google/wiki40b huggingface dataset:
ארטמיס פאול: המזימה של אופאל

עלילה

הספר מתחיל עם הפיה אופאל קובוי הנמצאת בתוך בית חולים פסיכיאטרי ומזייפת קומה, כדי להימנע ממאסר על ידי כוחות משטרת הלפריקונים שרודפים אחריה בעקבות הניסיון הנכשל שלה למרד ושליטה עולמית (שלוקחים חלק בארטמיס פאול: התקרית בקוטב הצפוני).
קובוי, אשר הייתה במעקב מתמיד בכל שעות היממה ונעשו לה בדיקות DNA כל ארבע שעות מטעם משטרת הלפריקונים כדי להבטיח שאופאל נמצאת בתוך התא המבודד, בעזרת האחים בריל מצליחה אופאל לברוח ולהחליף את עצמה בשיבוט, אשר זהה אליה (ההבדל היחידי הוא שלשיבוט אין מוח). אחרי בריחתה היא הורגת את המפקד ג'וליוס רוט ממשטרת הלפריקונים (ומפלילה את סרן הולי שורט ברצח), ומשלחת ביו-פצצה לארטמיס פאול, שלאחר מחיקת הזכרונות בספר הקודם נמשך בחזרה לענייני הפשע וכל טוב-ליבו נעלם. אופאל נכשלת בניסיון להרוג את ארטמיס ואת שומר-ראשו.
לאחר מכן, קובוי ממשיכה בתוכניתה לעזור לג'ובאני זיטו ל, המליונר האיטלקי המפורסם הפעיל בנושאי איכות הסביבה, לשלוח גששית למטה מתחת לאדמה, אשר, לפחות בתוכנית של קובוי, תגרום לגילוי הפיות בידי בני האדם, ולהתחלת מלחמת זנים כוללת, אשר תוביל להשמדת זן הפיות.
ארטמיס מוצל מסצנת התקפת הביו-פצצה בידי הולי. אחר כך הם נשבים בידי קובוי ומושלכים לפארק שעשושים שורץ-טרולים אשר ידוע בשם אחד-עשר פלאי העולם האנושי (מכיל מבני מודלים לא רק של שבעת פלאי העולם העתיק אלא גם הוספות של אבו סימבל, בורובודור, פסלי המואיי באי באי ראפה נוי, ושרידי הארמון הפרסי שבפרספוליס). אחרי קרב נואש מול עדר טרולים על מקדש ארטמיס באפסוס, הם מוצלים בידי הפושע הרשמי מאלץ' דיגמס ובאטלר.
לאחר מכן, הסיפור עוקב אחרי המאבק על הגששת, שסוגרת על המחילה מ-7. הגששת לבסוף מפספסת את המחילה, קובוי נעצרת בידי משטרת הלפרקונים, והולי מנוקה מכל ההאשמות על רציחת המפקד רוט. עם זאת, היא מדוכאת מהמחליף של המפקד רוט, ארק סול, אז היא מתפטרת ומתחילה עסק חקירות פרטיות עם מאלץ' דיגמס.
בסוף דבר נראה שארטמיס פאול השתנה לטובה, שכן הוא תרם באנונימיות את הציור הגנוב הגנב מעולם הפיות, שאותו הוא גנב לפני תקיפת הביו-פצצה של קובוי, למוזיאון הלובר.

הצופן

יש בתחתית הספר צופן סודי, אשר מכיל מסר מפולי. המסר ניתן לתרגום מהשפה הגונומית, אשר זמינה בקובצי ארטמיס פאול מאת אואן קולפר, או באתר ארטמיס פאול.
ההודעה על הכריכה של הוצאת ארצות הברית, כמעט בלתי מובחנת, אומרת "אופאל רוצה נקמה", והיא חוזרת כמה פעמים על הצדדים של הצינורות.
הסימנים הגנומיים מסביב למולקולות בכריכה הקדמית אומרים "DNA לעולם לא משקר". (גם בהוצאה העברית, המשפט נשאר באנגלית, ולכן הוא נקרא DNA never lies)
העתקי הספרים של האולם הצפוני

העתקי הספרים של האולם הצפוני (בסינית מסורתית: 北堂書鈔; בסינית מפושטת: 北堂书钞; בפין-יין: Běitáng Shūchāo, בֵּייטָאנְג שׁוּצָ'או) היא אנציקלופדיה סינית מתקופת שושלת סְווֵי, אשר כתיבתה נסתימה בשנת 610. יוצר "העתקי הספרים" הוא המלומד הנודע יוּ' שְׁנָאן, אשר הועסק במשך עשר שנים כמפקח על ספריית הארמון ולפיכך היה בעל גישה למבחר גדול של ספרים.

מקור השם

השם "האולם הצפוני" מצביע על האולם האחורי של הספרייה הקיסרית, משם נוהל הפיקוח על הספרים.
מקור מתקופת טָאנְג מתאר כך את מקור השם:
האציל יוּ' נעשה למפקח על הספרים, הצליח להשמיש עניינים שהופיעו בספרים אשר נערמו באולם שבירכתי הספרייה, וקרא ל[יצירה] "העתקי הספרים של האולם הצפוני". האולם הצפוני עדיין עומד על תילו כיום, אך "העתקי הספרים" כבר נפוצו בעולם.
— "רישום אמרי השפר של לְיוֹ ואורחיו" מאת לְיוֹ יוּ'שִׂי, תרגום ישיר.

חשיבות היצירה

"העתקי הספרים" היא אחת האנציקלופדיות הכלליות הקדומות בסין, וערכה נובע ממספר המקורות הגדול בו השתמשה, והיותם ייחודיים אל מול המקורות של אנציקלופדיות מאוחרות יותר. המקורות כולם מן התקופה שקדמה לשושלות הדרומיות והצפוניות, ו-90% מהם כבר אבדו. 
בשל מספר הכרכים הרב קשה היה ליצור לספר עותקים, ולפיכך כבר בזמן שושלת סונג, "העתקי הספרים" נעשה נדיר למדי.
היצירה גם כלולה באוסף "כלל הספרים של ארבעת האוצרות", ושימשה את לוּ שׂוּ'ן כאשר חקר את הספר "האוסף של גִ'י קָאנְג".

מבנה היצירה

במקור היו ביצירה 173 כרכים (ייתכן שהיה גם כרך נוסף לתוכן עניינים), 13 מהם לא שרדו לימינו. בגרסה הנפוצה בימינו ישנם 19 פרקים ו-852 ערכים מחולקים ל-160 כרכים. היצירה גם כוללת יותר מ-21,000 ציטוטים ממגוון של 800 סוגי יצירות.

גרסאות

כתב יד של היצירה נמסר על ידי טָאו דְזונְגְיִי מתקופת מתקופת שושלת יְוֵּ'אן.
בתקופת שושלת מִינְג מצא המלומד יוּ' אָנְצִ'י כתב יד של היצירה אשר נקרא "מעטפת הסיווגים של טָאנְג".
השימוש ביצירה היה נדיר יחסית עד שבשנת 1600, תקופת שושלת מינג, הוסיף לה המלומד צֶ'ן יוּ'מוֹ פרשנות ונספחים. אולם צֶ'ן ערך, תיקן, הוסיף והשמיט במקומות רבים, ואף הוסיף ציטוטים מיצירות שמאוחרות לזמנה של היצירה, ואף על פי שבחלק מהמקומות ציין כי מדובר בתוספת מאוחרת, לא ניתן לדעת בוודאות שחלקים אחרים נשארו בצורתם המקורית. הגרסה של צֶ'ן היא זו שמופיעה ב"כלל הספרים של ארבעת האוצרות", אך בשל העריכה וההשמטות שבוצעו בה גם בשוגג, היא נחשבה מקור נחות לספרות התקופה.
בתחילת ימי שושלת צ'ינג השיגו הוצאות ספרים כתבי יד ישנים של היצירה, ביצעו בהם תיקונים והפיצו אותה תחת השמות "גן הסיווג של טָאנְג העתיקה" ו"עיקרי הסיווג של טָאנְג האדירה".
הגרסה המקובלת בימינו היא גירסת הדפוס המוערת של קוֹנְג גוָאנְגְטָאו מ-1888 בסוף תקופת שושלת צ'ינג. על פי הערכתו של קוֹנְג "תחילתה של "העתקי הספרים של האולם הצפוני" בשושלת סְווֵי, שיאה בימי שושלת טָאנְג, היא כמעט נעלמה בימי שושלת סונְג, התבלגנה בימי שושלת מִינְג, וכיום לא ניתן להשיג עותק מקורי". לפיכך הסתמך על מהדורות שעברו עריכה ונעזר במלומדים אחרים, וביחד הצליחו בתוך קצת יותר משנתיים להשלים את תיקון הספר על בסיס מהדורת שושלת סונְג. מתוך מעל 21,000 פסקאות, הצליחו לאמת קצת יותר מ-18,000 פסקאות.
הדפסות נוספות נעשו בשנות השבעים של המאה העשרים בטאיוון, וב-1989 יצאה מהדורה גם בסין.
באדן (אוסטריה)

היסטוריה

קלטים התיישבו בגבעות סביב העיר כבר מהתקופה הנאוליתית, כיוון שהמישור עצמו בו נמצאת העיר היה מלא ביצות. 
בזמן שלטונו של הקיסר קלאודיוס, בין השנים 41 ו-54 לפנה"ס, אזור באדן צורף לפרובינציה הרומית פאנוניה. הרומאים כפו על הקלטים לעזוב את כפריהם על הגבעות ולעבור לעיר החדשה שהקימו במישור, ואירוע זה מציין למעשה את הקמתה של באדן. שם העיר החדשה היה "אקואה", שפירושו "מים", בזכות מעיינות המרפא שנמצאים באזור העיר. העיר שמשה בעיקר כמקום ספא לחיילים רומים מקארנטום ווינה. האורחים שבאו לנפוש בעיר בנו בה מזבחות רבים לאלים שונים על מנת להכיר טובה למקום.
שינויים אקלימיים עוינים באסיה ומזרח אירופה גרמו לאנשים רבים לצאת ולחפש מקום מגורים חדש, וכך מרקומנים, גותים והונים חדרו לגבול האימפריה הרומית וכבשו שוב את העיר. באותו זמן החלה נדידת העמים הגדולה, ובסופו של דבר הרומאים ויתרו ונסוגו אל תוך איטליה, וכך הלנגוברדים, האווארים ועוד שבטים סלאבים רבים פלשו לאזור והקימו בין השאר את השכונה לזדורף שבעיר.  
ב 796 החל קרל הגדול בכיבוש האזור שכיום הוא מזרח אוסטריה, ובו באדן, וצירף אותו לאימפריה הפרנקית. נינו, קרלומן, שהיה לימים הקיסר, הקים בעיר רוזנות בשם "פאודן". במאה ה-10 באדן נכבשה יחד עם שאר מזרח אוסטריה בידי ההונגרים, והייתה תחת כיבושם עד 971. 
ב-1477 באדן נהרסה כליל בעקבות מלחמה נגד המלך ההונגרי מתיאס קורבינוס. על מנת למנוע הרס דומה בעתיד, ב-1488 הקיסר פרידריך השלישי נתן לבאדן זכויות של עיר. כעיר באדן הייתה זכאית לבנות לעצמה חומות ולהגן על עצמה.  
השנים 1796-1835 נחשבות לתור הזהב של העיר כשהעיר שימשה כמקום מגורי הקיסר מכיוון שהקיסר פרנץ השני ביקר במעיינות העיר, כל שנה למשך 2-3 חודשים (למעט שנתיים שבהן האימפריה הייתה במלחמה) עד מותו. 
בסוף המאה ה-19 העיר הגיעה לשגשוג גדול, הודות לתיעוש שהתחולל במרכז אירופה. העיר הפכה להיות מרכז חשוב של נופש ובילוי עבור אנשים משכבות האוכלוסייה החשובות ביותר, וכונתה "וינה הקטנה". אך כל זה פסק עם תחילת מלחמת העולם הראשונה, כשאוסטריה נכנסה למלחמה הגדולה שהתחוללה באירופה.
בתקופה שבין שתי המלחמות העיר גם פרחה כמרכז בינלאומי לנופש. במלחמת העולם השנייה העיר שימשה כמרכז רפואי לחיילים, ועל כן הופצצה קשות על ידי בעלות הברית ב-2 באפריל 1945, עם סיום המלחמה, ונגרם לה נזק רב. יום לאחר מכן העיר נכבשה על ידי הצבא האדום של רוסיה, והייתה המפקדה של הרוסים על השטחים שכבשו באוסטריה. לאחר עשר שנים, עם סיום הכיבוש, העיר החלה להתפתח שוב בהדרגה: נבנו בה מוסדות חינוך, בית חולים, בניינים שונים והתפתחו התיירות והעסקים.

דת

החלוקה הדתית של תושבי באדן היא: 62.7% נוצרים קתולים, 3.6% נוצרים אוונגליסטים, 4% מוסלמים ו 16.8% אחרים.
בנוסף לכך, ישנם בבאדן מעט מאוד יהודים (המהווים כ-0.1% מהאוכלוסייה) ולהם בית כנסת, "בית כנסת באדן", שנהרס בשואה ושוחזר.
חביב קויטה

ביוגרפיה

חביב קויטה הוא אחד המוזיקאים הפופולריים והמוכרים באפריקה. נולד בעיר תיאס (Thiès) שבסנגל, העיר השלישית בגודלה במדינה. כשהיה בן חצי שנה, עברה משפחתו לעיר קאיה ולאחר מכן לעיר במקו שבמאלי. קויטה גדל עם 17 אחים ואחיות ומגיע משושלת מוזיקלית, בעזרת אמו פיתח את הטכניקה המוזיקלית הייחודית שלו. הוא ירש את אהבתו למוזיקה ולמד לנגן על כלי הנגוני (n'goni) מצפייה בסבא שלו.
חביב קויטה היה בדרכו לקריירה בתור מהנדס, אך בעידוד דודו שראה את הפוטנציאל הטמון בו, נרשם לבית הספר הבין-לאומי לאומנויות בבמקו, מאלי. בשנת 1978, לאחר חצי שנה בלבד הפך למנצח בלהקה היוקרתית של בית הספר. הוא למד מוזיקה 4 שנים וסיים את לימודיו בהצטיינות בשנת 1982. מיד עם סיום לימודיו הועסק על ידי בית הספר כמורה לגיטרה. במהלך שנות לימודיו הופיע וניגן עם מספר אמנים מקומיים מפורסמים.
מאלי מאופיינת במגוון המוזיקלי העשיר שקיים בה, כאשר לכל אזור סגנון מוזיקלי האופייני לתרבות המקומית. סגנונו של קויטה ייחודי מאחר שהוא מאחד בתוכו סגנונות וקצבים ממקומות שונים, ויוצר סגנון חדשני המשקף את גישתו הפתוחה והתעניינותו בכל סוגי המוזיקה. הסגנון הבולט במוזיקה של קויטה מבוססת על הדנסה (danssa), מקצב פופולרי מהעיר בה גדל (Keyes). הוא קורא לסגנונו דנסה דוסו (danssa doso), חיבור בין מקצבי עירו למקצבי ה"דוסו", משמעות המילה בשפת הבמברה היא שבטי ציידים, אחת המסורות העתיקות במאלי.
בשנת 1988 הקים חביב קויטה את להקתו באמאדה (Bamada), בתרגום חופשי הם מכונים "בלוע התנין", כינוי שניתן לתושבי במקו בירת מאלי. חברי הלהקה הם חבריו של חביב קויטה מילדות והם מלווים אותו עד היום. בשנת 1991 זכה בפרס ראשון בפסטיבל מוזיקה בצרפת ועם כספי הזכייה הקליט שני שירים. אחד השירים הללו היה השיר "Cigarette Abana" (בתרגום חופשי- הסיגריה נגמרה), אשר הפך ללהיט ופרסם אותו במערב אפריקה. לאחר הוצאת סינגל נוסף בשם Nanalé, קיבל קויטה פרס צרפתי יוקרתי (RFI), אשר איפשר ללהקה לקיים את סיבוב ההופעות הראשון שלה מחוץ לאפריקה בקיץ של שנת 1994.
לאחר הוצאת אלבומם השני בשנת 1998 התפרסמה הלהקה גם בארצות הברית ונכתבו עליהם מספר רב של כתבות בעיתונים ומגזינים. בשנת 2001 הופיעו בתוכנית הפופולרית Late Night עם דייוויד לטרמן. קויטה ולהקתו אף לקחו חלק באלבומה של הזמרת האמריקאית בוני רייט, שיצא בשנת 2002.
בשנת 2002 זכה קויטה בפרס היוקרתי ביותר באפריקה KORA AWARD הנחשב ל"גראמי האפריקאי".
במרץ 2015 הגיעו קויטה ולהקתו לראשונה לישראל וביצעו שתי הופעות במלון היוקרתי "אלמא", בזכרון יעקב.

סגנון מוזיקלי

חביב קויטה הוא שם דבר במוזיקה האפריקאית ובפרט זו של מאלי. הוא התפרסם ברחבי העולם בדרך הייחודית לו, בעוד מוזיקאים כמו אומו סנגרה מנגנים ושרים את המוזיקה המאפיינת רק את הקבוצה האתנית שלהם, קויטה פיתח סגנון מוזיקלי ששואב השראה מהמערב ומאפריקה, מהמסורת הזו וגם מאחרות, באופן שמקשה לאפיין אותו תחת מסורת מוזיקלית מסוימת. חביב קויטה עובר בין רגאיי, שירים בהם בולטים כלי נגינה מערב אפריקאים כמו באלופון (balafón – קסילופון מעץ) ונגוני (n'goni – כלי מיתר), לבין שירי בלוז אקוסטיים ופלמנקו, השירה שלו מאופקת ואינטימית עם מקצבים משתנים ומלודיות.  כמו בלא מעט מקרים במוזיקה המערב-אפריקאית, הוא עובר בין מאפיינים מוזיקליים של מערב למזרח, בכלי הנגינה, בסגנונות המוזיקליים, במקצבים ובלחנים.
חומיות (אצות)

מבנה

לחומיות דופן חזקה העשויה מסוכרים שמגנה עליהם מפני תנאי מזג אוויר קשים.
בנוסף יש להן איברים דמוי עלה הנקרא טרף (שם מדעי: blade) ואיבר דמוי גבעול הנקרא קנה (שם מדעי: stipe) ואף תחילה של מריסטמות ומערכת הובלה פרימיטיבית הנראית בחתך הקנה המכיל תאים דמויי שיפה.
תפקיד הקנה דמוי הגבעול הוא לקשר בין האיבר דמוי השורש (המאפשר לאצה להיאחז במצע עליו היא גדלה) ובין שאר אברי האצה.
לחלק מהחומיות שלפוחית גז (שם מדעי: bladder) המשמשת כמעין "שק אוויר" התורם לפולריות של האצה וליכולתה להישאר על פני השטח ולעשות פוטוסינתזה.

רבייה

מחזור החיים של האצה החומית מורכב וכולל חילוף בין שני דורות השונים זה מזה, כאשר הספורופיט (השלב הדיפלואידי) הוא הדומיננטי מביניהם.
במחזור הדומיננטי הדיפלואידי (הנקרא ספורופיט) החומיות עוברות מיוזה (חלוקת הפחתה) ליצירת נבגים הפלואידיים הנקראים זואוספורות.
בדור ההפלואידי הנבגים ההפלואידיים מבקיעים ויוצרים גמטות זכרית ונקבית שעוברות הפריה ליצירת זיגוטה דיפלואידית. הזיגוטה עוברת מיטוזה (חלוקת הכפלה) ליצירת האצה החומית הבוגרת.
מתהאוס הצנהאור

שירות צבאי

בחודשים של שנת 1943 התאמן באימונים רגילים וכלליים, אך בחודשים מרץ-יולי 1944 התאמן בירי ובצליפה בשטיריה ולאחר מכן הוצב בדיוויזיה ההררית השלישית של הורמאכט. כלי הנשק העיקרים שלו היו מאוזר K98 עם כוונת טלסקופית המגדילה פי 6, ורובה Gewehr 43 בעל כוונת המגדילה פי 4. שטח הפעילות שלו כלל את הרי הקרפטים, הונגריה וסלובקיה. 
ב-6 בנובמבר 1944 נפצע קשה בקרב, ועל כן הוענק לו אות הפציעה לאחר שלושה ימים.
גפרייטר (דרגה שהייתה נהוגה בוורמאכט) הצנהאור קיבל את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל ב-17 באפריל 1945. מפקד האוגדה שלו המליץ עליו בגין מספר ההריגות הגבוה שלו, השקול כמעט לשתי חטיבות של לוחמים, וכן בגין הפגנת אומץ יוצאת דופן בשדה הקרב תוך כדי סיכון עצמי וירי בשטחי אש. ולטר נהרינג וקצין בכיר נוסף בורמאכט אישרו את הענקת העיטור.
עם נפילת ברלין וגרמניה הנאצית, הצנהאור נתפס על ידי כוחות ברית המועצות והיה כלוא במחנה שבויים סובייטי במשך חמש שנים.
לאחר המלחמה חזר הצנהאור להתגורר בבריקסן אים טאלה, שם הוא מת ב-3 באוקטובר 2004.
לואיס איגנרו

קורות חיים

לואיס ג'. איגנרו נולד בברוקלין וגדל בעיר ניו יורק, שם התיישבו שני הוריו ב-1920 לאחר שהיגרו מאיטליה. הוא החל להתעניין בכימיה בגיל 8, כאשר הוריו קנו לו מערכת כימית. ב-1962 קיבל תואר ראשון בפרמקולוגיה מאוניברסיטת קולומביה וב-1966 קיבל דוקטורט מאוניברסיטת מינסוטה. בתאריו המתקדמים, חקר את המסלול של עצבוב הלב באמצעות נוירונים, ושחרור הנוראפינפרין. נושא המחקר המרכזי שלו היה פרמקולוגיה, והנושא המשני היה פיזיולוגיה של מחזור הדם-לב. בתקופה זו לימד אותו בין היתר פול בויר, זוכה פרס נובל לשנת 1997.
לאחר סיום הדוקטורט, עשה בתר-דוקטורט במכונים הלאומיים לבריאות, ובתקופה זו הכיר בין היתר את ג'וליוס אקסלרוד, חתן פרס נובל לשנת 1970. בשנת 1968 התחיל לעבוד בנוברטיס, כראש התוכנית לביוכימיה ונגד דלקות. תחת תוכנית זו, פותחו תרופות, ובהן דיקלופנק, תרופה נוגדת דלקות שאינם סטרואידים. בנוסף לעבודתו במחקר לפיתוח תרופות, החברה איפשרה לו גם לעסוק במחקר בסיסי. בצורה זו הגיע לחקור את ה-cyclic GMP ‏(cGMP).
אחרי האיחוד של החברה עם חברת התרופות סיבה, ב-1973, חזר איגנרו למחקר והוראה באקדמיה. הוא קיבל משרה כעוזר מחקר באוניברסיטת טלנה (Tulane University) שבניו אורלינס, שם מאוחר יותר הפך לפרופסור. באוניברסיטת טלנה המשיך לחקור את ה-cyclic GMP, ובעקבות התעניינותו בכלי דם, החל לחקור את הקשר בין חנקן חמצני (NO) ותרכובות חנקניות נוספות ל-cGMP, שהוכח על ידי פריד מורד. בעקבות המחקרים שקרא, עלה לאיגנרו הרעיון ששרירים חלקים, שמקיפים את כלי הדם, יכולים להשתחרר כתגובה לחנקן חמצני והוא פרסם על כך מאמר בשנת 1979.
ב-1984 הבין שהתכונות של חנקן חמצני דומה בתכונותיו לתכונות של חומר שגילה רוברט פרשגוט 3 שנים קודם לכן, שגורם לשחרור שרירים חלקים ומקורו באנדותל (endothelium derived relaxing factor). התכונות של אותו חומר לא היו ידועות באותה תקופה. באותה תקופה, פורשגוט הגיע לאותה מסקנה על הדמיון בין השניים ושניהם הציגו בכנסים ב-1986 את הוכחותיהם על הקשר בין חנקן חמצני לפקטור השחרור של השרירים. במהלך העשור שלאחר מכן, נעשו מחקרים רבים על האפקט של חנקן חמצני כדרך של האנדותל לשחרר שרירים. זה הוביל בהמשך לפיתוח של תרופות לאנשים שיש להם בעיות בזקפה, כגון ויאגרה, וכן תוספי תזונה שנועדו לאנשים עם בעיות במערכת הדם. הוא הצטרף לאוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס למחלקה לפרמקולוגיה מולקולרית ורפואית ב-1985.
החל משנת 2003 הצטרף איגנרו להרבלייף כיועץ, ומאוחר יותר הפך לחבר במועצה המדעית של החברה. הוא עוסק בעיקר בייצור של תוספי תזונה לאנשים עם בעיות במערכת הלב-דם וכן לספורטאים. בין יתר תוספי התזונה עליהם עבד היו אומגה 3 וקו-אנזים Q10. עד 2012, שילמה הרבלייף לחברת הייעוץ של איגנרו מעל 15 מיליון דולר. ב-2003 פרסם ב-PNAS מאמר על רכיבים שנמצאו ב-Niteworks, תרופה אותה פיתח ומכר להרבלייף, וכחבר באקדמיה הלאומית למדעים המאמר לא היה צריך לעבור שיקוף (review) ולא היה עליו להציג את הקשרים עם המוצר. אחרי שנחשפו קשריו עם החברה, העיתון פרסם תיקון למאמר שפרסם שחשף את ניגוד העניינים שלו. UCLA ערכו חקירה משלהם והגיעו למסקנה שלא הייתה בעיה בדרך בה פעל איגנרו. איגנרו עצמו הצהיר בצורה פומבית על ניגוד העניינים בנושא, אולם המשיך לפרסם בנושא של חנקן חמצני.
הוא חי עם משפחתו בבוורלי הילס. בנוסף לעבודתו כמדען, איגנרו פרסם ספרים ברפואה עבור הדיוטות. הוא אף מרצה לקהל הרחב בנושאים אלה.
מארק מידלר

ביוגרפיה

מארק מידלר נולד במוסקבה. תחילה הוא רצה להיות כדורגלן כמו אביו ששיחק בקבוצת דימנו מוסקבה. למרות זאת הוא ביחד עם חברו החל את אימוני סיף בשנת 1943. בשנת 1953 הוא סיים את לימודיו במכון לספורט במוסקבה והוסמך למאמן. לאחר סיום ההופעות מידלר היה מאמן סיף וחניכיו זכו במדליות זהב באולימפיאדות ובאליפויות האולם.

אולימפיאדות

מידלר היה חבר נבחרת הסיף של ברית המועצות בשנים 1951-1967. בתקופה זו הנבחרת אלמונית של הסייפים הסובייטים הפכה למובילה בתחום.
באולמפיאדת 1952 הנבחרת הסובייטית לא הצליחה לעבור את השלב המוקדמות אך רכשה ניסיון חשוב.
מארק מידלר נכלל גם בנבחרת האולימפית של ברית המועצות שהשתתפה במשחקי מלבורן. בחצי גמר הנבחרת הפסידה לנבחרת הונגריה ולכן חזרה ללא מדליות.
בשנת 1959 התגבשה נבחרת ברית המועצות בה בנוסף למידלר היו ויקטור ז'דנוביץ', יורי סיסיקין, הרמן סבשניקוב ויורי רודוב. נבחרת זו זכתה באותה שנה אליפות העולם (זכתה עוד מספר פעמים עד לשנת 1966). בשנת 1960 היא הגיעה לאולימפיאדת רומא וזכתה בתחרות הקבוצתית. 
גם באולימפיאדת טוקיו הנבחרת בהרכב דומה זכתה בתחרות קבוצתית.
באולימפיאדות שנערכו בשנים 1980, 1992, 1996 ו-2000 מארק מידלר היה מאמן ראשי של הנבחרת.
נפטר ב-31 במאי 2012.
הגווארדיה (סדרת טלוויזיה)

תקציר עלילת הסדרה

אירועי הסדרה מתחילים ביברומאידאן, על רקע משבר אוקראינה, שם הגיבורים ניצבים משני צדי המתרס: האחד - קצין כוחות הפנים, הצד השני - המפגינים. כאשר החלה ההתערבות הצבאית הרוסית במדינה, היריבים לשעבר מגויסים למשמר הלאומי. בני הנוער הזרים זה לזה, הופכים לחיילים והמגויסים שהיו "אויבים" הופכים לידידים לנשק במלחמה על שלמותה הטריטוריאלית של מדינתם.
בסיס חיל האוויר המלכותי היי ויקומב

היסטוריה

הבסיס נוסד בשנת 1938, בשטח מיוער שליד הכפר וולטרס אש (Walters Ash), בקרבת העיירה היי ויקומב, כ-80 קילומטרים מצפון מערב למרכז לונדון. מיניסטריון האוויר חיפש באותה עת אתר מוגן מתאים מחוץ ללונדון עבור מפקדת פיקוד ההפצצה של חיל האוויר. האתר הוצע על ידי מפקד כנף אלן אוקשוט (Alan Oakeshott), שגדל באזור והכירו, במחשבה שהעצים בשטח יספקו הסוואה טבעית למבני הבסיס.
הבסיס הוקם בשלושה ריכוזי מבנים נפרדים, שמנהרות מקשרות ביניהם. הוא כלל גם מרכז מבצעים מבוטן שנבנה בעומק של 17 מטרים מתחת לפני הקרקע. לצורך הסוואה עוצבו המבנים בו כך שייראו כמבנים אזרחיים, ונעשה מאמץ לכרות עצים מעטים ככל האפשר במהלך הבנייה. לימים הוצב בפתח הבסיס אחד ממטוסי הספיטפייר של החיל במלחמת העולם השנייה.
בשלהי מלחמת העולם השנייה שכנו בבסיס גם יחידות של חילות האוויר של צבא ארצות הברית.
בשנים 1958–1965, במהלך המלחמה הקרה, שכנה בבסיס מפקדת דיווזיית האוויר ה-7 של פיקוד האוויר האסטרטגי של חיל האוויר של ארצות הברית. משנת 1968 שכנה בבסיס מפקדת פיקוד המהלומה של חיל האוויר המלכותי (RAF Strike Command) (איחוד של פיקוד מטוסי הקרב ופיקוד ההפצצה של החיל). בשנת 2007 אוחד פיקוד המהלומה עם פיקוד ההדרכה של החיל, ליצירת פיקוד האוויר (הפיקוד היחיד הפעיל כיום בחיל האוויר המלכותי). מפקדת הפיקוד שוכנת מאז בבסיס היי ויקומב. כיום שוכנת בו גם מפקדת להק האוויר האירופי.
קנן אוורן

ביוגרפיה

אוורן נולד באלאשהיר בנפת מניסה והתחנך בבית הספר הצבאי ובאקדמיה הצבאית באנקרה עד שנת 1949. הוא השתתף במלחמת קוריאה בתחילת שנות החמישים ולאחר מכן שימש בתפקידי פיקוד שונים. בין היתר היה מופקד על יחידת "גרילת הנגד" הטורקית (Kontrgerilla) שהייתה שלוחה של תוכנית גלאדיו של נאט"ו, ואשר נחשבה מאוחר יותר לחלק של "המדינה העמוקה". בתפקידו זה חשוד אוורן כי עמד בקשר עם ארגון הטרור הימני של הזאבים האפורים, ובאמצעותו יושמה דוקטרינת המתח ומצב של חוסר רגיעה מתמשך במדינה במשך שנות ה-70. לאחר מכן שימש אוורן כמפקד צבא היבשה וב-1978 מונה לראש המטות המשולבים של טורקיה.
אוורן הוביל את ההפיכה הצבאית השלישית בטורקיה ב-12 בספטמבר 1980 שהייתה שיאו של המאבק בין כוחות הימין, ובראשם ארגון הזאבים האפורים, לבין כוחות השמאל במדינה. לאחר ההפיכה נשלטה המדינה בידי המועצה לביטחון לאומי בראשותו של אוורן ששימש כראש המדינה, ראש המועצה לביטחון לאומי וראש המטות המשולבים. האספה הלאומית הגדולה של טורקיה פוזרה, כל המפלגות הוצאו אל מחוץ לחוק והחונטה השלטת רדפה את מתנגדיה. אוורן הוציא את ארגון הזאבים האפורים אל מחוץ לחוק, לאחר ששוב לא היה מעוניין בשירותיו. חוקת טורקיה מ-1961 בוטלה ובמקומה נכנסה לתוקף חוקת 1982, החוקה הרביעית במספר בתולדות המדינה, אשר שבה והרחיבה את סמכויותיו של נשיא טורקיה באופן שהזכיר את המצב לפני 1961. החוקה שצמצמה ברשימת חירויות הפרט הנרחבת של החוקה הקודמת, נתפרה במידה רבה לפי מידותיו ושאיפותיו של אוורן עצמו, שהיה לנשיאה השביעי של טורקיה ב-9 בנובמבר 1982. במקביל הוא המשיך וכיהן עד ה-1 ביולי 1983 כראש המטות המשולבים ופרש מתפקיד זה מרצונו. אוורן סיים את כהונתו בת שבע השנים כנשיא טורקיה ב-9 בנובמבר 1989 ועקר למרמריס. לאחר פרישתו נחשפו שני ניסיונות להתנקש בחייו ב-1996 וב-2006.
אמרתו המפורסמת ביותר של אוורן "?Asmayalım da besleyelim mi" ("שנאכיל אותם במקום לתלות אותם?") נאמרה בהקשר לתמיכתו בהוצאות להורג. עוד הוא ידוע בתמיכתו במיעוט מפלגות ובאחוז החסימה הגבוה בטורקיה ("Meclise iki, iki buçuk parti girse yeter" - "אם נכנסות שתיים-שתיים וחצי מפלגות לאספה (הלאומית) זה מספיק"), וככלל תמך בצמצום חירויות הפרט למען השגת ייציבות לאומית.
נער החידות ממומביי

עלילת הספר

ראם מוחמד תומאס הוא נער הודי יתום וחסר השכלה שכל חייו נדד בין בתי יתומים לעבודות בתור משרת. בעודו תינוק אימץ אותו כומר נוצרי. עקב אזהרות של כהני דת שאסור לכומר להמיר את דתו של התינוק שדתו המקורית אינה ידועה, קורא הכומר לילד מוחמד כשם מוסלמי וראם על שם ראמה, אל בדת ההינדו, יחד עם השם הנוצרי תומאס אותו העניק לתינוק במקור. הכומר נרצח כשראם עדיין היה תחת חסותו, ומאז התגלגל ראם בין שהייה במחיצת פושעים לבין עבודות בתור משרת בבתי עשירים בערים שונות ברחבי הודו. לאורך כל הספר נסקרת דמותו של הנער, שהוא בסוף הסיפור כבר בן עשרים.
הסיפור נפתח בכך שראם מוחמד תומאס זוכה בתחרות טלוויזיונית במתכונת של "מי רוצה להיות מיליונר?" בסכום עתק של מיליארד רופי (כ-100 מיליון ש"ח). משצצים נגדו חשדות בגין מרמה, הוא מובא לתחנת משטרה ושם מנסים בכוח להוציא ממנו הודאה כי הוא רימה בתוכנית. עורכת דין משחררת אותו מתחנת המשטרה ובביתה הוא מספר לה כיצד זכה. 
הם עוברים על קלטת התוכנית, והוא מסביר לעורכת הדין, שאלה שאלה, כיצד ידע את התשובה. בחידון 12 שאלות, ובכל שאלה הוא מספר לה על קטע מקורות חייו שממנו שאב את הידע לענות על השאלות הקשות.
שאלת מיליארד הרופי היא:
מה היה שם אביה של מומטאז מהאל, שלזכרה נבנה הטאג' מהאל?
מנחה התוכנית השחצן שואל את הנער את השאלה עוד בזמן הפרסומות. לאחר שענה נכונה, מחליף מנחה התוכנית בעורמה את השאלה כשהתוכנית חוזרת לשידור, והשאלה המחליפה היא:
באיזה סולם כתובה הסונאטה לפסנתר מספר 29 של בטהובן, הידועה גם בתור הסונאטה לפסנתר הפטישים? לאחר כדקה הם שוב יוצאים לפרסומות, ובמהלכן ראם מוחמד הולך לשירותים, והמנחה נאלץ ללוותו להשגיח שלא ירמה. בשירותים שולף ראם מוחמד אקדח ומגלה שהסיבה שהוא הגיש את מועמדותו לחידון היא להתנקם במנחה על שהכה ועינה את אהובתו של ראם, זונה מצפון הודו אותה שכר המנחה בעת שהותו באזור, ואת השחקנית שעבד אצלה במומביי. אך ראם מוחמד אינו מסוגל להרוג את המנחה, וכאות תודה מגלה לו המנחה את התשובה הנכונה לשאלה.
לאחר שראם ועורכת הדין רואים את הקלטת ונחשף סיפור ילדותו המרגש של הנער ההודי, מתגלה כי עורכת הדין היא ילדה שאותה הוא הציל כשגרו זה ליד זה, ולכן היא באה לעזור לו. היא מאמינה בו אמונה שלמה לאחר שסיפר לה את האמת עליה מבלי שידע שזו היא. לאחר מאבק משפטי בן חצי שנה הוא זוכה לבסוף במיליארד הרופי ואף מתחתן עם בחירת ליבו.
חברת הטלוויזיה שהפיקה את התוכנית פושטת את הרגל לאחר מתן הפרס. המנחה, לדברי המשטרה, מתאבד, אם כי לפי השערתו של הנער הוא נרצח על ידי בריונים ששלחו מפעילי התוכנית, כנקמה.