google/wiki40b huggingface dataset:
זכריה סיטשין

קורות חיים

סיטשין נולד ב-1920, למשפחה יהודית בבאקו בירת אזרבייג'ן הסובייטית. המשפחה עלתה לארץ ישראל המנדטורית וכאן הוא גדל, חי ועבד כעיתונאי ועורך עיתונות עד גיל 32. בתקופה זו הספיק גם ללמוד ולקבל תואר ראשון בכלכלה באוניברסיטת לונדון ולהינשא (ב-1941) ואף נולדו לו שתי בנות. 
ב-1952 היגרה המשפחה לניו יורק, ארצות הברית ובה הוא חי וכתב עד יום מותו ב-2010, שלוש שנים אחרי פטירתה של אשתו.

כתיבתו

ב-1976 כתב סיטשין את פירושיו לכתבי שומר העתיקה, בהם טען כי תרבות חוצנית שמוצאה מכוכב לכת בשם "ניבירו" השפיעה על התפתחותה של התרבות השומרית, וכי האלים השומרים, המכונים "אנונקי", היו למעשה גזע של חוצנים. לטענתו חוצני "ניבירו" נחתו על כדור הארץ לפני כ-450 אלף שנים, והקימו מרכז גדול באזור של שומר דאז, איראן-עיראק של היום. סיטשין טען גם, כי אנשי שומר ידעו ש"ניבירו" הוא כוכב הלכת ה-12, וכי הוא מקיף את השמש אחת ל-3,600 שנים, ולפיכך הידע שלהם באסטרונומיה אודות מערכת השמש נחשב לטענתו למתוחכם במיוחד יחסית לתקופה בה חיו. סיטשין התבסס על כתבי התנ"ך כחיזוק לטענותיו בפירוש הכתבים השומריים (למשל על ספר בראשית, פרק ו', פסוקים א'-ד'). 
ספריו של סיטשין נמכרו במיליוני עותקים ברחבי העולם. עם זאת, רעיונותיו אינם מקובלים כלל בקרב מדענים וחוקרים באקדמיה, והם נתפסים כפסבדו מדע וכסיפורים בדיוניים שסיטשין בדה מליבו. סיטשין לא היה היסטוריון או מדען מוסמך; מתודולוגיית המחקר שלו לפיה פירש את כתבי השומרים, וכן טענותיו האסטרונומיות והמדעיות שלקו בחוסר דיוק רב, ספגו ביקורת רבה.
בית אלשיך

בית אלשיך היה בית מדרש ששכן בבית הכנסת "כניס בית אלשיך" שבשכונת היהודים קאע ביר אלעזב בצנעא שבתימן, ופעל החל משנות ה-80 של המאה ה-17 ועד לעלייה הגדולה של יהודי תימן לישראל בשנת 1949.

היסטוריה ופעילות

בית המדרש הוקם על ידי מארי יחיא הלוי, דיין בבית הדין של צנעא, מיד לאחר שוב הגולים מגלות מוזע בשנת הת"מ 1680. במקום הייתה הספרייה הגדולה בעיר צנעא וכנראה הגדולה בתימן כולה. הספרייה הכילה ספרים יקרי ערך, כתבי יד וכתבים מודפסים, חלקם בני 400 ו-500 שנה. חלק מהספרים העתיקים הועברו אליה מבית הכנסת בסאילה, שהיה בשכונת היהודים הקודמת שבתוך חומות העיר העתיקה. בין הרבנים הבולטים שלמדו ולימדו במקום במהלך הדורות היו הרב אברהם אלשיך, הרב חיים קורח ותלמידיו הרב אהרון הכהן, הרב יחיא קאפח והרב יחיא יצחק הלוי. בדור האחרון, בעקבות המחלוקת עם הדרדעים, עברו אליה תלמידי החכמים שלמדו בבית מדרש בית אלכסאר ובהם הרב חיים כסאר (ראש הישיבה) והרב חיים חובארה. בסמוך לעלייה הגדולה לארץ ישראל היה הרב יחיא אלשיך אחד מחכמי הישיבה. 
על בית אלשיך לא פסחה גזירת החורבן שקבע האמאם בשנת 1762. מהרי"ץ קונן על כך ובין היתר כותב כך: "אללי לי עת אזכור לדור הולך ודור בא, לבית הכנסת הלוי והן עתה נרה כבה, כי חדלו שוחריה ואין יוצא ואין בא". אז פנה סאלם בן יוסף בן יחיא הלוי לשלטונות על מנת לחדש את בית המדרש, הצליח ובנה אותו מכספו. בשנת 1829 הקדיש הרב אברהם בן סאלם הלוי את בית אלשיך לכלל הציבור, מלבד החזקה על נוהלי השררות הנהוגים בבית הכנסת שהשאיר ליורשיו. כיוון שהיה נשיא הקהילה, זכה לכינוי "אלשיך", כלומר הנשיא, והכינוי עבר למשפחתו ולבית הכנסת. 
בבית הכנסת התפללו רבנים ידועים. בלילות שבת לאחר חצות הלילה מתקבצים היו לאמירת תהלים ובקשות. בית הכנסת תפקד עד העלייה הגדולה בשנת 1949. אוסף הספרים הנדירים שהיה במקום לא שרד. בעת העלייה הגדולה, ארזו מנהיגי הישיבה את הספרים בארגזים על מנת להעלותם עמם לישראל. מארגני העלייה הודיעו כי הספרים יישלחו באניה דרך הים, ולבסוף נעלמו הספרים כולם בטענה שהם נשרפו. על פי חשד, נמכרו הספרים לספריות ומוזיאונים בעולם.

בישראל

בשנת תשמ"ט (1989) הקים מחדש הרב יחיא אלשיך את ישיבת בית אלשיך בירושלים. בראשה עומד אחד מחתניו, הרב דוד אלנדאף (נכדו של הרב אברהם אלנדאף).
מגדל מצור

מגדל מצור הוא סוג של כלי מצור ששימש בתקופות עתיקות. מגדל זה היה עשוי מעץ ונגרר אל מול חומות העיר הנצורה. בדרך כלל המגדלים כללו גלגלים כדי שיהיה קל לניידם. גובהו של המגדל היה רב ואיפשר לתוקף להנחית לוחמים על חומות, לירות על העיר חצים ולצפות על המתרחש בה.
בזמן מצור על עיר הובאו מגדלי מצור כדי לפרוץ אליה. בראשי המגדלים היו גשרים נפתחים עליהם עברו החיילים אל חומות העיר. בתוך המגדל היו חרכי ירי מהם יכולים היו הקשתים המוגנים לירות על האנשים שעל החומות ואל תוך העיר.
לפעמים בתחתית המגדל היו איילי ניגוח בשביל למוטט את החומות. על ראשי המגדלים הוצבו לפעמים בליסטראות, טרבושות או קטפולטות כדי לשפר את הטווח שלהן.
החסרון העיקרי במגדלי המצור היה הקושי להעלותם על הרים או גבעות. בסיפור מצדה הרומאים נדרשו לבנות סוללה כדי שיוכלו להעלות את מגדל המצור על ההר, וכך הצליחו להחריב את החומות. אמנם באזורים הרריים וקשים למעבר לא היו המגדלים שימושיים כל כך, אך מצד שני הרבה ערים גדולות ומבצרים היו מוקפים בנהרות, ובמקומות כאלה המגדל עזר לפרוץ אל העיר.
עובדת היותו של המגדל עשוי עץ הובילה פעמים רבות לניסיונות לשרפו על ידי הנצורים, ולכן לעיתים צופו מגדלי המצור במקומות מסוימים בברזל או בבדים ספוגי מים כדי להגן עליו מהאש.
מגדלי המצור הידועים הראשונים היו בשימוש צבאות האימפריה האשורית החדשה במאה התשיעית לפני הספירה. מאות שנים אחר כך כבר התפשט השימוש במגדלי המצור ברחבי הים התיכון.
עם התפרקות האימפריה הרומית למדינות עצמאיות במערב ולאימפריה הביזנטית המתגוננת במזרח, הגיע השימוש במגדלי מצור לשיאו בתקופת ימי הביניים. מגדלי מצור היו בשימוש כאשר האוארס הטילו מצור באופן כושל על קונסטנטינופול ב-626 כפי שהצ'רוניכון פאסצ'אל מספר:
דין סטוקוול

ביוגרפיה

סטוקוול נולד בצפון הוליווד, בנם של השחקנים נינה אוליבט והארי סטוקוול.
אחיו של שחקן הקולנוע גיא סטוקוול.
סטוקוול החל להשתתף בסרטים הוליוודיים כבר מגיל קטן, כשהיה בן תשע שיחק בקומדיה המוזיקלית "הרימו עוגן" שם גילם את הילד דונלד מרטין. שיחק בהיותו ילד גם בדרמות "השנים הירוקות", "מים עמוקים", זכה ב-1947 בפרס גלובוס הזהב במועמדות מיוחדת לשחקן-ילד הטוב ביותר על תפקידו בסרטו של איליה קאזאן "הסכם ג'נטלמני" וגילם את הילד פיטר בעל השיער הירוק בסרט "הנער בעל השיער הירוק".
סטוקוול חלק ב-1959 את זכייתו בפרס השחקן הטוב ביותר של "פסטיבל קאן" עם עמיתיו לסרט "כפייה" אורסון ולס וברדפורד דילמן, את ההישג שיחזר סטוקוול בשנת 1962 על הופעתו בסרטו של סידני לומט "מסע ארוך אל תוך הלילה" את הפרס חלק הפעם עם רלף ריצ'רדסון וג'ייסון רוברדס.
ב-1960 הופיע סטוקוול בתור פול מורל בדרמה הספרותית הבריטית "בנים ואוהבים" והיה מועמד לפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר בתפקיד דרמטי. 
ב-1984 גילם סטוקוול את הרופא ד"ר וולינגטון יואה ביצירה הבדיונית בבימויו של דייוויד לינץ', "חולית". באותה שנה שיחק בתור וולט הנדרסון בדרמת המסע של וים ונדרס "פריז, טקסס".
את תפקידו הביזארי ביותר בקריירה שלו עשה ביצירת מופת נוספת ואלימה במיוחד של דייוויד לינץ' "קטיפה כחולה" בדמותו של בן, סוחר הסמים המתוחכם ושותפו לפשע של המאפיונר הסאדיסט פרנק בות' (דניס הופר).
ב-1987 השתתף בסרט השני בסדרת סרטי "השוטר מבברלי הילס" בתור צ'ארלס קיין עוזרו של מאקסוול דנט ובדרמה הפוליטית של פרנסיס פורד קופולה "גן השיש" בתור קפטן הומר תומאס.
סטוקוול הועמד ב-1988 לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר על תפקידו בתור ראש המאפיה טוני "הנמר" רוסו בקומדיית הפשע של ג'ונתן דמי "נשואה למאפייה".
ב-1989 זכה להצלחה בזכות התפקיד הראשי שקיבל בסדרת הדרמה הבדיונית "זינוק לאתמול", בסדרה גילם את האדמירל אל קאלאויצ'י במשך חמש עונות וזכה בפרס גלובוס הזהב ובארבע מועמדויות לפרס אמי.
ב-1992 שיחק את אנדי סיבלה בקומדיה השחורה של רוברט אלטמן "שחקן", ב-1997 את מזכיר ההגנה של ארצות הברית וולטר דין במותחן האסונות "אייר פורס 1" ואת השופט הרווי הייל בעיבוד של פרנסיס פורד קופולה לספרו של ג'ון גרישם "מוריד הגשם". 
בשנים האחרונות השתתף בסאטירה הצבאית "חייל מצטיין" בתור גנרל לאנקאסטר ובתור מארק בסרט "המועמד ממנצ'וריה" המבוסס על ספר המתח "השליח ממנצ'וריה".
בין השנים 2003–2009 גילם סטוקוול את דמות האח קאביל / מספר 1 בסדרת המדע הבדיוני בטלסטאר גלקטיקה.
סטוקוול התחתן ב-1960 עם שחקנית הקולנוע מילי פרקינס, הזוג התגרש לאחר שנתיים.
ב-1981 התחתן עם ג'וי מארצ'נקו איתה גידל את שני ילדיהם עד שנפרדו בשנת 2004.
טקברה

טקברה היו חיילים שהיו בשימוש בממלכת פרס האחמנית.

תיאור

הטקברה היו לרוב שכירי חרב, שבאו מהאזורים השונים שבשליטת האימפריה הפרסית. הם היו ככל הנראה סוג של פלטסטים, אולם נלחמו במערך המוכר האופייני לאזור שממנו גויסו הלוחמים, עם ציוד שהכירו זה מכבר ובשיטות המקומיות שלהם, ללא ניסיון ליצור אינטגרציה בינם לבין הלוחמים ממוצא פרסי. 
בדרך כלל חימושם היה קל, וגם הם התקשו להתמודד עם הפלנקס היווני הכבד. הם שימשו לרוב כחיל מצב ופחות נשלחו לחזית.
יוסף גלנץ

יוסף גלנץ (18 ביולי 1921 – 29 באוקטובר 1990) היה פרופסור לחינוך ולפילוסופיה באוניברסיטת בר-אילן. חוקר החינוך במדינת ישראל.

ביוגרפיה

יוסף גלנץ נולד בשנת 1921 בווינה לחוה ולרב ברוך גלנץ-צימר. בילדותו עברה המשפחה לעיר הבירה של רומניה, בוקרשט, ואביו הפך לאחד מראשי הרבנים בקהילת יהודי העיר.
בשנת 1946, בהיותו בן 25, קיבל את התואר Licencie en Philosophie, המקביל לתואר שני. כשנה לאחר מכן קיבל בבוקרשט תואר דוקטור לפילוסופיה, על חיבורו "מההיגיון אל שפיטה בתאוריה של האמת". במשך השנים הוא למד במקביל גם בבית הספר הפדגוגי-אוניברסיטאי של אוניברסיטת בוקרשט, עובדה שאיפשרה לו לעבוד בבית הספר התיכון היהודי.
בשנת 1949 עלה לישראל, התגורר תחילה בירושלים ואחר כך בתל אביב. בשנת 1954, לאחר נישואיו לסימה לבית בן ברוך, השתקע ברמת גן. לזוג נולדו שלוש בנות ובן.
בארץ עסק גלנץ בהכשרת מורים בסמינר תלפיות ובגבעת וושינגטון. בשנת 1964 הצטרף לסגל האקדמי של אוניברסיטת בר-אילן. ב-1969, לקראת שנת הלימודים תש"ל, הועלה בדרגה והיה לפרופסור חבר לחינוך. בהמשך היה לפרופסור לחינוך, מנהל בית הספר לחינוך, חבר הסנאט של האוניברסיטה ופרופסור אמריטוס לחינוך, עד לפטירתו בשנת 1990 ממחלה קשה.

תחומי מחקר

ספרו הראשון של גלנץ, על לאו פינסקר, פורסם בבוקרשט בשפה הרומנית. אמנם הספר לא עסק בתחום העיסוק המרכזי של גלנץ, אך הוא מהווה ציון דרך המבליט את היותו של גלנץ ציוני מושבע.
בתחילת דרכו המחקרית התמקד גלנץ בשניים מגדולי החשיבה הפסיכולוגית-פדגוגית - קרל גוסטב יונג וז'אן פיאז'ה. בין חיבוריו הראשונים היה ספר על יונג ותורתו הפסיכולוגית, אולם כאשר נודע לו שיונג היה קרוב מבחינה פילוסופית ורעיונית לתורת הגזע הנאצית, החליט להשמיד את חיבורו זה.
במקביל עסק ברעיונותיו של פיאז'ה, התעניין בתהליכי החשיבה של הפרט, וכתב שני ספרים בתחום זה. בשנת 1961 הוציא לאור בהוצאת אחיאסף את הספר "יסודות הפסיכולוגיה ההתפתחותית", אשר מתאר את מקורותיה, התפחתחותה ושיטותיה של הפסיכולוגיה ההתפתחותית עם דגש על משמעויות מעשיות לחינוך ילדים. ספר זה יצא במספר מהדורות. בשנת 1966 הוא פרסם את ספרו "המבחנים בפסיכולוגיה".
במסגרת עיסוקיו האקדמיים-מחקריים, עסק גלנץ גם בתחום האבחון הפסיכולוגי-חינוכי. הוא חיבר ותקנן מספר כלי הערכה ואבחון בשפה העברית, וכן תקנן כלי הערכה בינלאומיים, כגון מבחן RAVEN.
את פרי עבודתו פרסם בספרו "חמד - מערכת לבדיקה מקיפה" ב-1989. הספר פורסם מאז במספר מהדורות, ומשמש פסיכולוגים ומאבחנים דידקטיים.
ספרו האחרון - "החשיבה כתפקוד תלת כווני", פורסם חודשים ספורים לפני פטירתו והוא מסכם ומרכז את עבודתו המדעית בתחום הפסיכולוגיה והחשיבה.
אנגווילה

תיירות

השילוב של חופים לבנים ואקלים קיצי הפכו את אנגווילה למקום מושך עבור תיירים. מלונות מודרניים נמצאים בקצה המערבי של האי, כאשר בקצה המזרחי של האי גרים התושבים המקומיים בכפרים קטנים. בים הקרוב לאי נמצאות שוניות אלמוגים, ומפרצים ולשונות ים מאפיינים את חופיו. באי, שמכוסה בצמחייה סבוכה, ויש בו לפחות תריסר אגמי מי-מלח, אין הרבה אדמה פורייה. הפרנסה של התושבים היא דיג ותיירות.

היסטוריה

האראוואקים היו כנראה האנשים הראשונים באי. ציורים עתיקים בקירות של מערות הם השרידים הבולטים מתרבות זו. מתיישבים אנגלים התיישבו באנגווילה ב־1650, והאי נשאר שייך לבריטניה עד היום. למרות התיישבות זו, היום רוב התושבים באי הם אפריקאים שחורים שהובאו לאי בתור עבדים במאה ה-18.
לקראת סוף המאה ה-19, הביעו תושבי האי רצון לעצמאות. בקשתם נדחתה על ידי הכתר הבריטי, והאי אוחד ליחידה מנהלתית אחת יחד עם סנט קיטס ונוויס.
ב-30 במאי 1967 מרדו התושבים והכריזו על הפרדות משני האיים האחרים, תוך דרישה לשלטון ישיר של הממלכה המאוחדת. באותה עת התגוררו באי כ-6,000 תושבים ללא חשמל, טלפון, מים זורמים או רופא. ב־1969, כאשר נפסק המשא ומתן עם התושבים, נכנסו חיילים בריטים לאי למשך כמה חודשים על מנת להחזיר את השלטון לבריטניה. בהמשך, בשנת 1971, הפכה אנגווילה לישות תחת שליטה מלאה של הבריטים.
ב־1980 האי הופרד מסנט קיטס ונוויס, אך נשאר תחת שלטון בריטי.
כיום נמצאים המשרדים המנהליים של אנגווילה בעיר הוואלי שנמצאת במרכז האי. על אף שכלכלת האי תלויה בתיירות, מנסה הממשל המקומי לפתח גם מסחר.
האי הוא המקום בו חיבר רוברט רוג'רס את הפיבי הקדוש, התנ"ך בגרסת הראסטפארי.
יוחנן גור

קורות חייו

גור נולד בעיר ביאליסטוק בפולין. בשנת 1941 הצליח להימלט מפני הצבא הגרמני למרכז רוסיה. בשנים 1943 -1945 לחם בגרמנים בשורות הצבא האדום. לאחר מלחמת העולם השנייה ניסה להעפיל לארץ ישראל אך גורש על ידי שלטון המנדט למחנות המעצר בקפריסין בהם שהה כשנה וחצי והצטרף לארגון ההגנה.
ב-1949 התגייס לצה"ל ושירת בתפקידים שונים במפקדת קצין ציוד וחימוש ראשי ובאגף האפסנאות (אג"א). במבצע קדש היה קצין אפסנאות בחטיבת חי"ר. בשנת 1957 מונה לעוזר קצין אפסנאות של פיקוד הדרום, בשנים 1959-1960 למד במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה, בשנת 1960 מונה לקצין אפסנאות בחטיבת שריון ובשנים 1963 עד 1966 כיהן כקצין אפסנאות של פיקוד דרום. במלחמת ששת הימים שירת באוגדה 38 בפיקוד אריאל שרון, לאחר המלחמה שימש כמפקד יחידת פינוי שלל בחצי האי סיני. בשנת 1968 מונה לראש ענף תכנון וכוננות וראש ענף תחזוקה באג"א. ב-1969 מונה לראש מחלקת תחזוקה ובשנת 1973 התמנה לקצין אספקה ראשי, תפקיד בו כיהן בתקופת מלחמת יום הכיפורים. בשנת 1975 מונה ליועץ הכספי לרמטכ"ל ולראש אגף התקציבים. בשנת 1978 קודם לדרגת אלוף ומונה לראש אגף אפסנאות תפקיד בו כיהן עד 1984.
במהלך שירותו הצבאי סיים גור לימודים במכללה לפיקוד ומטה ובמכללה לביטחון לאומי.
לקראת שחרורו קיבל גור הבטחה להתמנות למנכ"ל השק"ם. אולם בהצבעה חשאית בדירקטוריון החברה הועדף המנכ"ל בפועל, יהודה נאות, על פניו, והוא זכה בתפקיד רק באפריל 1984 כאשר נאות עבר להיות יו"ר השקם.
בין השנים 1993 ל-2005 כיהן כיו"ר הוועד הפועל של מגן דוד אדום ולאחר מכן כממלא מקום נשיא הארגון.
בנו של גור, יורם נהרג במהלך מלחמת יום הכיפורים, כששירת בצוות "טנק הצוערים" שנפגע בקרב החווה הסינית וצוותו נעדר. לאחר הקרבות יצא יוחנן גור למסע חיפושים ממושך של מספר חודשים, שהסתיים רק לאחר מציאת שרידי בנו ושניים מחבריו לצוות בחולות סיני, והעברת שרידי גופתו של איש הצוות הרביעי חודשים מספר לאחר מכן.
נפטר ב-18 בנובמבר 2018.
סכין הטלה

סכין הטלה (או פגיון הטלה) היא כלי נשק לקרב פנים אל פנים. צורתה דומה מאוד לזו של סכין רגיל, והשימוש בה הוא באמצעות זריקה. בימינו משמשת סכין ההטלה בעיקר לספורט ותחביב ולא ככלי נשק. בעיני רבים נחשבת הטלת הסכין לאומנות ומטיל הסכינים נקרא לרוב אמן סכינים.

מבנה

קיימים סוגים רבים של סכיני הטלה, בעלי מאפיינים שונים ומבנים שונים. כל כלי מצריך טכניקת זריקה שונה. עם זאת, ישנו מבנה כללי המאפיין את רוב סכיני ההטלה. על פי רוב מבנה הסכין הוא מפיסת מתכת אחידה. בניגוד לשאר הסכינים אין לסכין ההטלה ידית מצופה אלא רק אזור לא מושחז הנקרא "אזור אחיזה". סכין הטלה צריכה להיות בעלת משקל נמוך יחסית לגודלה ועל נקודת שיווי המשקל שלה להיות קרובה יחסית למרכז.
ישנם סוגים של סכיני הטלה בהם יש משקולת במרכז הסכין הניתנת להזזה. הזזה זו גורמת לשינוי בנקודת שיווי המשקל, דבר המשנה את אופי הזריקה ואופי התזוזה של הסכין באוויר.
משקלים שונים של סכיני הטלה נעים בעיקר בין 100 גרם ל-250 ומעלה, כאשר לסכין כבדה יותר, טווח ודיוק גבוהים יותר.

אחיזה

רוב הסכינים אינן סימטריות, כלומר נקודת שיווי המשקל איננה בגבול בין הלהב לקת ובמקרים רבים נקודת שיווי המשקל נמצאת על הקת, משמע הלהב קל יותר. את הסכין יש לאחוז בצידה הקל, כלומר לרוב בצד הלהב. האחיזה נעשית בעזרת האצבע המורה והאגודל.

ההטלה

את הסכין מטילים בתנועה אחידה, יציבה, ומהירה. כשרוב התנועה נעשית על ידי הזרוע והגוף ואילו מפרק היד נשאר מקובע. תנועת הזרוע היא קשתית מעל הראש עד אשר היד מאונכת לגוף. העת בה נעזבת הסכין שונה בין מטיל למטיל ובין סכין לסכין, אך במקרה הפשוט ביותר הסכין משוחררת כשהיא מול המטרה.

התנועה באוויר

הסכין מבצעת בעת המעוף הן תנועה בליסטית והן תנועה מעגלית במעגל זקוף. כדי שהסכין תנעץ במטרה על הלהב להיות בכיוון המטרה בעת הפגיעה, כלומר על המטיל לקבוע בכל הטלה את מספר הרוטציות של הסכין באוויר לפי המרחק מן המטרה או לפי נוחיותו. כדי שמעוף הסכין יהיה יציב על הסכין להסתובב באוויר, הטלה ללא סיבוב קשה מאוד ממרחקים גדולים.
יחידות מיוחדות בצה"ל ובעולם מתאמנים בסכינים אלו להטלה.
בסיס סקסגסימלי

ספירה על בסיס סקסגסימלי היא ספירה על בסיס 60. מקורה בתרבויות המזרח הקדום של אשור ובבל. שרידים ממנה נשארו עד היום, אם במדידת זמנים (60 דקות בשעה, 60 שניות בדקה) ואם במדידת זוויות (360 מעלות במעגל).
ישנן השערות רבות באשר לסיבה שגרמה לעמי המזרח הקדום המתוארים לעיל לאמץ את השימוש במספר 60 כבסיס ככלל. המתמטיקאי תאון איש אלכסנדריה אשר חי במאה הרביעית לספירה טוען שהשימוש במספר 60 נבחר משום שהוא מתחלק במספרים 2, 3, 4 ,5 ו-6. הנחה זו מתיישבת עם הופעתן של יחידות מידה המתבססות על כפולות של 3 ו-4 בתרבויות אחרות (כגון מערכת המדידה הבריטית), אך איננה מסבירה מדוע נבחר המספר 60 דווקא ולא 12. ההיסטוריון של המדע אוטו נויגבאואר הציע את האפשרות כי מספר זה נבחר משום שהוא מאפשר חלוקה נוחה של נפחים ומשקלים לשלישים ולחצאים. מוריס קנטור טען כי הבחירה בסיס 60 מתבססת על גורמים אסטרונומיים כגון חלוקתה של שנת הירח ל-360 ימים. תאוריות נוספות מתייחסות למספר שישים דווקא כמכפלה של 5 ו- 12 או של 6 ו-10 (כאשר במעגל ישנן שש גזרות של 60 מעלות, כאשר זווית זו היא זווית במשולש שווה-צלעות אשר נתפש בתרבויות מסוימות כסמל לשלמות).
שיטה זו נוחה לעיתים לשימוש בכתיבת שברים, מאחר ש-60 מתחלק ב-2 וב-5 (כמו 10), אבל גם ב-3, ולכן שברים שהמכנה שלהם מתחלק ב-2, ב-5 או ב-3 יכתבו כשבר סופי (בעוד שבשיטה העשרונית, שברים שהמכנה שלהם מתחלק ב-3 יכתבו כשבר מחזורי).
הבבלים לא התייחסו לאפס כמספר, אך היה להם סימן שתפקד כספרה 0 במספרים מרובי ספרות. חסרונה של השיטה הוא בצורך לספק תיאור נפרד לכל ספרה בין 0 ל-59. כדי לפתור בעיה זו, לרוב משולבת השיטה יחד עם שיטה פשוטה יותר לספירה עד 60. הספרות הבבליות התבססו על סימנים ל-1, ל-10 ולחיסור, ועל קיבוץ של סימנים אלו יחד כדי לתאר מספרים הקטנים מ-60. בימינו נהוג להשתמש בשיטה העשרונית כדי לתאר מספרים הקטנים מ-60, והחיבור מתבצע על פי בסיס 60, כלומר: חלוקת תוצאת החיבור ל-60, ופיצול התוצאה למנה השלמה ולשארית. כך למשל 57 שניות ועוד 6 שניות הן 1 דקה ו-3 שניות. או בסימון מתמטי: 00:57 + 00:06 <=> 57/60 + 6/60 = 63/60 = 1 3/60 <=> 01:03
וודז'יסלאב שלזיה

סוף ימי הביניים

שם העיר, מקורו בשם הדוכס הפולני ולדיסלאב אופולה (Władysław Opolski), אשר הקים את העיר ומימן את המנזר בוודז'יסלאב בשנת 1257. לעיר מקורות קדומים יותר כבר מהמאה ה-10 ומהמאה ה-11, כאשר באותן תקופות ישבו באזורה שלושה יישובים סלאבים שהתמזגו לעיר אחת. בתחילה התיישבותה היגרו לעיר מתיישבים גרמנים רבים ממזרח אירופה. כמו יישובים רבים בפולין קיבלה העיר את זכויות מגדבורג קצת לפני שנת 1257 (התאריך המדויק אינו ידוע) והפכה חלק ממלכת פולין. בשנת 1327 יחד עם כל שלזיה הפכה לרכושו של כובש הכתר הבוהמי. העיר המשיכה לגדול ולהתפתח והפכה למרכז מסחרי גדול באזורה. במאה ה-15, חברי התנועה ההוסיטית החריבו את העיר. בשנת 1526 הכריזו הבוהמים על העיר שהיא תחת סמכותה של בית המלוכה בית הבסבורג האוסטרי.

תחילת העידן המודרני

במאה ה-16 ובמאה ה-17, בזמן מלחמת 30 השנים הייתה העיר חלק מאימפרית הבסבורג. לאחר מלחמת 30 השנים העיר נחרבה. בשנת 1740, בתחילת המלחמות השלזיות בין פרוסיה לאוסטריה על השליטה בשלזיה, וודז'יסלאב סופחה לפרוסיה ועם סיום הקרבות בשנת 1963 אוסטריה הכירה בכך גם כן. כריית פחם הפכה להיות חלק חשוב מכלכלת וודז'יסלאב בתחילת המאה ה-19.

המאה ה-20

לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה בשנת 1918, שטח שלזיה חולק בין הרפובליקה הפולנית השנייה ולבין גרמניה ואזור שלזיה עלית. בפעם הראשונה מאז שנת 1526 שבה העיר לשליטה פולנית, תחת מחוז שלזיה.
ערב מלחמת העולם השנייה חיו בעיר כ-2,400 יהודים, מתוך כ-6,890 תושבים. עם כיבוש העיר בידי הגרמנים, התעללו אלו ביהודיה בפומבי, ולקחו אותם לעבודות כפייה, וביוני 1940 ריכזו אותם בגטו, בו שוכנו גם יהודים רבים מיישובי הסביבה. ב-20 בספטמבר 1942, ערב יום כיפור, שולחו רוב יהודי הגטו למחנה ההשמדה טרבלינקה. בנובמבר 1942 חוסל הגטו בעיר, ובתיו נשרפו.
עם סיום מלחמת העולם השנייה העיר חזרה לשליטה גרמנית כחלק מהשטחים שכבשה גרמניה מפולין. ב-22 בינואר 1945, הסתיימה צעדת המוות של יהודים מרשת מחנות הריכוז וההשמדה אושוויץ-בירקנאו, הרחוקה כ-56 ק"מ מהעיר וודז'יסלאב שלזיה. במסגרת הצעדה נהרגו כ-15,000 אסירים. משם הועברו ברכבות משא למחנות שונים (גרוס-רוזן, בוכנוולד, דכאו ומאוטהאוזן).
במרץ 1945, הצבא הסובייטי הגיע לקרבת לעיר. 80% מהעיר נחרב במהלך המלחמה. ב-26 במרץ 1945 שבה העיר להיות תחת חסות פולין.
התקפת מניעת שירות

בתקשורת נתונים, התקפת מניעת שירות (באנגלית: Denial-of-service attack - DoS) או התקפת מניעת שירות מבוזרת (distributed denial-of-service attack - DDoS) היא משפחת תקיפות שנועדה להשבית מערכת מחשב על ידי יצירת עומס חריג על משאביה. מתקפה כזו יכולה למנוע מקבוצת משתמשים גישה למשאב מחשב מסוים על ידי העמסת אותו המשאב כך שלמשתמשים הלגיטימיים לא יישארו משאבים. DoS (ראשי תיבות של Denial of Service) מתאר התקפה שמקורה הוא מחשב יחיד ו-DDoS (ראשי תיבות של Distributed Denial of Service) מתאר התקפה שמקורה במספר מחשבים מסונכרנים.
אף על פי שקיים מגוון רחב מאוד של מטרות ואמצעים למניעת המשאבים, במרבית המקרים מדובר בניסיון של אדם או קבוצת אנשים למנוע מאתרי אינטרנט או שירותי אינטרנט אחרים מלפעול בצורה תקינה או מלפעול בכלל. יעדים  נפוצים הם אתרים בעלי פרופיל גבוה, כגון אתרי בנקים, אתרים פוליטיים, ממשלתיים ואף שרתי השורש של DNS.
שיטה אחת להתקפת מניעת שירות היא סינכרון מספר רב של מחשבים (לעיתים באמצעות סוס טרויאני) השולחים לשרת היעד בו-זמנית בקשה לשירות כלשהו וכך בעצם מונעים מבקשות לגיטימיות אחרות לקבל את אותו השירות אם בשל עומס משאבי מחשב על השרת עצמו ואם בשל חוסר נגישות רשתית לאותו השרת.
התקפות מניעת שירות נועדו למטרות שונות, החל משעשוע, דרך פשיעה, עבור בטרור וכלה בלוחמת סייבר.

סוגי התקפות

התקפות מניעת שירות הן מסוגים שונים, שכל אחד מהם מנצל פרצת אבטחה אחרת במערכת המותקפת כדי להשיג את האפקט המבוקש.

התקפה כנגד רכיבי התוכנה על המחשב המותקף

התקפות מסוג זה מנצלות באג במימוש התוכנה המורצת על גבי המחשב הנתקף ובאמצעותו מביאות לקריסת התוכנה. לאחר הקריסה לרוב השירות אינו יכול להמשיך ולכן נוצרת התקפת מניעת שירות. גלישת חוצץ למשל יכולה להביא לקריסת התוכנה המורצת על ידי השרתים.

התקפה כנגד רכיבי רשת פיזיים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.
רות דורון

ביוגרפיה

דורון נולדה כרות ליברך, להורים שהיו ממייסדי קיבוץ נגבה ובנעוריה נתפסה כמורדת ויוצאת דופן. בצה"ל שירתה כאישה הראשונה בתפקיד נהגת משאית ובמהלך שירותה גם עברה קורס צניחה. לאחר שחרורה עבדה בצי הסוחר הישראלי, טיילה בעולם ולמדה לימודי תיאטרון בלונדון ובניו יורק, בין היתר בלהקת "לה מאמא".
דורון זכתה בתחרות תסכיתים עם המחזה "טרמפ בלילה" שכתבה. פרסמה סיפורים פרי עטה ובשנת 1968 יצא לאור ספר שיריה "עידן ועידנים". הייתה מפיקה ב"תיאטרון הפתוח", שהיה מראשוני התיאטראות שהציגו ממחזותיו של חנוך לוין. כמפיקה וכבמאית העלתה את המחזה "השער ללא שער" בתיאטרון המרתף. בין המחזות הבולטים שהועלו בהשתתפותה, לאורך השנים, נמנים "בית ברנרדה אלבה" בתיאטרון החאן, בבימויו של מייקל אלפרדס ,ו"הבכחאי" ,בעיבודו ובימויו של פרופ' אריה זקס (משורר). הבימוי של זקס הופיע גם בתיאטרון הקאמרי והיה להצגה הראשונה של עירום נשי מלא על בימת תיאטרון בישראל. דורון שיחקה בסרטים: "פישקה במילואים", "משה" (בכיכוב ברט לנקסטר), "קוראים לי שמיל", "מוישה ונטילטור", "נורית" ועוד.דורון נודעה גם כמדיום, ופעלה בין אנשי הבוהמה והתרבות כמתקשרת, ביניהם - פנחס שדה. (היא מוזכרת בספר שיחותיו של שדה עם יוסף מונדי)
דורון הייתה מזוהה ופעילה עם תנועות השמאל הפוליטיות. בעשור האחרון לחייה הצטרפה לקהילת ה"אימן" בישראל והתיישבה במעלה צביה שבגליל התחתון עם שותפה לחיים, רב-החובל גדעון חלמיש. בשנים שקדמו לכך הייתה בת זוגו של השחקן רמי קול, וניהלה כמה קשרים, בין-השאר עם הסופר אריה קרישק, המחזאי יוסף מונדי ואחרים. תקופה קצרה הייתה נשואה וילדה בת, אותה גידלה כאם חד הורית.
עזרא דנין

ביוגרפיה

עזרא דנין נולד ביפו בתשעה באב תרס"ג. אביו יחזקאל דנין (סוכובולסקי)  היה מאנשי העלייה הראשונה, ואמו, רחל, הייתה בת למשפחה מ"היישוב הישן" - בתו של יהושע ילין האשכנזי ואשתו שרה העיראקית. יחזקאל ורחל דנין היו ממייסדי אחוזת בית והקימו את ביתם בה ב-1910. הבוטנאי פרופ' אבינעם דנין הוא אחיינו מצד אחיו, חירם.
היה איש ארגון "ההגנה". עוד בטרם ייסוד הש"י בשנת 1940, עמד עזרא דנין בראש שירות הידיעות האזורי של ההגנה במרכז הארץ ("גליל תיכון"). מאז ייסוד הש"י ועד למלחמת העצמאות עמד דנין בראש המחלקה הערבית של הש"י. היה ממקימי המחלקה הסורית של הפלמ"ח, שכללה מסתערבים שחדרו לסוריה וללבנון, שהיו בשלטון וישי בשנת 1941, לשם איסוף מודיעין לקראת הפלישה הבריטית שהתבצעה ביולי 1941.
ב-17 בנובמבר 1947, ערב ההצבעה על תוכנית החלוקה, נתלווה דנין אל גולדה מאיר (אז מאירסון), לפגישתה עם מלך ירדן עבדאללה הראשון בנהריים, בה נוכח גם אליהו ששון (מומחה לענייני ערבים ולימים שר בממשלת ישראל). דנין כתב את פרוטוקול הישיבה. המלך הביע עמדה אוהדת להקמת מדינה יהודית בארץ ישראל, אמר כי הוא חפץ כי המדינה הערבית שתוקם על פי הצעת החלוקה תצורף לממלכתו והבטיח לכרות ברית עם המדינה היהודית. הפגישה השנייה נערכה בארמונו של המלך בעמאן ב-12 במאי 1948, בניסיון לשכנעו שלא להצטרף למלחמה, כשנתברר כי הוא עומד לשלוח את הלגיון הערבי למלחמה. דנין נתלווה לגולדה כמתורגמן וכמומחה לענייני ערבים. גולדה מאיר באה לפגישה מחופשת לאשה ערביה ודנין התחזה לבעלה. בפגישה לא הכחיש המלך את הבטחתו בפגישה הקודמת, אך אמר כי הדבר יצא מכלל שליטתו וכי עתה הוא אחד מחמישה שליטים ערביים המעורבים בעניין ארץ ישראל. המלך הציע כי ארץ ישראל תהיה בשליטת ממלכת ירדן והיהודים יזכו לאוטונומיה ולייצוג בפרלמנט. מאיר ודנין אמרו למלך כי הוא ינוצח במלחמה וגולדה נפרדה ממנו במלים: "נפגש לאחר המלחמה".
לאחר קום המדינה היה דנין יועץ לענייני ערבים והמזרח התיכון במשרד החוץ. דנין היה תושב חדרה והוענק לו התואר יקיר העיר חדרה.
עזרא דנין נפטר בשנת 1984.
משפט השונות השלמה

הוכחה

על פי הגדרת השונות:
בעזרת משפט התוחלת השלמה:
נשכתב את הביטוי למומנט השני של Y:
לפי ליניאריות התוחלת:
לבסוף נזהה את הביטוי בסוגריים כשונות התוחלת המותנית :