google/wiki40b huggingface dataset:
מרגרט, נסיכת קונוט

ילדותה ונעוריה

הנסיכה, שכינויה במשפחה היה דייזי, נולדה בטירת וינדזור. בין סנדקיה היו המלכה ויקטוריה, וילהלם הראשון, קיסר גרמניה ואשתו אוגוסטה, ויקטוריה, הנסיכה המלכותית ונסיך וויילס, לעתיד המלך אדוארד השביעי.
כשמרגרט הייתה בת 23 ואחותה הצעירה, פטרישיה הייתה בת 18, הן נחשבו לשתיים מהנסיכות היפות והפופולריות ביותר באירופה. דודן, המלך אדוארד השביעי, ביקש לחתן אותן עם מלכים או יורשי עצר. בינואר 1905 הבנות, יחד עם הוריהן, דוכס ודוכסית קונוט, ביקרו בפורטוגל אצל המלך קרלוש הראשון ורעייתו אמלי. בניהם של מלך ומלכת פורטוגל, לואיש פיליפה ומנואל אירחו חברה לנסיכות במהלך הביקור. הפורטוגלים ציפו כי אחת מבנות קונאוט תהיה בעתיד מלכת פורטוגל. לאחר ביקור זה ביקרה המשפחה בספרד, שם ציפו כי פטרישיה תנשא 
לנסיך אלפונזו. אולם אף אחת מהציפיות הללו לא התממשה.

מלחמת העולם הראשונה

במהלך מלחמת העולם הראשונה מרגרט ייסדה עמותת תפירה בשוודיה כדי לתמוך בצלב האדום. כשאספקת הפרפין כמעט ונגמרה היא ארגנה איסוף נרות ובנובמבר 1917 היא יזמה תוכנית שהכשירה נערות לעבוד בחקלאות. בנוסף לכך, היא עזרה למשפחות ששוסעו על ידי המלחמה ליצור קשר אחד עם השני ועזרה לאתר נעדרים.

מותה

ב-1 במאי 1920 הנסיכה מרגרט מתה בפתאומיות בגיל 38 מזיהום לאחר ניתוח באוזן. היא מתה בעודה בחודש שמיני להריונה עם ילדה השישי.
יאנג קיונג ג'ונג

חייו

בשנת 1938, בהיותו בן 18, גויס יאנג בכפייה לארמיית "גואן דונג" של הצבא היפני הקיסרי, שפעלה במנצ'וריה. כעבור שנה, נפל בשבי הצבא האדום ונשלח למחנה עבודה, לאחר שלחם במסגרת קרב חלקין גול. 
לאחר שלוש שנים בשבי הסובייטי ובשל מחסור בלוחמים, גויס יאנג בשנת 1942 לשורות הצבא האדום, יחד עם אלפי אסירים אחרים. בתחילת שנת 1943, נפל בשבי הצבא הגרמני, במסגרת הקרב על העיר חרקוב שבאוקראינה. בשנת 1944, נשלח במסגרת הצבא הגרמני לשירות בגדוד העבודה "אוסבטליון", שתפקידו היה לסייע בחיזוק החומה האטלנטית בבסיסו של חצי האי קוטנטן.
לאחר פלישת ארצות הברית לנורמנדי ביוני 1944, נתפס יאנג על ידי כוחות מהצבא האמריקאי, שבתחילה העריכו כי מדובר בחייל יפני, אך בהמשך התברר כי מקורו בקוריאה. יאנג הועבר לתקופה קצרה למחנה שבויים בבריטניה ובהמשך עבר לאילינוי שבארצות הברית בה השתקע עד מותו באפריל 1992. 
בדצמבר 2011, יצא בקוריאה הדרומית סרט מלחמה בשם "My Way" בהשראת סיפורו של יאנג.
יושיטושי

חייו

יושיטושי נולד בשנת 1839 בתקופת אדו בעיר אדו, שלימים שינתה את שמה לטוקיו. אביו היה סוחר עשיר, שהגיע לתפקיד של סמוראי, אולם יושיטושי עזב את בית אביו בגיל 3 וחי בבית דודו חסוך הילדים. בגיל צעיר ניכר כשרונו והוא הופנה ללימודי אמנות הציור וההדפסי העץ. את הכינוי "יושיטושי" קיבל בגיל 11 מהמאסטר שלו קוניושי. ההדפס הראשון שלו נוצר בגיל 14, בשנת 1853, אולם במשך תקופה ממושכת אחר כך לא יצר, כנראה בשל מחלה ממושכת של מורו קוניושי. בשנת 1862 מת קוניושי, ובשנה שאחר כך יצר יושיטושי 44 הדפסי עץ.
עבודתו המוקדמת מלאה באלימות גרפית קיצונית ובמוות, אולי כשיקוף לאלימות הסובבת אותו, ביפן השסועה והנתונה למאבקי שוגונות טוקוגאווה כנגד העולם המערבי. בשנת 1871 שקע בדיכאון עמוק. באותה תקופה לא יצר, חי בחוסר כל, ומתואר כי בת זוגו יוקוטו מכרה את הבגדים שעל גופה על מנת לתמוך בו.
כוכבו של יושיטושי החל לדרוך שוב בשנת 1873, כאשר מצב רוחו השתפר, והוא החל שוב ליצור במרץ רב. המהירות שבה עבד, בנוסף ליצירתיותו, עוררו פליאה. שנותיו האחרונות היו הפוריות ביותר. סדרות ההדפסים השונות שיצר זכו להערצה רבה עוד בימיו.
סו סיטי

היסטוריה

האזור היה מיושב על ידי בני שבט הסו לפני הגעתם של הצרפתים לאזור.
לאחר שארצות הברית קנתה את האזור בצרפת במסגרת רכישת לואיזיאנה ב-1803 נשלחה משלחת בהנהגת מריוותר לואיס וויליאם קלארק כדי לחקור אותו. במהלך מסעה המשלחת חנתה פעם אחת באזור סו סיטי של היום.
ב-1848 ויליאם תומפסון הקים בקרבת האזור בו נמצאת העיר היום תחנת מסחר במטרה להקים בהמשך עיר, אך תוכניתו לא צלחה בסופו של דבר.
בערך באותו זמן התיישב באזור סוחר פרווה קנדי בשם תאופיל בריגייה (Théophile Bruguier). הוא הציע לחברו ג'יימס ג'קסון, שהיה מוכר מוצרי פרווה, להקים תחנת מסחר באזור. ג'קסון בתורו שכנע את החם שלו ג'ון קוק להקים עיירה. קוק התרשם, קנה את כל האדמות באזור והקים את סו סיטי ב-1854. כעבור שלוש שנים סו סיטי קיבלה מעמד של עיר.
העיר המשיכה להתפתח ולגדול בעשורים שלאחר מכן עד שההתפתחות נעצה בסוף המאה ה-19 בעקבות מספר אירועים, בהם עליית נהר פלויד על גדותיו ב-1892. עם זאת העיר הצליחה להתאושש במהרה.

חינוך

בעיר נמצאים מספר מוסדות להשכלה גבוהה, בהם אוניברסיטת בראייר קליף ומכללת מורנינגסייד.

תחבורה

את העיר משרת נמל התעופה סו גייטוויי, שנמצא במרחק של 11 קילומטרים דרומית למרכז העיר ומציע טיסות לשיקגו.
בעיר עובר כביש בין-מדינתי 29, המקשר בין קנזס סיטי במיזורי ובין הגבול של ארצות הברית עם קנדה.
ליידי קטיריה

קריירה

ליידי קטיריה התחילה את הקריירה שלה בגיל 19, בשכונת ג'קסון הייטס בקווינס, ניו יורק, כשהופיעה בחיקוי כוכבת הטלוויזיה הפורטוריקנית איריס צ'אקון. בשנות ה-1980 המוקדמות, היא התחילה להופיע במועדון La Escuelita, מועדון גייז במנהטן, שם זכתה לקהל אוהדים גדול. כנטרנסג'נדרית אשר עברה תהליכים להתאמה מגדרית, היא התבלטה בהופעותיה לעומת מלכות הדראג האחרות, וכן בשל כישרון הריקוד שלה, והאקסהיביציוניזם שלה. היא לא הייתה מדברת כשהייתה מופיעה - לא מעל המבה, ולא כשירדה ממנה.
בשנות ה-1990, החלה ליידי קטיריה להתחרות בתחרויות יופי טרנסג'נדריות. בשנת 1993 היא זכתה בתואר מיס קונטיננטל פלוס, תחרות לאומית לנשים טרנסג'נדריות ומלכות דראג גדולות ממדים. בעקבות זכייתה, היא החליטה להתחרות בתחרות המרכזית של מיס קונטיננטל, וזכתה בתואר בשנת 1995. כהכנה לתחרות, היא נסעה למקסיקו ועברה שאיבת שומן, עבדה עם מאמן כושר, ועשתה דייטות חריפות. היא ירדה במשקלה בכ-12 ק"ג. היה זה במהלך הכנות אלה שהיא גילדה שהיא נשאית HIV‏
באותה השנה שזכתה בתואר מיס קונטיננטל, 1995, הייתה לה הופעת קמע בסרט קדילאק של סופשבוע, בכיכובם של וסלי סנייפס, פטריק סווייזי וג'ון לגוויזאמו. היא הופיעה בתחילת הסרט, בסצנה בה שלוש הדמויות הראשיות מתחרים בתחרות דראג.
ליידי קטיריה הודיעה שהיא נשאית HIV בתחרות מיס קונטיננטל 1996, כשהיא רקדה בפעם האחרונה כמחזיקת התואר.
בפברואר 1999 נערכה הופעת פרידה מליידי קטיריה במועדון לה אסקואליטה, בו כיכבה כמופיעה, אך היא עצמה לא הצליחה להגיע לאירוע, כי הייתה בהתאוששות מטיפולי כימותרפיה כדי להלחם בסרקומה ע"ש קאפוסי שפיתחה כחולת איידס. היא נפטרה כתוצאה סיבוכי מחלת האיידס ב-3 במאי 1999, ונקברה במולדתה, פוארטו ריקו.
ביוני 1999, המגזין POZ פרסם כתבה מרכזית על ליידי קטיריה, וכינה אותה השראה לאנשים החיים עם HIV/איידס.

מורשת

מלכות דראג רבות מונות את ליידי קטיריה בתור המנטורית ומודל החיקוי שלהן, ביניהן קנדיס קיין, אנג'ל שרידן, ומיסטרס מאדי. קנדיס קיין, שזכתה אף היא בתואר מיס קונטיננטל, אומרת שהייתה זו ליידי קטיריה שהמריצה אותה להשתתף בתחרות. השחקנית הפורטוריקנית רוזי פרז נהייתה לאוהדת מושבעת של ליידי קטיריה, לאחר שג'ון לגוויזאמו לקח אותה להופעה שלה בלה אסקואליטה.
חוקרים פורטוריקנים גאים, כמו לורנס לה פאונטן-סטוקס, כתבו רבות על השפעתה של לייקי קטיריה על הקהילה הלהט"בית בניו יורק. אחרים פרסמו מחוות ברשת האינטרנט. מועדון לה נואבה אסקואליטה (לה אסקואליטה החדשה) הוציאה תקליטור הופעות של ליידי קטיריה לזכרה, ובמועדון עצמו יש תצוגה של השמלה והכתר שלה מתחרות מיס קונטיננטל. המועדון אף חולק לה כבוד ומציג צילומים רבים שלה באתר האינטרנט שלו.
קו האמרסמית' וסיטי

היסטוריה

בשנת 1863 החלה חברת "הרכבת המטרופוליטית" את שירות הרכבות התת-קרקעי הראשון בעולם בין פדינגטון לפרינגטון עם כרכרות עץ וקטרי קיטור. בשנה שלאחר מכן נפתחה רכבת מערבה מפדינגטון להמרסמית', והפכה במהרה לפופולרית ובבעלות משותפת של חברות המטרופוליטן והמערב הגדול. הקו הורחב אז מזרחה, בשלבים, והגיע עד למסילת הרכבת המזרחית של לונדון בשנת 1884. הקו התחשמל בשנת 1906, ובשנת 1936, לאחר שהמסילה המטרופוליטית נקלטה על ידי מועצת התחבורה בלונדון, חלק מהקו התאחד עם קו מטרופוליטן לכיוון בארקינג. תוואי האמרסמית' וסיטי הוצג על גבי המפה התחתית כחלק מקו המטרופוליטן עד 1990, אז עוצב מחדש כקו נפרד.

מסלול הקו

הקו חוצה את אזור מרכז לונדון ממזרח למערב, רוב מסלולו וכל תחנותיו משותפות עם הקווים סירקל ומטרופוליטן.
הקונגרס הציוני העולמי החמישי

הקונגרס הציוני החמישי התקיים בבזל ב-26 בדצמבר 1901. לקונגרס עוצבה כרזה אמנותית מעשה ידיו של הצייר אפרים משה ליליין.
בראש הקונגרס ישב מנהיג התנועה הציונית ד"ר בנימין זאב הרצל. נשיאות הקונגרס כללה את ד"ר מקס נורדאו, ד"ר יחיאל צ'לנוב ופרנסיס מונטיפיורי (1860-1935).
שבוע האופנה בניו יורק

שבוע האופנה בניו יורק הוא סדרה של אירועי אופנה המתקיימים פעמיים בשנה - בסתיו ובאביב, והוא אירוע האופנה המתוקשר והמפורסם ביותר.
במהלך שבוע האופנה בניו יורק מוצגות קולקציות בינלאומיות לאנשים מתחום תעשיית האופנה, לעיתונאים ולקהל הרחב. שבוע האופנה בניו יורק הוא אחד מארבעת אירועי האופנה הגדולים ביותר בעולם, ביניהם שבוע האופנה בפריז, בלונדון ובמילאנו והוא האירוע הפותח את סבב אירועי האופנה בעולם.

היסטוריה

שבוע האופנה בניו יורק החל בסביבות אמצע המאה ה-20. בכל סתיו ואביב (פברואר וספטמבר) מתכנסים לאירוע זה אלפי אנשים מכל העולם בחוף המזרחי של אמריקה הצפונית, ומשם עוברים מערבה, לאי הבריטי. כעבור שבוע נודדים אירועי האופנה למילאנו ולפריז.
בשבוע האופנה מתכנסים אלפי אנשים מתעשיית האופנה - מעצבים, דוגמניות, קניינים, וכן עיתונאים, כוכבי קולנוע  וסלבריטאים. ברשימת הסלבריטאים המוזמנים לתצוגה מופיעים אנשים בעלי השפעה גדולה בתעשיית האופנה הבינלאומית.
המוזמנים לשבוע האופנה עוברים מאירוע אחד למשנהו ומקדישים ימים רבים לטובת אירוע זה. בעבר התמקד האירוע בתצוגות אופנה בלבד, אולם בשנים האחרונות האירוע התרחב והפך להיות מתוקשר יותר. בתי אופנה גדולים משקיעים הרבה באירוע. עיצוב המסלולים, שכירת שירותים של יחסי ציבור, דוגמניות, ספרים, מאפרים, צלמים ובעלי מקצוע נוספים, שמעורבים בהפקה מחייבים השקעה כספית גדולה.
אך לצד ההשקעה הרבה יש גם רווחים. הצגת האוספים (קולקציות) והאופנות העכשוויות (טרנדים) עדיין בלב העניין, והתחרות בין בתי האופנה והמעצבים עדיין מרכזת את מרב תשומת הלב.

היבטים כלכליים

מרצדס בנץ, חברת המכוניות היוקרתית, היא החברה הראשונה שנתנה חסות לשבוע האופנה בניו יורק כדי לקבל פרסום. היא גם זו המעניקה את החסות הגדולה ביותר לאירוע זה, ועל שמה נקרא האירוע בשם "שבוע האופנה של מרצדס בנץ בניו-יורק".
מרצדס בנץ הצליחה לגייס נותני חסות גדולים נוספים לאירוע בניו יורק בתמורה לפרסום המותג שלהם. חלק מנותני החסות שמשקיעים מיליוני דולרים בשנה כדי להיות נותני חסות לאירוע הם אמריקן אקספרס, DHL, סמסונג, אי-ביי וה"ניו יורק טיימס".
הפקת שבוע האופנה, מהדוגמניות והמאפרים ועד לחשיפה לתקשורת יקרה מאוד ועשויה להגיע למיליוני דולרים. בתי האופנה הגדולים והמוכרים מורגלים בהוצאות הרבות על שבוע האופנה. בעלי מקצוע רבים שלוקחים חלק בהפקת שבוע האופנה מקבלים שכר גבוה על השתתפותם בשבוע האופנה, לעומת זאת בשנים האחרונות הדוגמניות שמשתתפות באירועי האופנה אינן מוכרות לציבור, ולכן הן מקבלות שכר נמוך. ההשקעה הכספית בשנים האחרונות מתרכזת בעיקר באנשי ציבור, בעיתונאים, שמפרסמים את האירוע לפני שהוא מתקיים, ובאנשים המפורסמים שבאים לתצוגות ויושבים בשורה הראשונה.

ביקורת על האירוע

אירועי האופנה אמנם זוכים לפרסום רב והם נושאים רווחים, יחד עם זאת מופנית כלפיהם גם ביקורת. המבקרים את שבוע האופנה בניו יורק טוענים כי המעורבים באירוע זה, כלומר אנשי תעשיית האופנה, מעצבים ואנשי ציבור, משתתפים בשבוע האופנה בניו יורק, ולאחר מכן הם עוברים לאירועי האופנה במילאנו, לונדון ופריז, וזאת תוך זמן קצר. לכן האירוע מעייף מאוד. יש הטוענים] כי שבוע האופנה כבר אינו ממלא את התפקיד שנועד לו: הצגת האופנה החדשה, משום שבעידן הטכנולוגי המידע על אופנת העונה הבאה מגיע במהירות ללקוחות. כמו כן יש הטוענים] כי שבוע האופנה בניו יורק חל במועדם של חגים יהודיים ונוצרים כאחד, ויש התנגשות בין צורכי העבודה לבין חיי המשפחה.
TV4 Komedi

היסטוריה

הערוץ הושק ב-3 בנובמבר 2006, יחד עם ערוץ TV4 Guld. השידור הראשון של הערוץ היה הסרט אבי הכלה 2.
TV4 Komedi ו-TV4 Guld שודרו מההתחלה ב-Com Hem, ובחבילה הלוויינית של Canal Digital. מאז 1 בספטמבר 2009 שני הערוצים משודרים גם בשידורי Viasat.
הערוץ שיתף פעולה בעבר עם הערוץ הפיני MTV3 Sarja. הסרטים ששודרו בערוץ הפיני היו זהים לאלו ששודרו ב-TV4 Komedi. עם השקתו, בערוץ לא שודרו פרסומות, אם כי משודרות פרסומות בערוץ מאז ינואר 2012.
בתחילת 2017 הודיעה קבוצת TV4 כי הערוץ ייסגר בסתיו אותה שנה. ב-30 בספטמבר 2017 אכן הסתיימו שידורי הערוץ, יחד עם סיום שידורי ערוץ TV4 Fakta XL. השידור האחרון של הערוץ היה שידור התוכנית "אסא ניס עף באוויר".
חצ'פורי

חָצַ'פּוּרי (בגאורגית: ხაჭაპური) הוא מאפה גאורגי מסורתי. מדובר בלחם ממולא בתערובות גבינות (מסוגים שונים, לרוב סולוגוני), ביצים חמאה/שמן ולעיתים תוספות שונות. לכל אזור בגאורגיה יש את החצ'פורי שלו ואת אופן ההכנה הייחודי לו. עם עליית יהודי גאורגיה נוספו וריאציות נוספות שעושות שימוש בבצקים מוכנים ובסוגי הגבינה של ישראל. יש האומרים כי החצ'פורי דומה מאוד בדרך הכנתו ובדרך אכילתו לבורקס.
המילה חצ'פורי מורכבת משתי המילים הגאורגיות: חאצ'וֹ (ხაჭო) - גבינה כחושה ופּוּרי (პური) לחם בגאורגית.
בר בי רב דחד יומא

כינוס בַּר בֵּי רַב דְּחַד יוֹמָא (ארמית: "תלמיד של יום אחד") הוא יום עיון ללימודי יהדות למי שעסוקים בשאר ימי השנה בתחומים אחרים. בשפת הדיבור נהוג להשתמש במושג "בר בי רב" כמטבע לשון נרדף ל-"כל אחד" ונאמר לרוב בנימה של פחיתות כבוד ופליאה (דוגמה: "כל בר בי רב יודע מה הם חמישה חומשי תורה"), קל וחומר לגבי "תלמיד של יום אחד" - כלומר תלמיד שרק החל את לימודיו.

מקור הביטוי והנוהג

חז"ל מספרים במסכת חגיגה:
(דף ה, ב): רב אידי אבוה דרבי יעקב בר אִידִי הוה רגיל דהוה אזיל תלתא ירחי באורחא וחד יומא בבי רב (היה רגיל שהיה הולך שלשה חודשים לעסקיו ויום אחד היה בבית הרב, ושוב נוסע לעסקיו ושוב חוזר ליום אחד לבית הרב). והוו קרו ליה רבנן (והיו קוראים לו בלגלוג) בַּר בֵּי רַב דְּחַד יוֹמָא.
חלש דעתיה (נעלב). קרי אנפשיה (וקרא על עצמו את הפסוק) "שְׂחֹק לְרֵעֵהוּ אֶהְיֶה קֹרֵא לֶאֱלוֹהַּ וַיַּעֲנֵהוּ; שְׂחוֹק צַדִּיק תָּמִים" (איוב, י"ב, ד'). א"ל ר' יוחנן במטותא מינך לא תעניש להו רבנן (בבקשה ממך אל תעניש את הרבנים).
נפק ר' יוחנן לבי מדרשא ודרש (יצא ר' יוחנן לבית המדרש ודרש) "וְאוֹתִי יוֹם יוֹם יִדְרֹשׁוּן וְדַעַת דְּרָכַי יֶחְפָּצוּן; כְּגוֹי אֲשֶׁר-צְדָקָה עָשָׂה וּמִשְׁפַּט אֱלֹהָיו לֹא עָזָב יִשְׁאָלוּנִי מִשְׁפְּטֵי-צֶדֶק קִרְבַת אֱלֹהִים יֶחְפָּצוּן (ישעיהו, נ"ח, ב'). וכי ביום דורשין אותו ובלילה אין דורשין אותו? אלא לומר לך כל העוסק בתורה אפילו יום אחד בשנה מעלה עליו הכתוב כאילו עסק כל השנה כולה.
וכן במדת פורענות דכתיב: "בְּמִסְפַּר הַיָּמִים אֲשֶׁר תַּרְתֶּם אֶת הָאָרֶץ אַרְבָּעִים יוֹם, יוֹם לַשָּׁנָה יוֹם לַשָּׁנָה תִּשְׂאוּ אֶת-עֲו‍ֹנֹתֵיכֶם אַרְבָּעִים שָׁנָה; וִידַעְתֶּם אֶת-תְּנוּאָתִי (ספר במדבר, פרק י"ד, פסוק ל"ד). וכי ארבעים שנה חטאו והלא ארבעים יום חטאו? אלא לומר לך: כל העובר עבירה אפילו יום אחד בשנה מעלה עליו הכתוב כאילו עבר כל השנה כולה.
— תלמוד בבלי, מסכת חגיגה, ה' ע"ב
רב אידי אבוה דרבי יעקב בר אידי היה רגיל ללכת לעסקיו שלושה חודשים, למד אצל רבו יום אחד וחזר לעסקיו שלושה חודשים. כלומר, יום אחד של לימוד תורה היה מוקדש להליכה ברגל של שישה חודשים. שלשה חודשים מעסקיו אל הרב ושלשה חודשים מהרב חזרה לעסקיו.

כינוסי "בר בי רב דחד יומא" כיום

מאחר שיום העצמאות של מדינת ישראל הוא יום שבתון, עובדים דתיים רבים מנצלים את היום ללימוד תורה, ובעקבות כך הוקמו במקומות רבים מסגרות "בר בי רב דחד יומא", בהם בדרך כלל רבנים ומרצים מעבירים שיעורים והרצאות בתורה ובהגות. 
האדמו"ר מקאליב, רבי מנחם מנדל טאוב יזם כנסים בשם זה המתקיימים מאז שנת תשל"ב.
כיום, נהוג לכנות את ההרצאות הדתיות המתקיימות ביום העצמאות בשם זה. שם נוסף לפעילות זו הוא "יום שכולו תורה".
התלכדות עיצורים

התלכדות עיצורים או הבלעה הם מונחים המקובלים בדקדוק הלשון העברית הנלמד בבתי הספר בהתייחסות לדגש המשלים, שהוא סוג של דגש חזק.
דגש חזק מייצג מכפל, קרי רצף של שני עיצורים זהים. המכפל איננו מתקיים בעברית החדשה, להוציא מקרים שוליים, אך הוראת הלשון מבוססת בדרך כלל על המורפולוגיה והפונולוגיה של העברית הקלאסית, המשתקפות בכללי הניקוד. כאשר המכפל איננו נובע מהכפלה תבניתית של עיצור שורשי (דגש תבניתי), אלא מהידמות מלאה או כפועל יוצא מתצורת המילה, נהוג לסווג את הדגש כדגש משלים.
משיקולים של בהירות ההרצאה, כשדנים בדגש מסוג זה מקובל להתייחס לשלב מוקדם היפותטי שבו רצף העיצורים  הזהים מיוצג בשתי אותיות נפרדות, הראשונה סוגרת הברה והשנייה פותחת את ההברה הבאה (להוציא את המקרה של דגש חזק בסוף מילה). לאחר שלב זה מתרחש כביכול תהליך של התלכדות שני העיצורים לעיצור יחיד, המסומן בדגש. לדוגמה, את תצורת המילה נָחַתִּי, המורכבת מצירוף הבסיס נָחַת וסיומת מדבר בזמן עבר -תִּי, מקובל לתאר כך: *נָחַתְתִּי (נָחַת+תִּי) > נָחַתִּי (התלכדות עיצורים). 
לאמיתו של דבר אין לתהליך המתואר כל אחיזה במציאות הלשונית או האורתוגרפית של העברית הקלאסית: רצף העיצורים הזהים נשמר ולא "התלכד", והמכפל הוא המימוש הפונטי שלו. שני ה"שלבים" שתוארו אינם באמת שלבי התפתחות עוקבים, אלא שתי דרכים שוות ערך לייצג את המכפל. הדרך הראשונה היא היפותטית ואיננה משקפת מציאות היסטורית, ואילו השנייה תואמת את מוסכמות הכתיב והניקוד הקובעות כי מכפל יסומן בדגש באות בודדת, אחת היא מה מקורו.
הסנוטאף של לונדון

האנדרטה

אנדרטת הסנוטאף ניצבת מול בניין משרד החוץ הבריטי בדרך וייטהול, בתווך שבין נתיבי התנועה שבכביש. היא בנויה מאבן גיר (Portland Stone). היא תוכננה על ידי האדריכל סר אדווין לאצ'נס כאנדרטה לחלליה של בריטניה במלחמת העולם הראשונה. היא נבנתה בין השנים 1919-1920 והחליפה אנדרטה זהה, שהייתה עשויה מעץ וגבס, ואשר הוקמה ב-1919 לקראת מצעד הניצחון של מדינות ההסכמה לאחר המלחמה. לאחר מלחמת העולם השנייה הפכה הסנוטאף לאנדרטה המרכזית לחללי מלחמותיה של בריטניה במאה העשרים.
פאותיה של הסנוטאף אינן אנכיות, אלא היא בנויה משלבים אופקיים מדורגים המקנים לה חתך אלכסוני. היא ניצבת על גבי במה בת שלוש מדרגות.
זרים חרותים מאבן הוצמדו לשתי הפאות הצרות של הסנוטאף. הקישוטים היחידים באבן פרט להם הם הכתובת החרותה על כל אחת מפאות אלו – "המתים עטורי התהילה" (The Glorious Dead). ביטוי זה הוצע על ידי הסופר רודיארד קיפלינג, שבנו היה בין הנופלים במלחמת העולם הראשונה.
לשתי פאותיה הרחבות של הסנוטאף מוצמדים תרנים ועליהם דגלי בד שונים, שהוחלפו עם השנים מספר פעמים. הדגלים שהיו צמודים לה ב-2007 היו של הצבא הבריטי, חיל האוויר המלכותי, הצי המלכותי וצי הסוחר הבריטי.
לוטיינס הציע בעת תכנון הסנוטאף שדגלים ייחרתו באבן הסנוטאף עצמה, אך הצעתו זו לא נתקבלה. 
על פי המסורת מתקיים לרגלי הסנוטאף טקס האזכרה הממלכתי לחללי המלחמות של בריטניה, הנערך מדי שנה ביום הזיכרון, יום א' השני של חודש נובמבר.
אנשי צבא ושוטרים במדים מחויבים בהצדעה לסנוטאף בעת עברם לידה. נטען שבעת הלוויית הנסיכה דיאנה ב-1997 נמנע החייל שנהג בכרכרה שהובילה את ארונה מהצדעה כלשהי – גם לא למלכה – אך הצדיע לסנוטאף כאשר עברה הכרכרה לידה.
העתק של הסנוטאף נמצא בעיר קוקסטאון בצפון אירלנד. בעיר מנצ'סטר שבאנגליה מוצבת אנדרטה הדומה לה עד מאד – גם היא פרי תכנונו של לוטיינס. סנוטאף דומה מוצבת ליד מוזיאון הזיכרון למלחמה בעיר אוקלנד שבניו זילנד, וכן באי הונג קונג ובאי ברמודה.
האנדרטה המוצבת בכיכר אלנבי שבירושלים דומה בצורתה במידת מה לסנוטאף של לונדון.
Java Micro Edition

Java Platform, Micro Edition או Java ME (בעבר Java 2 Platform, Micro Edition או J2ME) היא מפרט המגדיר חלק מפלטפורמת Java המיועד לספק אוסף של ממשקי ג'אווה לפיתוח תוכנות במכשירים שונים כדוגמת טלפונים חכמים.

רקע

ב- Java מורצת התוכנה על מכונה וירטואלית. היתרון העיקרי של ריצה על מכונה וירטואלית הוא שניתן לכתוב את הקוד ללא תלות במערכת ההפעלה שעליה הוא עומד לרוץ (Cross-platform). על מנת לאפשר התאמה של קוד Java למכשירים ניידים, נכתבו מספר גרסאות של JVM עבור מכשירים אלו. ריבוי המכשירים, ריבוי מערכות ההפעלה, וסוגי מעבדים שונים יצרו מוטיבציה לפיתוח על בסיס מכונה וירטואלית בתחום זה. השם הכולל שניתן למכונה הווירטואלית של Java עבור מכשירים ניידים הוא Java ME (נקראה בעבר J2ME).
למרות שלכאורה בכתיבה ב- Java אין תלות במערכת ההפעלה, המציאות במכשירים ניידים לא תמיד תואמת עיקרון זה. לעיתים יש צורך להתייחס למאפינים הספציפיים של המכשיר עליו ירוץ הקוד, בעיקר בהיבטים של גודל המסך ויכולותיו.

פיתוח ותשתית

כדי לפשט את כתיבת המכונה הווירטואלית למגוון של טלפונים ומערכות קטנות, היא חולקה לשתי שכבות לוגיות. השכבה הנמוכה יותר נקראת CDC או CLDC. אלו שני סוגים שונים של השכבה הנמוכה שיפורטו בהמשך. שכבה זו משתנה בהתאם לחומרה הספציפית ולמערכת ההפעלה של המכשיר הנייד, ויש לפתח אותה עבור כל מכשיר נייד. מעליה נמצאת שכבת האפליקציה, המממשת את ה-API המסופק על ידי Java Virtual Machine. שכבת האפליקציה אחראית למשל על טיפול בתפריט ובמסך, כאשר היא מסתמכת על שכבת ה- CDC/CLDC לתקשורת עם החומרה ומערכת ההפעלה של המכשיר.
שכבת ה- CDC (או בשמה המלא: Connected Device Configuration) היא התשתית למערכות שהן יחסית עתירות משאבי זיכרון ועיבוד, ואילו שכבת ה CLDC (הנקראת Connected Limited Device Configuration) מיועדת למערכות מוגבלות משאבים, ומאפשרת פונקציונליות פחותה.
בנוסף, קיימים מספר וריאנטים של שכבת האפליקציה. הגרסה הנפוצה ביותר היא ה- MIDP. גרסה זו מפותחת בעזרת תשתית CLDC, שהיא מוגבלת יותר, ובהתאם מכילה חלק קטן יותר של ה- API הסטנדרטי. לעומתה, Personal Java ו- Java TV הן גרסאות חזקות יותר של שכבת האפליקציה, המשתמשות בשכבת CDC. לכן, הן תומכות בממשק מורחב יותר, הדומה יותר לממשק Java הסטנדרטי. לדוגמה, Personal Java כוללת תמיכה ב- AWT, ממשק המשמש ליצירה של גרפיקה מבוססת חלונות וממשק משתמש באופן פשוט.
כדי לעזור ליצרניות המכשירים הניידים בהתאמה ל- Java, חברת Sun מספקת שירותי מימוש Java לטלפונים וסביבות פיתוח עבור J2ME.

הרחבות

במקביל להתפתחות של הטלפונים באירופה ובארצות הברית על ידי נוקיה, מוטורולה וסימנס, התפתחה ביפן תרבות משחקי טלפון. מגמה זו הובילה לפיתוח מימוש שונה ל- J2ME הנקרא DoJa. בניגוד ל- MIDP, גרסה זו הותאמה במיוחד למשחקים ופותחה על ידי חברת DoCoMo, המפעילה הגדולה ביפן.
הדרישה לתמיכה חזקה יותר באפליקציות בידוריות ובמשחקים התרחבה גם לשאר העולם, ובעקבותיה יצאו הרחבות ומימושים נוספים. המימוש העיקרי הוא גרסה חדשה של MIDP, בשם MIDP 2.0. גרסה זו מרחיבה את התמיכה במשחקים ובאנימציה. בנוסף, גרסה זו מרכיבה את ממשקי התקשורת עם הרשת. נכון ל-2009, הגרסה הבאה, הנקראת MIDP 3.0, עדיין נמצאת בפיתוח.
קלאס אולדנבורג

קורות חיים

אולדנבורג נולד ב-1929 בסטוקהולם שבשוודיה. בילדותו עבר יחד עם משפחתו לארצות הברית בשנת 1936. הוא למד באוניברסיטת ייל ובמכון לאמנות בשיקגו. אחת מיצירותיו הגדולות הראשונות הייתה "שפתון (מתרומם) על שרשראות זחל"ם", שנמצא כיום בחצר Morse College באוניברסיטת ייל.
בנוסף לעבודתו כפסל אולדנבורג משתתף לעיתים בפרויקטים אדריכליים. דוגמה בולטת לכך היא עיצובו של הכניסה לבניין הנהלת סוכנות הפרסום Chiat\Day בלוס אנג'לס, המעוצבת כמשקפת ענק שחורה, בצוות תכנון יחד עם האדריכל פרנק גרי.
אולדנבורג משתף פעולה מאז 1976 עם פסלת הפופ ההולנדית אמריקאית קוסיה ואן ברוגן. השנים נשאו ב-1977.
ב-1989 זכה בפרס וולף באמנות, וב-1995 זכה בפרס רולף שוק לאמנות חזותית.

עבודתו

ביצירתו קיבלה המציאות היבט תלת ממדי סביבתי בוטה וברור. מבחינתו הוויית הכרך העירוני לא התבטאה בעולם הנוצץ והפרסומי, אלא בחומרים הלקוחים מ"תרבות הביבים" של שכונות העוני ואזוריה המזרחיים של מנהטן.
אולדנבורג ביקש לבטא את הוולגריות של אמריקה באמצעות "סביבות" ו"אירועים". הרחוב שימש בעבורו לא רק מקום שממנו נלקחו האובייקטים ליצירותיו אלא אף נושא יצירתו המוקדמת. הוא לא הסתפק באובייקט בודד המופקע מהקשרו הסביבתי, ויצר סביבה שיש בה חומרי פסולת ופריטים שאסף ועיצב למערך מאורגן שעל פיו על הצופה לחדור פנימה כדי לחוות את המוצג, ולא רק להתבונן בו כמוצג בתערוכה. 
רחוב, 1960, בגלריה ג'דסון. חלל הגלריה התמלא בחומרי פסולת שאסף בסביבת מגוריו. מחומרים אלו עיצב צורות תלת ממדיות, המאורגנות באי סדר המזכירים קיר מלא כתובות גרפיטי. האובייקטים מוקמו- כאילו באקראי- בחלל הגלריה ובכך יצר "סביבה" בעלת אמירה אסתטית ייחודית, אך גם אמירה חברתית: העברת תרבות הרחוב הנמוכה לגלריה לאמנות מעניקה לה לגיטימציה. יש להכיר בעידן השפע הכלכלי לא רק במוצרי הצריכה שבמרכולים, בפרסומות וכו' אלא ב"חיים האמיתיים", שאינם מתועדים במדורי הרכילות.
אחדות העבודה

ועידת היסוד

ועידת היסוד של המפלגה התקיימה ב-26 בפברואר 1919, בפתח תקווה. ועידת היסוד התקיימה לאחר הוועידה הארצית הראשונה של ההסתדרות החקלאית, אשר כונסה על ידי שלוש ההסתדרויות החקלאיות שהיו קיימות אז (ביהודה, בגליל ובשומרון). בוועידה חקלאית ארצית זו הוחלט ברוב דעות להקים את האיחוד הכללי של פועלי ארץ ישראל. אל האיחוד, שנקרא בשם "התאחדות ציונית סוציאלית - אחדות העבודה" הצטרפו רוב צירי הוועידה החקלאית, למעט רוב אנשי מפלגת הפועל הצעיר והפלג הקטן של 'פועלי ציון שמאל'.

ארגונים

עד שנוסדה ההסתדרות הכללית בשנת 1920 הייתה זאת "אחדות העבודה" שדאגה להקמתם של ארגוני סעד בריאותיים ותעסוקתיים לטובת הפועל העברי באותם הימים.
בין היתר הקימה את ה"קואופרציה" לטובת ביצוע עבודות הקרקע הראשונות שהוטלו על היישוב העברי על ידי הבריטים. מקואופרציה זאת נוצרו לבסוף ארגונים נוספים כגון סולל בונה.
בנוסף, הקימה התנועה את ארגון ההגנה כחלק משינוי תפיסת הביטחון של היישוב היהודי דאז. 
כאשר הוקמה ההסתדרות הועברו כלל מוסדות "אחדות העבודה" לידיה, כך שבידי התנועה נותרו רק ארגוני החינוך והתרבות, כגון כתב העת "קונטרס" ותנועת "החלוץ" בחוץ לארץ.

מנהיגי התנועה

עם מייסדי "אחדות העבודה" נמנו רבים ממנהיגי היישוב, ובהם דוד בן-גוריון, יצחק בן צבי חברו הקרוב של בן-גוריון, יצחק טבנקין (ממקימי קיבוץ עין חרוד ומנהיג הקיבוץ המאוחד), אברהם הרצפלד, וברל כצנלסון.
ב-1930 התאחדה "אחדות העבודה" עם מפלגת "הפועל הצעיר" בראשות יוסף אהרונוביץ' והפכה להיות "מפא"י" - מפלגת פועלי ארץ ישראל.
דוקשטי

תולדות היישוב

דוקשטי הייתה יישוב בבעלות נסיכים מאז המאה ה-16, ואזכורה הראשון בכתב הוא משנת 1737. מהמחצית השנייה של המאה ה-19 הואץ פיתוחה של העיירה, עם חיבורה לקו מסילת הברזל.

יהודי דוקשטי

טרם פרוץ מלחמת העולם השנייה חיו בדוקשטי כ-650 יהודים, כשני שלישים מסך האוכלוסייה בה. בעיירה התקיימה פעילות ציונית, ופעלו בה מוסדות יהודיים שונים, ובהם בית ספר מרשת תרבות ובית ספר יידי.
במהלך מבצע ברברוסה נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ואלו החלו מיד בביצוע מעשי רצח ביהודיה, והקימו בה שני גטאות, אליהם צוו יהודי היישוב לעבור ללא רכוש. בד בבד נלקחו יהודי העיירה לעבודות כפייה בתנאים קשים.
ב-21 בספטמבר 1941 רוכזו יהודי העיירה בידי שוטרים גרמנים וליטאים, והוצעדו לכיוון יער דגוצ'יאי (Deguciai), בו רוכזו יהודים נוספים מהאזור. שם נורו תחילה הילדים והזקנים, ולמחרת יתר היהודים. מספר בעלי מקצוע שהושארו בעיירה נרצחו לאחר מכן.