פרשת דרייפוס

פרשת דרייפוס היא עלילה אנטישמית, שגרמה למשבר פוליטי שהתרחש בצרפת ב-1895, ובה הואשם אלפרד דרייפוס – קצין תותחנים יהודי-צרפתי בדרגת סרן – כי בגד במדינתו וריגל לטובת גרמניה. העיתון שפרסם זאת לראשונה היה "המילה החופשית" (La Libre Parole), בטאונו של העיתונאי האנטישמי אדואר דרימון. האירוע התרחש בתקופה שהעם הצרפתי ביקש לנקום על התבוסה לגרמנים במלחמת צרפת-פרוסיה בשנת 1870.

תחילתה של הפרשה

באוקטובר 1894 חשף המודיעין של הצבא הצרפתי איגרת (Bordereau) שנשלחה אל השגרירות הגרמנית בפריז ובה פירוט של מסמכים צבאיים חסויים צרפתיים. אלפרד דרייפוס, שהיה היהודי היחיד ששירת במטה הכללי, נחשד בשליחת האיגרת, והועמד לדין בבית דין צבאי, אף על פי שלא היו ראיות ממשיות נגדו. כדי להשיג הכרעה במשפט, שנערך בדלתיים סגורות, הציגה התביעה ראיות מזויפות אשר לא הותר להגנה לעיין בהן. לחפותו, טען דרייפוס כי הוא אזרח נאמן לצרפת ודחה את אשמת הריגול.
בזמן המשפט נשמעו ברחובות פריז מדי ערב צרחות האספסוף "בוז ליהודים!".
הראיות המזויפות שכנעו את שופטיו באשמתו. פסק הדין, ב-22 בדצמבר 1894, קבע כי הוא אשם בבגידה. דרייפוס נדון למאסר עולם באי השדים שמול חופי גיאנה הצרפתית.

טקס הסרת הדרגות

כעבור שבועיים, ב-5 בינואר 1895, נשללו מדרייפוס דרגותיו הצבאיות בטקס צבאי פומבי משפיל שנערך בכיכר הגדולה שמאחורי האקדמיה הצבאית. הכניסה לכיכר הותרה רק לקצינים ולמספר עיתונאים, ביניהם תיאודור הרצל, אולם מחוץ לשערי הברזל צפה בטקס קהל צופים גדול. דרייפוס הרים את יד ימינו וקרא בקול רם: "אני נשבע ומצהיר שאתם משפילים אדם חף מפשע. תחי צרפת!". לאחר מכן נתלשו סימני הדרגה ממדיו, חרבו נופצה ושבריה הושלכו לרגליו. אולם דרייפוס עמד איתן מבלי להניד עפעף. הוא הובל לפני פלוגות הצבא וכמה קצינים צעקו לעברו "יהודי בוגד!". דרייפוס צעק לעברם בתגובה "אני אוסר עליכם לפגוע בכבודי!". לאחר מכן הוא נכבל בידיו וברגליו ונמסר לשוטרים אזרחיים. כשעבר אל מול קבוצת העיתונאים, קרא להם: "אתם תודיעו לצרפת כולה כי אני חף מפשע". כמה מהעיתונאים השיבו לו בקריאות מעליבות וההמון מאחורי שערי הברזל צעק "מוות ליהודים!".
למחרת הטקס לגלגה העיתונות הצרפתית השמרנית על מחאותיו של דרייפוס כי הוא חף מפשע. ליאון דוֹדֶה כתב ב"לה פיגארו": "הנבזה אינו צרפתי. כולנו ראינו זאת על פי מעשהו, על פי התנהגותו, ועל פי קלסתר פניו".

המאבק למען משפט חוזר

לאחר הרשעתו וכליאתו היו שניסו להוכיח את חפותו של דרייפוס. תחילה פעל למענו אחיו מתייה דרייפוס אשר פרסם ידיעת כזב בעיתונות בדבר בריחתו של דרייפוס מאי השדים במטרה להחזיר את הפרשה לסדר היום הציבורי. הפרסום גרם להחמרת תנאי כליאתו של דרייפוס, אך הגביר את העניין הציבורי וזכה לתמיכתם
של בעלי השפעה ציבורית, ביניהם ברנאר לזר, אנאטול פראנס וז'אן ז'ורס. ז'ורז' פיקאר, ראש המודיעין הצבאי, החל לחשוד שדרייפוס אינו אשם ושהאיגרת כתובה בכתב ידו של קצין אחר בשם פרדיננד אסטרהאזי, אך נתקל בהתנגדות קצינים בכירים בצבא, ולאחר התעקשותו לגלות את האמת נשלח
לשרות באזור ספר במטרה להרחיקו פיזית מההתרחשויות. על מנת לטשטש את האמת בוצעו זיופי ראיות נוספים על ידי הקצינים הממונים על החקירה. עם זאת, לא ניתן היה להשתיק עוד את התומכים במשפט חוזר, שקולם הלך וגבר.

הקרע בחברה הצרפתית

הציבור הצרפתי גילה עניין עמוק בפרשה ונחלק לשני מחנות יריבים. מחנה ה"רויזיה" נתמך על ידי אנשי השמאל הפוליטי, סופרים ואינטלקטואלים, שדרשו עריכת משפט חוזר ועשיית צדק עם דרייפוס. מולם ניצבו המתנגדים לעריכת משפט חוזר, ובכללם קציני צבא, לאומנים ואנטישמים. בנוסף תמכו במחנה המתנגדים פטריוטים, שסברו כי עריכת משפט חוזר תערער את האמון בצבא, שעדיין לא התאושש מתבוסתו במלחמת צרפת-פרוסיה, וערעור זה עלול להכריע את גורל הרפובליקה השלישית. המחנות המפולגים נאבקו זה בזה בלהט. משפחות נחלקו בין תומכים ומתנגדים, וידידים ותיקים הפכו לאויבים מושבעים. נכתבו מאמרים בעיתונות, והפגנות ואסיפות מחאה נערכו ברחבי צרפת. נערכו עימותים בין הליגה לזכויות האדם שהקימו הדרייפוסרים לבין הליגה האנטישמית הצרפתית. התפרצויות אלימות התרחשו במקומות ציבוריים בפריז, וגילויי אנטישמיות הובילו להכאת יהודים ולמקרי רצח.

מכתב "אני מאשים"

עם הצטברות החשדות בזיוף, פרסם אמיל זולא, אחד מגדולי הסופרים הצרפתים של אותם ימים,  ב-13 בינואר 1898, בעיתון ל'אורור (L'Aurore) של ז'ורז' קלמנסו הרפובליקני מכתב גלוי בכותרת "אני מאשים...!" ("!...J'accuse"), בו פנה אל נשיא צרפת פליקס פור דרך סגנו זא'ק ז'ורז'ה והאשים את ראשי הצבא בעיוות הדין ובהגנה על המרגל האמיתי בפרשת דרייפוס. מכתבו עורר זעם והוא נתבע לדין על הוצאת דיבה נגד הצבא והרפובליקה, נמצא אשם ונידון לשנת מאסר ולקנס כספי. לפני שנפתח הערעור במשפטו, נמלט זולא לאנגליה בעצת פרקליטו פרנאן לאבורי שייצג גם את דרייפוס עצמו. הרשעתו, שזולא ציפה לה, הפכה את "פרשת דרייפוס" לפרשה כלל לאומית, שהטילה צילה על החיים בצרפת בשנים האחרונות של המאה ה-19 ועוררה הדים בעולם.

משבר בממשלת צרפת

התקדמות חשובה במאבק להשגת משפט חוזר התרחשה לאחר שמנהיג הסוציאליסטים בצרפת, ז'אן ז'ורס, פרסם טור בעיתון "הרפובליקה הקטנה" בשם "ההוכחות" וחשף את הזיופים, הסחיטות והקנוניות שליוו את הפרשה. סדרת "ההוכחות" השפיעה על שר המלחמה, גודפרואה קווניאק, למנות קצין שלא היה מעורב בפרשה על מנת לבדוק את המסמכים ששימשו להרשעתו של דרייפוס. הקצין גילה כי אחד המסמכים, שהיה הראיה המכרעת לאשמתו לכאורה של דרייפוס במשפטו המקורי, למעשה זויף והודבק מחלקי מסמכים שונים. קווניאק הורה לעצור את האשם בזיוף, קולונל אובר-ז'וזף אנרי, ולאחר מכן הגיש את התפטרותו לממשלה. באותו לילה, 31 באוגוסט 1898, התאבד קולונל אנרי, על ידי שימוש בתער שהושאר בתאו במכוון. הפרשה הובילה למשבר בממשלה, כאשר מחליפיו של קווניאק התפטרו במהרה בזה אחר זה. בשיאו של המשבר מת נשיא צרפת פליקס פור ובמקומו נבחר אמיל לובה מסיעת הרפובליקנים. לאחר שהכריז בית הדין המיוחד על עריכת משפט חוזר לדרייפוס, הותקף לובה והוכה בראשו על ידי לאומן ממחנה הימין בעת שצפה במרוץ הסוסים השנתי. הסערה שהתחוללה עקב כך הובילה להפלת הממשלה, אשר הוקמה מחדש לאחר שמונה ימים.

סיום הפרשה

בתאריך 8 באוגוסט 1899 נערך משפטו החוזר של דרייפוס בעיר רן. דרייפוס, שמצבו הפיזי והנפשי היה קשה לנוכח תנאי מאסרו הקשים, נמצא אשם בשנית ברוב של חמישה שופטים כנגד שניים ונידון ל-10 שנות מאסר בלבד בשל "נסיבות מקלות". 10 ימים לאחר מכן, קיבל חנינה מהנשיא אמיל לובה ושוחרר ממאסר. הידיעה על תוצאות המשפט גרמו לגינוייה הפומבי של צרפת על ידי הקהילה הבינלאומית שהאמינה בחפותו של דרייפוס.
מאבקו הפרטי של דרייפוס נמשך בעזרתם של מתייה דרייפוס וז'ורס. ב-1904 הוגש ערעור על פסק הדין, נערכה חקירה חדשה, וב-1906 זיכה אותו בית המשפט מכל אשמה. שמו טוהר והוא הוחזר לצבא בדרגת רב-סרן שהיה מגיע אליה במסלול שירותו הרגיל. בנוסף זכה לאות לגיון הכבוד. ז'ורז' פיקאר זכה להוקרה על מאבקו למען הצדק והועלה לדרגת גנרל.
משפט דרייפוס הוא המשפט הראשון שתועד באמצעות ראינוע.

בתרבות הפופולרית

ב-1937 נעשה סרט ביוגרפי על אמיל זולא, ובפרט על פרשת דרייפוס, בשם "חייו של אמיל זולא". בסרט שיחקו פול מוני בתור אמיל וג'וזף שילדקראוט בתור אלפרד דרייפוס. הסרט זכה לביקורות מהללות והוא אף זכה בפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר.
ב-1991 נעשה סרט על הפרשה מנקודת מבטו של הקולונל ז'ורז' פיקאר בשם "אסיר של כבוד", בכיכובו של ריצ'רד דרייפוס בתפקיד פיקאר.  
ב - 1994 הונפק בול דואר ישראלי "100 שנה לפרשת דרייפוס". 
ב-2014 יצא לאור הספר "קצין ומרגל" מאת רוברט האריס, המותחן ההיסטורי מבוסס על פרשת דרייפוס אולם עלילתו דמיונית. הספר תורגם לעברית ויצא  לאור בהוצאת זמורה ביתן בשנת 2015.