השפעות של קנאביס

קנאביס הוא צמח ממשפחת הקנאביים המשמש למטרות שונות. אחת מהן היא השימוש בו להפקת סם הקנאביס שהוא סם פסיכואקטיבי, המופיע בצורות שונות כמו מריחואנה וחשיש. לצד ההשפעות המשכרות של סם הקנאביס, יש לו השפעות פיזיולוגיות רבות, מהן הגורמות נזק, ומהן חיוביות. שימוש קבוע בסם כרוך בהגברת הסיכון לבעיות בריאותיות שונות, כמו דלקת סימפונות כרונית או ירידה ביכולות קוגניטיביות, וכן סכנת התמכרות, אף על פי שמחקרים שונים מראים שהתמכרות זו נמוכה ופחותה משמעותית מזו הנגרמת בעקבות שימוש בסיגריות ובאלכוהול. לקנאביס השפעות פיזיולוגיות חיוביות כסם נוגד הקאות וכסם להרגעת השרירים, ואף נעשה בו שימוש בכמה יישומים רפואיים.
עובדות אלו, יחד עם ההיבטים החוקיים הנוגעים לאיסור על השימוש בסם, וההתנגדות הקיימת לאיסור זה, הביאו לעריכת מחקרים רבים בנושא. הנטייה של מרבית צרכני הקנאביס להשתמש במקביל בסמים אחרים (כגון אלכוהול וטבק) מסבכת את עריכת המחקרים, הנדרשים לבודד את הקאנביס מגורמי נזק אפשריים אחרים. במדינות שבהן השימוש בקנאביס אסור, יש גם קשיים פוליטיים וחוקיים לערוך מחקרים מסודרים. על זאת יש להוסיף את האינטרסים של המעורבים בסוגיה, מצד התנועות הקוראות ללגליזציה של השימוש בסם, ומצד גורמי אכיפת החוק, המקשים על שקלול הנתונים.

מחקר האקדמיה הלאומית

ב-12 לינואר 2017 פרסמה האקדמיה הלאומית למדעים, הנדסה ורפואה  את אחד המחקרים המקיפים ביותר שנעשו אי פעם בתחום השפעות הקנאביס על האדם. המחקר בחן את כל הספרות המחקרית שבוצעה ב-20 השנים שלפני פרסום המחקר, כ-10,000 מחקרים, במטרה לסכם את כל מה שידוע למדע על הסכנות הבריאותיות של הקנאביס. עורכי המחקר פרסמו דו"ח ובו קרוב ל-100 מסקנות ממחקרם, אותן סווגו ל-5 קטגוריות: ראיות חד משמעיות, ראיות משמעותיות, ראיות מתונות, ראיות מוגבלות, וראיות בלתי-מספקות.
עורכי המחקר הצרו על כך שבעקבות הגבלות פדרליות בארצות הברית, לא יכלו לממש את מלוא פוטנציאל המחקר שלהם בתחום, והכריזו על פער המידע הקיים שמעקב את המחקר מלהגיע לכמות גדולה של מסקנות נחרצות בנושא - כסיכון בריאותי לציבור.

פגיעה בדרכי הנשימה

מאמר סקירה מ-2004, שבחן מספר גדול של מחקרים בתחום, מעלה כי הסיכוי להתפתחות גידולים קדם-סרטניים בדרכי הנשימה עולה אצל מעשני קנאביס, כאשר הסיכוי לסרטן עולה ככל שגובר מינון צריכת הקנאביס. נראה שמסקנות אלו רלוונטיות בעיקר עבור צרכני קנאביס שמעשנים אותו במקביל לטבק, שכן מחקרים משלימים, שגובו בהמשך על ידי הדו"ח של האקדמיה הלאומית, הראו שעישון של קנאביס שאינו מעורב בטבק אינו מעלה את הסיכון לפריצת נפחת או סרטן.
עם זאת, יש ראיות לכך שמעשני קנאביס כבדים עלולים לסבול מהשפעות שליליות כגון דלקת סימפונות או שיעול, בדומה למעשני טבק. סדרת מחקרים מהשנים 1988–1995 הראו שבהשוואה לסיגריות טבק רגילות, מעשני סיגריות קנאביס חשופים לריכוז קרבוקסי-המוגלובין  גבוה פי חמישה, וכמות זפת גבוהה פי שלושה - בעקבות השאיפות הארוכות ללא מסנן. המחקרים הראו שעישון 3–4 סיגריות קנאביס ביום עלול להגביר סיכוי להיווצרות של דלקת סימפונות כרונית חריפה באופן השווה להשפעה שהייתה נגרמת מעישון של כ-20 סיגריות טבק רגילות ליום. דו"ח האקדמיה הלאומית משנת 2017 חיזק מסקנות אלו וקבע שיש ראיות חד משמעיות לכך שעישון קנאביס מגביר תדירות ותכיפות של סימפטומים של דלקת סימפונות.

מחלות לב וכלי דם

קנביס יוצר תופעה של טכיקרדיה, היא מצב של קצב לב העולה על הקצב הנורמלי בזמן מנוחה. תופעה זו לשעצמה לא מזיקה בהכרח, אולם עלולה להיות מסוכנת ביותר לאנשים עם רקע של מחלת לב. מחקר משנת 1973 הראה שאצל צרכני קנאביס קבועים הגוף מתרגל לתופעה זו ונוצר נרמול. מחקר על השפעות הקנאביס משנת 2009 הגדיר את מחלות הלב וכלי הדם כאחת מתופעות הלוואי השליליות הנפוצות של שימוש בקנאביס.

השפעות קוגניטיביות

מחקרים רבים מראים שמשתמשים כבדים לאורך שנים השיגו תוצאות פחות טובות מקבוצת הבקרה בסדרת מבחנים נוירופסיכולוגים שבחנו ריכוז, זיכרון, ותפקוד ביצועי, גם לאחר שפג שכרון הסם. פגיעה זו עלולה להימשך שבועות או חודשים, אך העדויות באשר להשפעה ארוכת טווח שאינה חולפת אינן מספקות מסקנה ברורה.
ב-2012 פורסמו תוצאות מחקר שהחל ב-1973 בהשתתפות 1,000 ילדים בני 13, כאשר רק אצל אלה שהחלו לעשן מריחואנה לפני שהגיעו לגיל 18 התגלתה ירידה ברמת האינטליגנציה. מסקנת החוקרים הייתה שהחומר פוגע במוח שנמצא בשלבי התפתחות. מחקר זה גרר ביקורת באשר לתקפותו ומחקר מקיף יותר שהקפיד על בידוד משתנים סוציו-אקונומיים לא מצא מתאם בר מדידה בין שימוש מתון בקנאביס וירידה באינטליגנציה, אך מצא ירידה (3%) באינטליגנציה עבור משתמשים שצרכו קנאביס לפחות 50 פעמים.
מחקרים רבים, ביניהם הדו"ח של האקדמיה הלאומית משנת 2017, מצביעים על ראיות חד משמעיות הקושרות צריכת קנאביס להגברת הסיכוי לביצוע תאונת דרכים, כאשר הקשר גדל באופן המובהק ביותר כאשר משלבים צריכת קנאביס עם צריכת אלכוהול. מחקר משנת 1991 שבדק 9 טייסים מנוסים שהשתתפו בסימולטור טיסה הראה שהטייסים שצרכו קנאביס הפגינו ירידה בכישורי הטיסה שלהם, בהשוואה לאלו שנטלו חומר פלצבו. לאחר המחקר הטייסים שצרכו קנאביס הפגינו חוסר מודעות לגבי הירידה בתפקוד.
מחקרים שונים ניסו לקחת את המסקנות צעד קדימה ולבחון קשרים סטטיסטיים בין שימוש בקנאביס לבין ירידה בהישגים לימודיים, עלייה באבטלה, ותפקוד חברתי לקוי. הראיות שעלו במחקרים אלו הצביעו אמנם על קשר, אולם הקשר היה מוגבל, כך שלא ניתן לבסס עליו מסקנות ממשיות.

הקשר למחלות נפש

קיים מתאם מובהק בין שימוש בקנאביס לסיכוי של אדם הצורך אותו - בעיקר כאשר נצרך מגיל צעיר - לחלות בסכיזופרניה, אך שאלת הגורם והתוצאה בעייתית להוכחה. נתונים שנאספו בנושא זה הראו, באופן עקבי ולאורך זמן, על שכיחות גבוהה יותר של סכיזופרניה בקרב צרכני קנאביס. המדענים התקשו לברר את מערכת היחסים הסיבתית באופן מלא, בשל הקושי לבודד את האפשרות ששימוש בסמים מעלה את הסיכון לסכיזופרניה, מהאפשרות ההפוכה - שפגיעות לסכיזופרניה מעלה את השכיחות לשימוש בסמים, אך עדיין קיימת בנושא הסכמה רחבה למדי שהקשר הסיבתי הוא שהקנאביס הוא זה שמעודד, בקרב אנשים מסוימים, נטייה לסכיזופרניה, ולא להפך. בין הקולות שיצאו כנגד הסכמה זו, נמצא ד"ר מוטי משיח, סגן מנהל בית החולים הפסיכיאטרי אברבנאל, שאמר בדיון בכנסת כי לפי הנתונים שבידיו קנאביס (כמו שלל סיבות נוספות) אומנם עלול להוות טריגר להתפרצות סכיזופרניה, אך אחוז צרכני הקנאביס הלוקים בסכיזופרניה הוא 1%, בדומה לשיעור אחוז הלוקים בסכיזופרניה באוכלוסייה הכללית. משמעות אפשרית של דבריו היא שצריכת קנאביס אינה יוצרת סכיזופרניה, אך יחד עם טריגרים נוספים עלולה לגרום התפרצות אצל אנשים עם סכיזופרניה סמויה.
מחקרים אחרים מצאו ששימוש ממושך וגבה-מינון בקנאביס בגיל ההתבגרות, קשור סטטיסטית לקשת של מחלות נפש ותוצאות, המשתרעת בין אפיזודות פסיכוטיות לסכיזופרניה קלינית.
מחקרים משנות ה-90 הראו קשר בין צריכת קנאביס קבועה לדיכאון קליני, אך בשלב זה לא הצליחו להעריך כראוי את הקשר הסיבתי בין הדברים. נכון לשנת 2017, בהתאם לדו"ח האקדמיה הלאומית, ישנן ראיות מתונות שעשויות להצביע על כך שקנאביס מעלה במעט את הסיכוי לפתח דיכאון קליני, לצד סיכוי מוגבר למחשבות אובדניות, ניסיונות אובדניים וכן עלייה בסיכויי ההצלחה בעת ניסיון התאבדות. תופעה זו ניכרת יותר בקרב משתמשים כבדים.
דו"ח האקדמיה הלאומית משנת 2017 הראה גם ראיות מתונות שעשויות להצביע על כך שקנאביס מגביר תסמינים של מאניה והיפומאניה בקרב אנשים הלוקים בהפרעה דו קוטבית, וכן את הסיכוי להיווצרות הפרעת חרדה חברתית.

נזקי השימוש בזמן הריון

קיים קושי ברור לחקור את הנזקים שגורם שימוש של נשים הרות בקנאביס, על העוברים. למרות זאת, עדויות שונות מראות קשר סטטיסטי חלש אך קבוע שעשוי להראות פגיעה קבועה בזיכרון, בעיבוד מידע וביכולות הביצוע המנטליות אצל ילדים לנשים שהשתמשו בקנאביס בזמן הריון, ורופאים ממליצים להימנע משימוש בקנאביס בזמן ההריון.
דו"ח האקדמיה הלאומית מצא ראיות חד משמעיות לכך שלנשים הרות שצרכו קנאביס נולדו באופן סטטיסטי ילדים עם משקל גוף נמוך יותר. עם זאת הראה הדו"ח שנכון לשנת 2017 אין שום ראיות מספקות התומכות בהשפעות שליליות לאורך התפתחותם של ילדים לאמהות שצרכו קנאביס בזמן ההריון.
מחקרים נוספים הציעו שהשפעה של קנאביס על הסיכון לפגמים לידתיים או לעיכוב התפתחותי, קטנה מאשר זו של סמים מסוכנים אחרים (כגון אלכוהול וקוקאין).

השפעות נוספות

מחקרים שונים קושרים שימוש בקנאביס למגוון תופעות נוספות, ביניהן השפעה על המערכת האנדוקרינית, על המערכת החיסונית, ופגיעה ביכולות רבייה, אולם המחקר בנושאים אלו יחסית ראשוני, ונכון לשנת 2001 לא יכלו החוקרים להצביע על מסקנות מובהקות בנושאים אלו.
כמות גדולה של נתונים שנאספו במחקרים רבים בסוף המאה ה-20, הביאו חוקרים להערכות שכ-10-7% מהמשתמשים שהוגדרו כ"לא כבדים" יחושו התמכרות פיזית או התנהגותית, כאשר הסיכוי גובר עם עלייה בצריכה. ראיות מתונות מצביעות על כך שקנאביס עשוי לגרום לפגיעות שונות של מנת יתר, ביניהן מצוקה נשימתית, בקרב קטינים, וכן על קשר בין שימוש קבוע בקנאביס לבין התמכרות לחומרים ממכרים אחרים, כמו סמים קשים, טבק או אלכוהול.

שימוש רפואי

כתרופה, הקנאביס משמש לדיכוי בחילה (אנטיאמיזיה), וכמו כן הוא מעודד תיאבון, משפר מצב רוח, ומשכך כאבים חלש (אנלגזיה), ועל כן יעיל להקלת התסמינים אצל מטופלים הסובלים מאיידס ומסרטן, הסובלים לרוב מדיכאון קליני ומבחילות (ומאובדן משקל הנובע מכך) כתוצאה מכימותרפיה וטיפולים אחרים בעלי סימפטומים דומים. ניסוי קליני הראה שלא בכל המקרים קנאביס מסייע לשיפור תיאבון או שיפור מצב הרוח. בניסוי חולקו חולי סרטן, שפיתחו אנורקסיה עקב מחלתם, לשלוש קבוצות: קבוצה אחת טופלה בתמצית קנאביס, קבוצה שנייה ב-THC שבודד מצמח הקנאביס וקבוצה שלישית פלסבו, כל הטיפולים ניתנו בצורה אוראלית. נמצא כי לטיפולים השונים אין השפעה על תיאבון, מצב הרוח או איכות החיים של החולים.
גרסה סינתטית של THC נמכרת במדינות רבות בצורת גלולה למתן אוראלי בתור תרופת המרשם דרונאבינול (שם מסחרי - מרינול), שבין השפעותיה הגברת תיאבון, הרגעה, והגברת עייפות.
תרסיס למתן תת-לשוני המופק מתמצית של קנאביס (מכיל THC וקנאבידיול) אושר לטיפול בתסמינים של טרשת נפוצה בקנדה, בתור תרופת המרשם סטיבקס.
חברות שונות ומרכזים רפואיים עורכות ניסויים שונים - שנכון לשנת 2017 נמצאים עדיין בשלב מוקדם של המחקר - בתקווה לייצר בעתיד תרופות שמתבססות על קנאביס או רכיביו. ניסויים בעכברים הצביעו על האפשרות שקאנביס יכול להפחית את הטקסים של הסובלים מהפרעה טורדנית-כפייתית‏ (OCD), ולהפחית טרשת עורקים. ניסויים נוספים הצביעו על קשר חיובי אפשרי בין נטילת קנאביס על ידי העכברים להקלות בתסמינים של מחלת אלצהיימר.

התמכרות ורעילות

קיימת מחלוקת בין החוקרים האם קנאביס ראוי להחשב "סם ממכר". קיימים מחקרים המגבים את טענות שני הצדדים בוויכוח, ושני הצדדים מאשימים את מפרסמי המחקרים שמנגד במניעים זרים.
ניתן לפתח תלות פסיכולוגית לצריכת קנאביס, אך זמן פיתוח התלות, עוצמתה וגם סימפטומי הגמילה קלים משמעותית מהתמכרות לטבק, אלכוהול, קוקאין או הרואין.
כמות גדולה של נתונים שנאספו במחקרים רבים בסוף המאה ה-20, הביאו חוקרים להערכות שכ-10-7% מהמשתמשים שהוגדרו כ"לא כבדים" יחושו התמכרות פיזית או התנהגותית. צריכה רציפה של קנאביס, על בסיס יומי או שבועי, מגדירה את הסיכוי להתמכרות. מחקרים מאותה התקופה הצביעו על תופעה של צרכני חשיש שמחפשים אחר סיוע בהתמודדות על קשיי הגמילה מצריכת חשיש. גמילה מקנאביס מאופיינת בנדודי שינה, חוסר מנוחה, איבוד תיאבון, עצבנות, כעס ואגרסיביות אחרי הפסקה מוחלטת של שימוש תכוף וארוך טווח, כתוצאה מפיתוח סבילות פיזיולוגית.
הדו"ח של האקדמיה הלאומית משנת 2017 מצא ראיות מתונות לכך שהקנאביס עשוי לגרום בפגיעות של מנת יתר, ביניהן מצוקה נשימתית, בקרב קטינים שצרכו קנאביס במדינות שבהן הוא הפך לחוקי. באף מקרה לא נמצאו עדויות למוות שנגרם בעקבות מנת היתר. בנוסף, הצביע הדו"ח על ראיות מתונות שעשויות להראות שקיים קשר בין שימוש קבוע של קנאביס לבין התמכרות לחומרים ממכרים אחרים, כמו סמים קשים, טבק או אלכוהול.
שימוש ממושך ותכוף בקנאביס גורם גם לשינויים פרמקוקינטיים (האופן שבו הסם נספג, מופץ, מפורק בגוף, ונפלט ממנו) וגם לשינויים פרמקודינמיים בגוף (האופן שבו הסם פועל על תאי מטרה), מה שגורם להתפתחות של סבילות לסם.
הסבילות גורמת למשתמש לצרוך כמויות גדולות יותר בכל פעם כדי להגיע להשפעה הרצויה, דבר המוביל להעלאת המינון לכמויות גבוהות בהרבה מן הפעם הראשונה. עם זאת, קצב התפתחות הסבילות אינו דרמטי, והוא מתפתח באיטיות יחסית לסמים קשים כמו הרואין וקוקאין. התנזרות מצריכת קנאביס למשך תקופה, תביא להורדת הסבילות שהתפתחה.

ניסויי התמכרות בבעלי חיים

מחקר בבעלי חיים, וכמו כן דיווחים אנקדוטליים, הראו כי קיים סיכון לפיתוח תלות נפשית בקנאביס (בייחוד אצל אנשים עם נטייה להתמכרות), בעלת תסמיני גמילה נפשיים מתונים.
ניסוי על חולדות מצא שקנאביס הגדיל את הנטייה הכימית של הצאצאים להתמכר להרואין.
מניסוי שנערך על עכברים עולה, כי סבילות (שנמדדה על ידי הגבה לכאב ופעילות ספונטנית) שנבנתה לאחר 6.5 ימים בהם קיבלו העכברים 2 מנות THC בהזרקה תת-עורית (13 מנות), נעלמה בהדרגה בימים לאחר מכן, כשלא נמדדה שום סבילות אחרי 11.5 ימים.

השוואה לסמים אחרים

דו"ח ממשלתי צרפתי מ-1998 שהוגש על ידי שר הבריאות ברנאר קושנר דרג סמים לפי רעילות עצבית וסכנת התמכרות. הוא מיקם את ההרואין, הקוקאין והאלכוהול בקטגוריות הקטלניות והממכרות ביותר; בנזודיאזפינים, הלוצינוגנים וטבק בקטגוריה הבינונית, וקנאביס בקטגוריה האחרונה. הדו"ח קבע ש"התמכרות לקנאביס לא קשורה לרעילות עצבית כמו שהוגדר בסעיף 3 של קריטוריונים נירואנטומיים, נוירוכימיים והתנהגותיים. לפיכך, תוצאות קודמות המראות שינויים אנטומיים במוח אצל משתמשים כרוניים בקנאביס, שנמדדו על ידי טומוגרפיה ממוחשבת, הופרכו על ידי טכניקות דימות תהודה מגנטית מודרניות. נוסף על כך, פגימה מורפולוגית בהיפוקמפוס (לו חלק חשוב בזיכרון והריכוז) אצל חולדות להן ניתנו מנות גבוהות במיוחד של THC לא נמצאה." שר הבריאות ברנרד קושנר סיכם וקבע כי "עובדות מדעיות מראות ששום רעילות עצבית לא נגרמת על ידי קנאביס, בניגוד לאלכוהול וקוקאין." מחקרים שפורסמו בשנת 2018 הראו שהשינוי במוח אכן מתרחש, בקרב בני נוער, גם אם צרכו כמות קטנה מאוד של קנאביס בלבד.
לפי המועצה המייעצת בענייני שימוש בסמים, גוף בריטי ממשלתי, שימוש בקנאביס פחות מסוכן משימוש בטבק ובאלכוהול, מבחינה חברתית, בריאותית, והתמכרותית.

חומרים פעילים, מטאבוליזם, ודרך פעולה

מתוך יותר מ-400תרכובות הנמצאות בקנאביס, בהן יותר מ-60 סוגי קנבינואידים, הרכיב הפעיל העיקרי הוא Δ9-tetrahydrocannabinol, הידוע לרוב בקיצורים Δ-9THC או פשוט THC, והוא היוצר את רוב ההשפעות המשכרות והרפואיות של הצמח. ל-THC ישנן כמו כן השפעות נוירופרוטקטיביות (הגנה על תאי עצב) נגד אקסיטוטוקסיסיות (הריגת תא עצב על ידי הפעלת יתר של קולטוניו), ועל כן מונע נזק עצבי מרעלים עצביים מסוימים וכמו כן מגן על תאי עצב (נוירונים) ממחלות התנוונותיות פרוגרסיביות.
THC עלול להפוך לקנבינואידים אחרים, כמו קנאבינול (CBN), תוצר חימצון לא פסיכואקטיבי של THC, וקנאבידיול (CBD), איזומר מבני של THC הגורם לאדם להיות ישנוני ומבולבל (השפעה המזוהה עם הביטוי stoned באנגלית), ובנוסף נראה שהוא ממתן את השפעת ה-THC ומאט את פירוקו בכבד. נראה ש-CBD מקל פרכוסים, דלקת, חרדה ובחילה. קנבינואיד אחר המצוי בסם ולו השפעה משמעותית הוא ה-THCV (Tetrahydrocannabivarin), האנלוגי ל-THC עם שרשרת צד קצרה בשתי קבוצות מתילין (CH₂).
הקנבינואידים נצמדים לקולטני קנבינואידים, מסוג CB1,הנמצאים בחלקים רבים במוח ומערכת העצבים, ו-CB2, הנמצאים בעיקר על תאי T, מערכת החיסון, תאי B, ומקרופאג'ים.
נראה שקנאבידיול לא משפיע על אף אחד מהקולטנים הנ"ל, דבר המצביע על כך שאולי ישנו סוג נוסף של קולטני קנבינואידים שעוד לא התגלה.
ל-THC יש אפקט על ויסות המערכת החיסונית, דבר העלול לגרום לאפקט על תאים ממאירים, אך אין מספיק מחקר מדעי כדי לקבוע אם זה עלול לקדם או להגביל את הגורם לסרטן, אך כפי שצויין שני מחקרים סטטיסטיים חשובים הראו שאין מתאם (קורילציה) חיובי בין צריכת קנאביס לסרטן.

ישנם קולטני קנבינואידים גם במערכת הרבייה האנושית, אבל אין מספיק מחקר מדעי כדי לקבוע באופן חד משמעי את ההשפעות של קנאביס על הרבייה - בעוד מחקרים מסוימים על בעלי חיים דיווחו על ירידה (זמנית) ברמת הטסטוסטרון, ייצור, כושר תנועה, וחיות של הזרע והפרעה בוסת, מחקרים אחרים הראו תוצאות הפוכות, וייתכן שמתפתחת סבילות לתופעות האלו.
אצל חלק קטן באוכלוסייה קנאביס עלול לעורר תגובות אלרגיות מתונות.

זמינות ביולוגית

בשאיפה של עשן או אדי קנאביס היחס בין כמות ה-THC הנמצא בחומר לזו הנספגת במחזור הדם משתנה בין אדם לאדם, בטווח שבין 1% ל-24%.
רמת הספיגה הנמוכה והפכפכותה המתמיהה נובעת מכמה גורמים, ביניהם: עשן המתפזר באוויר, הבדלים בטכניקות העישון בין משתמש למשתמש, נשיפת העשן כשעוד יש בו THC, והבדלים במטבוליזם ופירוק קנבינואידים בריאות בין אדם לאדם.
מחקר הראה שלהחזיק עשן קנאביס בריאות לא בהכרח מגביר את השפעות ה-THC במבחן ביצוע פסיכולוגי. ברם, מחקר חדש יותר שנערך על ידי אותם מחברים מראה שהחזקת העשן לאורך זמן רב יותר מגבירה את הדירוג הסובייקטיבי של ה"היי". המחקר הנ"ל מצא כמו כן שהחזקת העשן לאורך זמן רב יותר, מפחיתה את הדירוגים הסובייקטיבים של "רוגע" יותר מאשר החזקה קצרה של העשן.
מדידת הזמינות הביולוגית של הסם בצריכה אוראלית מאוד קשה, בשל הקושי בביצוע טיטור בצריכה אוראלית.

מנת יתר

הרעילות של THC נמוכה מאוד (נמוכה עשרות מונים משל קפאין לדוגמה), משום שבחלקים במוח השולטים בפעולות חיוניות של הגוף, כמו נשימה ודופק, יש פחות קולטני קנבינואידים, כך שהם נשארים אדישים יחסית אפילו למנות גדולות. בנוסף, כדי להתקרב לעשירית מרף הרעילות, אדם יצטרך לעשן קילוגרמים של מסה אורגנית בתוך מספר שעות, בזמן שרף ההרדמות ממנה גדולה נמוך הרבה יותר.
מסיבה זו לא תועד מעולם מקרה מוות כתוצאה ישירה של מנת-יתר של קנאביס. ראיות מתונות קושרות מקרים של מנת יתר של קנאביס לתופעות פיזיות אחרות כמו מצוקה נשימתית, בעיקר בקרב קטינים.
לפי אינדקס מרק, המהדורה ה-12, ה-LD₅₀
(מינון סמי לתלי) של THC בחולדות, או המינון (במקרה זה הכוונה היא לרמת הTHC בדם, כשכפי שצויין בין 1% ל-24% מה-THC הנמצא בחומר נספג בדם) הקטלני בשביל 50% מקבוצת חולדות שנבדקו בשאיפה, הוא 42 מ"ג לק"ג של משקל גוף.
זה שווה ערך לאדם השוקל 75 ק"ג, ושואף את כל ה-THC בלכל הפחות (כלומר, אם הספיגה שלו היא הגבוהה ביותר שנמדדה) 87.5, ולכל היותר (כלומר, אם הספיגה שלו היא הנמוכה ביותר שנמדדה) 2,100 סיגריות מלאות גרם אחד של קנאביס בעל פוטנציה גבוהה במיוחד של 15% THC (יותר מפי 3 ממריחואנה ממוצעת), באותו רגע. מנה זו גדולה ביותר מפי 1,000 מהמנה האפקטיבית - כמות הסם הנדרשת כדי לקבל השפעה נורמלית (חשוב לציין, שהרעילות הנמדדת במחקרים על בעלי חיים לא בהכרח מדויקת אצל בני אדם. תפוצת קולטני הקנבינואידים במערכת העצבים המרכזית של חולדות שונה מזו אצל בני אדם, ולכן הרעילות אצל בני אדם עלולה להיות מעט שונה מזו המתפרסמת במחקרים על בעלי חיים).

בצריכה אוראלית ה-LD₅₀ של THC אצל חולדות הוא 1,270 מ"ג לק"ג ו-730 מ"ג לק"ג אצל זכרים ונקבות, בהתאמה. זה בממוצע שווה ערך לאדם הבולע חצי ק"ג של קנאביס עם פוטציה גבוהה במיוחד של 15% THC (בערך פי 6,000 מהכמות הנדרשת כדי לקבל השפעה נורמלית). 

רק במתן תוך ורידי רמה רעילה של THC בגוף אפשרית באופן תאורטי. 

היחס בין כמות הקנאביס הדרושה להרוות קולטני קנבינואידם לכמות הקנאביס הדרושה כדי לגרום למנת יתר קטלנית הוא 1:40,000.