תפילה

תפילה היא פנייה אל כוח על-טבעי (אל או אחר), שנעשית בדרך כלל בדרך של הבעת משאלה, או כתפילה סדירה במסגרת פולחן דתי, הבעת תודה או אף כשיח, שבו האדם שופך את ליבו בפני הישות העליונה. בין התכנים של התפילה ניתן למצוא בקשת הדרכה וסיוע, וידוי על מעשים ובקשת סליחה, בקשת עזרה בעת צרה או ייחול להגשמת משאלות, וכן ביטוי רגשות והודיה כלפי מעלה. בעברית קיימים הביטויים "השתפכות הנפש" וכן "עבודה שבלב" כדי לבטא את מהות התפילה. מילות התפילה עשויות להיות בצורת מזמור, מנטרה, מילים מאגיות, ואף אמירות ספונטניות של המתפלל. ניתן לבצע את התפילה בקבוצה או באופן פרטי.
תפילה נפוצה בכל הדתות והתרבויות ומוכרת לאנושות משחר ההיסטוריה. במחקרים פסיכולוגיים נמצאה השפעה מטיבה של תפילה על המתפלל.

אטימולוגיה

בעברית נגזרת המילה "תפילה" מהשורש פלל שמשמעותו לקוות ולייחל. כמו "וַיֹּאמֶר יִשְׂרָאֵל אֶל יוֹסֵף: רְאֹה פָנֶיךָ לֹא פִלָּלְתִּי, וְהִנֵּה הֶרְאָה אֹתִי אֱלֹהִים גַּם אֶת זַרְעֶךָ." (בראשית מ"ח י"א).
על פי המהר"ל מפראג, התפילה קשורה למחשבה, כמו "הביאו עצה עשו פלילה" וכמו שהדיינים נקראים פלילים, מפני שהם שופטים במחשבתם, "כי התפילה צריכה כוונה ומחשבה שיעשה השם יתברך חפצו ורצונו, ודבר זה נקרא תפילה, שרצונו ומחשבתו חפץ ומבקש".

צורת התפילה

מניחים כי תפילה הייתה בתחילתה תגובה אישית של יחיד, על מצב אשר ממנו אינו מסוגל להחלץ בכוחות עצמו והוא זקוק לעזרה. אך היות שמצבים אלו (מגפות, מלחמות, אסונות טבע וכו') הם מצבים חוזרים בחיי רבים, הפוגעים לא רק בפרט אלא גם בקהילה אליה שייך, התפתח המנהג של תפילה קיבוצית]. התפילה הקיבוצית, עקב נסיבות חוזרות, הפכה מתפילה חד פעמית לתפילה הנישאת לעיתים מזומנות ותכופות מלווה בפעולות פולחניות אחרות כגון הקרבת קורבנות, ריקודים שירים ועוד. כך הפכה התפילה לריטואל השונה מהתפילה הספונטנית והמותנית בנסיבות של היחיד. בתפילה קבוצתית לתפילה יש כבר נוסח קבוע והיא הופכת לעבודת קודש (ליטורגיה).
ברוב התפילות המתפללים פונים אל הכוח העליון בגוף שני. זה יוצר קשר פרסונלי של קירבה בין המתפלל ומושא תפילתו. האינטימיות הזאת מביאה לכך שהתפילה נהפכת לשיח בין האדם לאל ובדתות המונותאיסטיות, בין מלך העולם לבניו (אהוביו, נבחריו).
לתפילה נקבעו זמנים קבועים, לרוב לפי תופעות טבע המשפיעות על סדר חיי האדם - תפילות בוקר, צהרים וערב, תפילות הקשורות בירח, עונות שנה ועוד. תפילות מיוחדות נקבעו לחגים. חוגים מסוימים בדתות השונות, בהם גברה הנטייה הדתית, הוסיפו לתפילות חובה אלו תפילות נוספות ובהדרגה יצרו תקנונים שחייבו גם את התפילות הנוספות האלו. כבר בתלמוד אנו מוצאים "ולואי יתפלל אדם והולך כל היום". בנצרות יש מסדרי נזירים המקדישים את רוב היממה לתפילות ומיסטיקנים של דתות שונות השואפים להתעלות הנשמה והתאחדותה עם האל, גרסו חובה לתפילה ללא הפסקה.
כאמור, לתפילות יש, בדרך כלל, נוסח קבוע ומוסכם. מצד אחד יש גורמים אישיים, אידאולוגיים, היסטוריים ולאומיים המנסים לשנות נוסחי תפילות בהתאם לצרכיהם ולנסיבות אך מצד שני, יש לדתות תכונה בולטת ואיתנה מאוד של שמרנות החוסמת, בצורה כמעט מלאה, כל ניסיון של שינוי. היות שהליטורגיה הפכה למסובכת וקבועה שכל סטייה ממנה אסורה, נוצר צורך במומחים לתפילה. מומחים אלו יודעים לשאת את התפילה בנוסח הנכון עם המנגינה הנכונה והתנועות המלוות הנכונות והם בדרך כלל ראשי משפחה, שליטים, כהנים, חזנים ואנשי דת שונים. אלו הופכים למתווכים בין העדה והאל וכאשר הם מתפללים, העדה כולה יוצאת לידי חובת תפילה. העדה משמשת כקהל, לעיתים בשקט, לעיתים בהצטרפות לחלקים מהתפילה ולעיתים באמירות שונות כמו "אמן", "כן יהי רצון" וכו'.
נוסח התפילה הקבוע הביא גם לבעיות רציניות שהמאמין היה צריך להתמודד עמן. במקרים רבים התפילה הציבורית נאמרה בלשון לא נהירה לציבור - הקתולים התפללו בלטינית, עדות אורתודוקסיות ביוונית, הקופטים בקופטית ועוד. לעיתים השפה היא אמנם שפת המתפללים אך הנוסחים הם ארכאיים, למשל עברית עתיקה מעורבת בארמית (וגם לא כל היהודים דוברי עברית). אי הבנת שפת התפילה הופך את מעשה התפילה לשינון בעל פה של מילים לא מובנות, לאיבוד הקשר האישי בין המתפלל לאל ולמעשה שגרתי ומכני. בנוסף לנוסח הקבוע, התפילות מתאפיינות גם בתנועות ותנוחות ייחודיות כגון פרישת כפיים, קידות, כריעות והשתחוויות. ביהדות נהוג לנענע את כל הגוף בתנועות המביעות התלהבות והתעלות. בדתות אחרות מתלוות לתפילה, מחולות ותנועות גוף סוערות (ראו שייקרים).
לתפילה נחוצים, לעיתים, גם בגדים מיוחדים כמו בגדי הכהן בכנסייה או הטלית אצל היהודים, כיסוי או אי כיסוי ראש, טבילה או רחצת ידיים או רגליים, פניה לכוון מסוים בעת התפילה ועוד. בעקבות התפילות התפתח בכל דת ענף עשיר של ספרי תפילה כמו הסידור והמחזור ביהדות, סיפרי הליטורגיקה בנצרות, ספרי תפילות ומזמורים, ספרי פיוטים וספרי ברכות.
מלחינים רבים נמשכו אל התפילות וחיברו יצירות המבוססות על לחני התפילה העתיקים או הלחינו יצירות חדשות המשתמשות בתפילות כטקסט ליצירה או כקובעות את רוח היצירה. המוזיקה הזאת השפיעה בחזרה על התפילה ואנו יכולים לראות, החל מהמאה ה-16, בכנסיות הנוצריות, תפילות מלוות בכלי נגינה כמו עוגב ובמקהלות. לתפילות שייכות גם הברכות המתחלקות לשני סוגים: ברכות הנאמרות על ידי המאמין כתודה לאל על הטובה שהוא מרעיף עליו וברכות של הכהן או הכומר המברכים את העדה. בנצרות קיימת גם ברכה של עצמים דוממים כגון בתים, כלי עבודה וכו'.

התפילה בתרבויות האליליות

התפילה כבר מופיעה בתרבויות אליליות. כך למשל בתרבות האוגריתית ניתן למצוא התייחסויות לתפילה כבר ממחצית האלף השני לפני הספירה. באגדת אקהת שופט הצדק דנאל מבורך בבן לאחר שהוא מתחנן ומתפלל על כך אל האל בעל ובאגדת כרת כרת מלך חובור שכל צאצאיו מתים בנסיבות שונות והוא נותר ערירי מקבל הדרכה מאת אל כיצד להחלץ מגורלו הקשה לאחר שהוא בוכה בשנתו. בדרך כלל תרבויות אלו פיתחו פנתיאון הירארכי של אלים אשר, לרוב, קיים בו אל עליון (שהוא לעיתים גם בורא העולם). מאידך, התפילה בתרבויות אלו מכוונת, לרוב, אל אלים או רוחות נחותים יותר העוסקים בעניינים ספציפיים הקשורים עם העולם הזה, בתחום תופעות הטבע או חיי האדם. אליהם פונים בבקשות להורדת גשם, החלמה ממחלות ועוד. כבר אצל העמים האליליים הפרימיטיביים התפתחו נוסחי תפילה ופולחן קבועים. בהתחלה, תפילות פשוטות וקצרות ואלו צמחו, לבסוף, לליטורגיות ארוכות.

בתנ"ך

בתנ"ך אנחנו מוצאים אישים רבים שמתפללים בין על עצמם ובין על אחרים. לרוב התפילות נובעות מצרה וקריאה אל האל להתערב ולהושיע, וחלקן הן תפילות הודיה. אברהם מתפלל על אבימלך מלך גרר בהדרכת האל וגורם לריפויו, אליעזר עבד אברהם מבקש הדרכה בבחירת הזיווג ליצחק, יצחק מתפלל על בן. יעקב אבינו מתפלל על הצלה מידי עשו שהולך לקראתו במערך צבאי, משה רבנו מתפלל על העם מספר פעמים וכן על מרים אחותו שנצטרעה ועל אהרון אחיו שלא יענש על שיצר את עגל הזהב, מנוח אב שמשון שהתפלל לקבל הדרכה לגבי בנו, שמשון מתפלל שה' יחזיר לו את כוחו שיוכל לנקום בפלשתים, חנה העקרה מתפללת על בן, שמואל מתפלל על העם, דוד המלך מתפלל במקרים רבים ומגוונים, שלמה המלך התפלל תפילת הודיה על ההצלחה בבניין בית המקדש, חזקיהו כדי שלא ימות ממחלתו, חזקיהו וישעיהו מתפללים להצלה בזמן מצור סנחריב על ירושלים, מנשה שהתפלל לחזור למלכותו, ירמיהו שהתפלל בעד ירושלים, דניאל מתפלל על גאולת ישראל, שה' ישיב את חמתו מעל ירושלים ויאיר פניו אל מקדשו השמם. עזרא מתפלל לתיקון מצבו הרוחני הירוד של העם, נחמיה כאשר שמע בשורות רעות על מצב ירושלים והוא התפלל לתקומתה ואף יונה הנביא שמתפלל ממעי הדגה להצלתו האישית, איוב שמתפלל על רעיו לבל יוענשו, והנביא שמתפלל על ירבעם שיתרפא מהשיתוק שאחז בו.
נראה שהתפילות היו ספונטניות בהתאם למצב ולמעמד ולהלך רוחו של המתפלל. התפילות כוונו כנגד מטרות רבות, לעיתים אישיות, לעיתים כלפי הזולת, לעיתים כלפי מטרות לאומיות ולעיתים אף אוניברסליות כלליות. בתפילות המוזכרות בתנ"ך תוכני התפילות לעיתים סתומים, ולעיתים הם מפורשים. נוסחי תפילות המפורשים, הקצרה שבהם היא תפילתו של משה "אֵל נָא רְפָא נָא לָהּ" (במדבר, י"ב, י"ג), אחריו תפילת חזקיהו: "אָנָּה ה', זְכָר נָא אֵת אֲשֶׁר הִתְהַלַּכְתִּי לְפָנֶיךָ, בֶּאֱמֶת וּבְלֵבָב שָׁלֵם, וְהַטּוֹב בְּעֵינֶיךָ עָשִׂיתִי". ואחריו תפילת שמשון: "אֲדֹנָי ה' זָכְרֵנִי נָא וְחַזְּקֵנִי נָא אַךְ הַפַּעַם הַזֶּה הָאֱלֹהִים וְאִנָּקְמָה נְקַם אַחַת מִשְּׁתֵי עֵינַי מִפְּלִשְׁתִּים". נוסחי תפילות ארוכים יותר נמצאים בתפילתם של חנה, שלמה, נחמיה, חזקיהו על סנחריב, עזרא, דניאל, יונה ועוד. בתנ"ך התפילה גם מופיעה כ"צעקה", "תחינה", "קריאה", ו"עתירה". עוד נראה כי יש אנשים מסוימים שתפילתם בעלת השפעה חזקה, ועל כן אנשים אחרים מקבלים הדרכה משמים לפנות דווקא אליהם שיתפללו עבורם כמו במקרים של אברהם ואיוב. בחלק מהתפילות מופיעה מילת מפתח "נא" שקשורה לבקשה ותחינה. כמו כן, בחלק מהתפילות אנו מוצאים בכי של המתפלל כמו אצל חנה, חזקיהו ועזרא, ובחלק אחר ישנה פריסת כפיים כלפי מעלה כמו אצל משה, שלמה ועזרא. יתר על כן, בתפילת שלמה ניתן לראות כי הדבר נחשב למאפיין עיקרי של התפילה.

נצרות


בנצרות מעשה הפולחן תופס מקום מרכזי מאוד. תאולוגים נוצרים הגדירו את האנושות כ"אדם הסוגד". ולכן מעשה הפולחן הוא הוא הליבה של היות האדם אנושי. לתפיסתם התשוקה לאל כתובה בליבם של בני האדם מפני שנוצרו על ידי האל ובשביל האל. אף שניתן להתפלל באופן ספונטני, בנצרות הקתולית ובנצרות האורתודוקסית קיימים טקסטים מקודשים ומושרשים שאותם מתפללים. והם מכוננים את הליטורגיה. תפילה פופולרית מאוד היא תפילת האדון. טקסטים אחרים לקוחים מספר תהילים. בכנסייה האנגליקנית בעיקר קיים ספר התפילות המשותף שהוא מעין מקבילה של הסידור היהודי. בנצרות מקובל להתפלל שבע פעמים ביממה בשעות המכונות "שעות קאנוניות".
כלל עתיק יומין בנצרות קבע בלטינית כי "Lex orandi, Lex credendi" כלומר חוק התפילה הוא חוק האמונה. כלומר שהאמונה צריכה להשתקף בתפילה ולכן כל זרם שינה את תפילותיו כדי שישקפו את אמונותיו.
מקום התפילה נקרא כנסייה. נהוג להסיר את הכובע בכניסה, בנצרות המערבית רובה של התפילה נעשית בישיבה. אך בכנסייה האורתודוקסית הרוסית הישיבה אסורה.
הכנסיות הקתוליות והאורתודוקסיות מרוהטות בהידור ובפאר גדול, ויש הם גם תמונות וגם פסלים.
הגברים והנשים יושבים במעורב. (אם כי בכנסיות מסוימות נהוגה הפרדה). נהוג שבתפילה משולבים זמירות, מוזיקה וכלי נגינה, בהם בולט בעיקר העוגב. בחלק מהכנסיות האורתודוקסיות הנגינה אסורה.

תפילות לקדושים

במספר זרמים בנצרות, קיימים קדושים - בני אדם שעברו קאנוניזציה והוכרזו כקדושים על ידי רשויות הכנסייה לאחר מותם. מרבית הכנסיות מאמינות כי הקדושים מסוגלים לתווך בין בני אדם רגילים לבין האל. התווך מתבצע בעזרת תפילה אל שרידי הקדושים – חלקים מגופותיהם של הקדושים או מחפצים שהיו שייכים להם. בשל כוחם המאגי המיוחד כביכול, מוצגים שרידים קדושים אלו במזבחי הכנסיות. פולחן הקדושים מתבצע על ידי המאמין כבדרך תפילה לקדוש עצמו בעת מצוקה וכן באמצעים נוספים כמו הכנת פסלים, וקמעות שונים, חגיגת חג לכבודו, עלייה לרגל למקום קבורתו ועוד. לקדושים שונים יש תחומים שונים עליהם הם ממונים כביכול. לדוגמה דימפנה ממונה על בעיות הקשורות בהפרעות נפשיות; לאגאתה הקדושה נהוג להתפלל כדי למנוע שריפות והתפרצויות וולקניות ובעת החדשה גם במקרה של סרטן השד; אפולוניה הקדושה היא הכתובת לסובלים מבעיות שיניים וכך הלאה. 
ביהדות מתקיימת עלייה לרגל לקברי צדיקים, הילולה ובקשת משאלות, כגון זיווג ופרנסה, על ידי המאמינים בכוחו וקדושתו של הצדיק הקבור שם. קיימים קברי צדיקים קדומים בארץ ישראל הם כמו קברי האבות במערת המכפלה, קבר רחל, קבר רבי שמעון בר יוחאי בהר מירון ועוד. קברי צדיקים מהעת החדשה נמצאים בישראל ובחו"ל ומושכים עשרות אלפי מבקרים מדי שנה. אנשי הלכה רבים, ואנשי דת רציונליסטים לאורך ההיסטוריה, הביעו התנגדות למוסד זה של עלייה לקברם של צדיקים. היו שחששו מגלישה לעבודה זרה או דרישה אל המתים, על ידי הפיכת הצדיק למטרת התפילה, והיו אף שהצביעו על תופעות כאלה שהתרחשו בפועל. היו שראו בכך חלק מאמונות מאגיות אחרות, שהתורה באופן כללי שוללת לדעתם. אחרים הצביעו על כך שעל פי ההלכה קברים, גם של צדיקים, מטמאים, וראו בכך ביטוי רעיוני לכך שיש להתרחק מן המתים.
לפי יובל נח הררי, הקדושים בדתות המונותיאיסטיות פותרים קושי פסיכולוגי של פניה ישירה לאל. בפוליתאיזם יש ריבוי אלים קטנים, וניתן לפנות בתפילה לאל זה או אחר בבקשה לסיוע בתחום אחריות כלשהו - בפרנסה, בבריאות, בחיי הנישואין וכו'. במונותאיזם, היות שהאל הוא נורא וכל יכול, הוא גם מרוחק - ולכן יש בעיה למאמין להטריד אותו בתפילה עם בקשות קטנות ואישיות. פניה אל הקדושים בצורה ישירה או בבקשה שיעמדו לימינו של המאמין ויבקשו מהאל את חסדו, מאפשרת למאמין לבקש בקשות אישיות בצורה אינטימית יותר.

במחקר

מחקרים שונים ניסו לאמוד על יכולתה של תפילה להשפיע על המציאות, ובמקרים הבולטים ביותר בחנו המחקרים את השפעתה של התפילה על תחום הבריאות, המזוהה עם ניסיונות תפילה רבים בתקווה להחיש החלמה ממחלה או פגיעה. 
מחקרי מטא-אנליזה שבוצעו בעשור הראשון של המאה ה-21 הראו שלתפילות אין השפעה או שיש להן השפעה פוטנציאלית קטנה, לחיוב או לשלילה. לדוגמה מחקר מטא-אנליזה משנת 2006 שסקר 14 מחקרים קודמים הסיק כי "לא ניתן להבחין בהשפעה". מחקר מטא-אנליזה נוסף משנת 2007 מצא כי השפעות התפילה אינן חד-משמעיות. ב-7 מתוך 17 מחקרים שנסקרו הייתה השפעתה של התפילה על הבריאות קטנה אבל ניכרת, אבל רוב המחקרים שהיו בעלי הקפדה על מתודה מדעית לא הניבו תוצאות משמעותיות. מספר מחקרים הצביעו על סיבוכים רפואיים בקבוצות של מטופלים שהתפללו עבורם, בהשוואה לקבוצות מטופלים שלא התפללו עבורם. 
בשנת 2006 נערך מחקר המכונה "מחקר התפילה הגדול" או "מחקר התפילה של קרן טמפלטון", שנוהל על ידי הרברט בנסון , והיה הניסוי המבוקר הגדול והרציני ביותר שבדק אפקטיביות של תפילה עד אז. המחקר בדק מעל 1800 מטופלים  שעברו ניתוח מעקפים בשישה בתי חולים. תוך שימוש בפרוטוקול סמיות כפולה, חולקו החולים לשלוש קבוצות. הנבדקים בקבוצה 1 השתתפו בניסוי וקבוצת הבקרה הייתה קבוצה 2. למטופלים בקבוצות אלה נמסר כי ייתכן ויתפללו למען בריאותם. רק מטופלים בקבוצה 1 באמת זכו לתפילות לשלומם. קבוצה 3 הייתה קבוצת בקרה להשפעה פסיכו-סומטית אפשרית (כדי לנטרל את ההשפעה שיש להרגשת המטופל שיודע שמתפללים עבורו).  למשתפי קבוצה זו נאמר שיתפללו עבורם ואכן התפללו עבורם. 
בניגוד לחלק ממחקרים דומים אחרים, המחקר שאף לבצע סטנדרטיזציה של שיטת המחקר, ולשם סמיות המטופלים לא ניתנו למתפללים שמותיהם המלאים של המטופלים אלא רק שמותיהם הפרטיים לצד האות הראשונה של שם המשפחה. לבריאות המטופלים התפללו קתולים וכן מאמינים של New Thought church . הם נתבקשו להתפלל לפי המקובל אצלם, אבל להוסיף את המשפט האחיד, "להצלחת הניתוח, עם החלמה מהירה ובריאה וללא סיבוכים". סיבוכים מהניתוח התרחשו בקרב 52% מאלו שהתפללו עבורם בקבוצה 1. בקרב 51% בקרב קבוצה 2 - אלו שלא התפללו עבורם ו-59% בקרב קבוצה 3 - אלו שידעו שיתפללו עבורם. לא היו הבדלים משמעותיים בסיבוכים גדולים או באחוזי התמותה בתום 30 יום מהניתוח. ריצ'רד דוקינס התייחס לניסוי והעלה השארה כי ייתכן שהיו יותר סיבוכים בקרב מי שידעו שמתפללים עבורם בגלל לחץ גדול יותר לעמוד בצפייה של המתפללים, או בגלל שהדבר עורר בהם את המחשבה "ייתכן שאני חולה עד כדי כך שמתפללים עבורי", וזה יצר לחץ שגרם הרעה בסיבוכים.