות הכרמל.

האגדה

על פי האגדה הנורדית, החור נוצר על ידי הטרול הסטמאנן (Hestmannen) כאשר רדף אחר העלמה היפהפייה לקמויה (Lekamøya). הסטמאנן הבין שלא יוכל להשיג את נערת חלומותיו ושלח לעברה חץ. מלך הטרולים סומנה (Sømna) השליך את כובעו במסלול החץ והציל את חיי הנערה. אז הנץ השחר והכובע הפך להר מחורר במרכזו.
תאודור דיפר

תאודור דיפר (בגרמנית: Theodor Dipper;‏ 1903, אונטרגרופנבאך  שבבאדן-וירטמברג - 1969, אימפריה  שבמערב איטליה), היה כומר, מתנגד המשטר הנאצי וחסיד אומות העולם מגרמניה.

קורות חיים

דיפר החל את לימודי הכמורה בשנת 1921. הוא למד בסמינרים תאולוגיים בבלאוברן (Blaubeuren)  שבדרום באדן-וירטמברג וכן בטיבינגן. בשנת 1925 הוסמך לכמורה. 
דיפר היה ויקאר באבינגן (Ebingen) , בהיילברון, בשטוטגרט וב"כנסייה האוונגלית-לותרנית בווירטמברג" , בווירטמברג. בשנת 1930 החל לכהן בתור כומר.
בתקופת השלטון הנאצי בגרמניה הטיף דיפר מעל דוכן כנסייתו נגד המפלגה הנאצית. הוא היה חבר בכנסיית הווידוי  - כנסייה שהתנגדה למשטר הנאצי. בדצמבר 1937 נאסר עליו לפרסם דברים ולשאת דברים בכנסייתו. ב-1938 נכלא ל-21 יום במחנה הריכוז ולצהיים (Schutzhaftlager Welzheim) (גר'). משנת 1938 היה דיפר כומר של קהילת רייכנבאך אן דר פילס (Reichenbach an der Fils) .

בתקופת מלחמת העולם השנייה

דיפר שיתף פעולה עם אלפרד דילגר, שביתו בקנשטט  הסמוכה היה מקום מפגש סודי לחברי כנסייתם בווירטמברג. חברי הכנסייה הזו השתייכו לארגון סודי בשם "האחווה" (גר'), ארגון שחבריו תכננו פעילויות לסיוע לנרדפי הנאצים. בסוף 1943 הפנו חברי כנסייתו של דיפר בברלין יהודים נרדפים אל אזור מגוריו של דיפר. הקבוצה בה פעלו דיפר ועמיתיו, אלפרד דילגר ואוטו מריקה, העניקה מקלט ליהודים נרדפים אלה. לימים הוכרו גם דילגר ומריקה בתור חסידי אומות העולם.
באביב 1944 קלטו דיפר ואשתו בביתם את בני הזוג מקס ואינס קרקאואר (Krakauer) (גר'), תחת השם הבדוי אקרמן (Ackermann). הם עשו זאת למרות סכנת המוות שאיימה על מסתירי יהודים. כדי להרגיע את חשדות השכנים הציגו בני הזוג דיפר את היהודים המסתתרים בתור תושבי ברלין, ממוצא ארי, שאיבדו את ביתם ואת כל רכושם בהפצצות האוויריות של בעלות הברית. בני הזוג קרקאואר נותרו בביתם של בני הזוג דיפר כחודש. שהות של היהודים לתקופה ממושכת יותר הייתה מחייבת את דיפר לרשום את היהודים במשטרה המקומית, ועל כן הועברו היהודים למקומות מסתור אחרים - גם זאת בסיוע הכומר דיפר. בדצמבר 1944 שבו בני הזוג קרקאואר לביתם של בני הזוג דיפר, והסתתרו שם שוב כחודש, עד ינואר 1945. זאת למרות שדיפר היה תחת מעקב של הגסטפו, בתור חשוד בהתנגדות למשטר.

לאחר המלחמה

משנת 1945 היה דיפר כומר בכנסייה בנירטינגן (Nürtingen) . משנת 1959 עד 1969 היה כומר בכנסייה בלודוויגסבורג (Ludwigsburg) . משנת 1956 היה יושב ראש הכנסייה האוונגלית בגרמניה .

הכרה והנצחה

בספר זכרונות שפרסם מקס קרקאואר אחרי המלחמה תיאר את הכומר דיפר בתור דמות מרכזית בהצלתו.
בשנת 2003 נקראה כיכר ברייכנבך אן דר פילס על שם דיפר.
בשנת 2008 הכיר יד ושם בתאודור דיפר ובאשתו הילדגארד בתור חסידי אומות העולם.
אוסטין FX3

אוסטין FX3

דגמי אוסטין FX3 שירתו בעיר לונדון ובעוד ערים מרכזיות בממלכה המאוחדת.
דגמי אוסטין FL1 ואוסטין FX3 שירתו בלונדון בשנים 1948–1958. מדגם אוסטין FL1 יוצרו 7,267 יחידות. מדגם אוסטין FX3 יוצרו 12,435 יחידות.
סבסטיאן קל

קריירת מועדונים

קל נולד בפולדה שבמדינת הסן במערב גרמניה בשנת 1980. שיחק בקבוצה המקומית בורוסיה פולדה עד גיל 16, אז עבר לקבוצת הנוער של האנובר 96 כאשר היו בבונדסליגה השנייה. קל היה שחקן האנובר במשך 4 שנים, שיחק ב-32 משחקים וכבש 2 שערים.
הוא עבר לפרייבורג בעונת 2000/2001 ושותף ב-25 משחקי ליגה בעונתו הראשונה; הוא תרם להישגי הקבוצה, שהגיעה למקום השישי בבונדסליגה והשיגה כרטיס להשתתפות בגביע אופ"א.
לאחר 40 הופעות ו-4 שערים בפרייבורג, קיבל קל בעונת 2001 הצעות מבאיירן מינכן ובורוסיה דורטמונד. באיירן שילמה כבר 1.5 מיליון מארק גרמני אך הכסף הוחזר על ידי פרייבורג בעקבות רצונו של השחקן לעבור לדורטמונד, שרכשה את כרטיסו תמורת 3.2 מיליון יורו; באיירן איימה בצעדים משפטיים על התפנית, אבל לבסוף קל עבר לדורטמונד.
עם השנים הפך קל לשחקן מרכזי בקבוצה, ואף קיבל את סרט הקפטן, עד שיורגן קלופ הביא לקבוצה את סוון בנדר ואילקאיי גונדוגאן, שלאחר זמן מה תפסו את מקומו בהרכב הקבוצה. קל היה שותף במסע הקבוצה בליגת האלופות בעונת 2012/2013 ובהעפלתה לגמר מול באיירן מינכן. לקראת עונת 2014/2015 פרש מתפקיד קפטן הקבוצה, והתפקיד הועבר למאטס הומלס. בתום עונה זו, פרש קל ממשחק פעיל.

נבחרת גרמניה

קל ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת גרמניה ב-29 במאי 2001, במשחקה מול נבחרת סלובקיה. הוא ערך 31 הופעות בנבחרת, וכבש 3 שערים.
קל נמנה עם סגל הנבחרת והשתתף במשחקים במונדיאל 2002, יורו 2004 ומונדיאל 2006 שאירחה גרמניה.
מרתה קנפילד

מרתה קנפילד (Martha L. Canfield) (נולדה בשנת 1949) - משוררת איטלקייה.
קנפילד נולדה במונטווידאו, בירת אורוגוואי, לאב אנגלי ולאם איטלקייה. היא למדה ספרות בקולומביה ובשנת 1977 השתקעה באיטליה. כיום היא משוררת דו-לשונית, שפרסמה עד כה ארבעה ספרי שירה בספרדית ושני ספרי שירה באיטלקית. היא מוכּרת באיטליה כאחת מבכירות המתרגמים של ספרות אמריקה הלטינית לאיטלקית.
נכון לשנת 2005, קנפילד עובדת כפרופסורית לספרות אמריקה הלטינית באוניברסיטת פירנצה.
(TV3 (Viasat

מדינות בהן משודרת גרסה של TV3

בתחילה, היה ערוץ כלל סקנדינבי אחד, אך ערוצים נפרדים לדנמרק ונורווגיה הושקו במהרה, כך שכיום קיים ערוץ TV3 לכל מדינה. במהלך שנות ה-90 TV3 התרחבה לכדי שידור גרסאות גם במדינות הבלטיות. למרות שקיימים ערוצים שאינם נקראים TV3, הם כולם דומים מבחינת המודל שלהם.