google/wiki40b huggingface dataset:
שלמה קווטש

ביוגרפיה

נולד בניקולשבורג לאביו דוד, שהיה למדן, ונשלח לישיבה המקומית בה הפך לתלמידו המובהק של האב"ד הרב מרדכי בנט. בגיל 29 התמנה לרב העיירה פיזלינג. עם מות הרב בנט התמודד על ירושת משרתו כרב הראשי והוא בן מעט יותר משלושים, אך נדחה לטובת הרב נחום טרייביטש. הוא קיבל הצעה לכהן באונגאריש ברוד, אך מיאן.
ב-1832, עבר לכהן בלייפניק, אחת הקהילות הגדולות בחבל, בה נותר עשרים ושלוש שנים. ב-1845 התפרסם מכתב התנגדות בספר "תורת הקנאות" נגד ועידות הרפורמים. באותה שנה הסכים לרפורמה מסוימת בבית-הכנסת בלייפניק: לאחר שהציבור ביקש להעביר את הבימה לקדמת הבניין במקום שתעמוד במרכזו, לא מצא איסור נגד ואישר את השינוי. באותן שנים ניבע במוראביה פילוג קשה בין גורמים מודרניסטים, עליהם נמנו גם רבנים מתקדמים דוגמת צבי הירש פאסל, לבין השמרנים שהרב קווטש היה נציגם המובהק. הוא היה מוכר כאחד מגדולי תלמידי החכמים במוראביה, והתכתב בין היתר עם הרבנים יהודה אסאד ומשה שיק.
ב-1842 מת הרב טרייביטש ונפתחה ההתמודדות על ירושתו. הרב קווטש היה מועמדם הבולט של האדוקים המסורתיים. הקיטוב בין המחנות במוראביה מנע מנציגי מי מהם להיבחר, ולאחר ארבע שנים התקבלה פה אחד הצעתם של פרנסי ניקלשבורג למנות רב מן החוץ, את רש"ר הירש. אף שנאלץ לקבלו, הרב קווטש (יחד עם מרבית הרבנים השמרנים) תיעב את הרב הירש, שהיה מודרני מאוד ובעל ידע תורני מועט יחסית, וזלזל בו בפומבי ובבוטות במשך שנותיו במשרה. הוא כינה אותו "עם הארץ", סירב לבקרו, לעג לו שהוא "משורר ולא רב" וכן הלאה. במקביל, הרבה באותה עת לקרוא ספרות יפה גרמנית כדי לשפר את שליטתו בשפה, כך שיוכל לשאת בה דרשות בלשון צחות; דרשות לועזיות סדירות היו חידוש שתבע הקהל המשכיל, ויכולתו של הרב הירש לשאתן הייתה יתרון חשוב עבורו. על אף שהרב קווטש שקד על כך, מבטאו היהודי הכבד היה לו למכשול והוא לא צלח בדרשותיו. חרף התנגדותו הקשה לרב הראשי, חתם הרב קווטש בעד הצעת הרב הירש לרפורמה אחידה בסדרי בתי-הכנסת בחבל.
ב-1851 מאס הרב הירש בהתנגדות הכבדה מהגורמים השמרניים והתפטר. הרב קווטש דווקא ניסה לשכנעו להישאר, ללא הצלחה. הרשויות, בתמיכה מקהילת פרוסניץ רבת-ההשפעה, שקלו לבטל בכלל את תפקיד הרב הראשי, קיצצו את השכר ומינו בינתיים רק מחליף זמני. למרות הפגיעה בסמכות וביוקרה של המשרה, ב-27 במאי 1855 נבחר הרב קווטש לבסוף לתפקיד, וקיבל יחד עמו את ראשות הישיבה העירונית, הגדולה במוראביה. הוא כיהן מעט יותר מחצי שנה לפני מותו, ואז בוטלה משרת הרב הראשי וישיבת ניקלשבורג נסגרה.
שו"ת "חכמת שלמה" פרי עטו התפרסם בתוך ספר "הר המור" שיצא בתרכ"ב.
דלתות מסתובבות

פסקול

מתוך הפסקול זכה להצלחה השיר "Turn Back Time" של להקת הדאנס-פופ הסקנדינבית "אקווה". הוא הגיע ישירות למקום הראשון במצעד הפזמונים הבריטי, ולמקום ה-18 במצעד "בילבורד טופ 40" בארצות הברית. הקליפ שליווה את יציאת הסינגל כלל קטעים מתוך הסרט, שרבים מהם צולמו ברציף 5 הנטוש בתחנת הטיוב של השכונה הלונדונית הולבורן.
הזמרת הבריטית דיידו תרמה לפסקול של הסרט את השיר "Thank You", אך השיר הפך ללהיט רק כעבור 3 שנים, לאחר שהראפר אמינם בחר להשתמש בבית הראשון של השיר בשירו "Stan", לאחר שראה פרסומת לסרט, שבה הושמע השיר.
לב של דיו

עלילה

מורטימר (מו) פולקהארט הוא כורך ספרים בעל יכולת מיוחדת - כאשר הוא מקריא ספר בקול רם הוא מעורר לחיים דמויות מתוך הספר. עם זאת, אין לו שליטה על מה שיוצא מהספר או נכנס אליו.
לילה אחד מו מקריא לבתו מגי ולאשתו טרזה ספר בשם "לב של דיו", ובטעות מקריא את אשתו לתוך הספר ומוציא ממנו מספר דמויות: הרודן המרושע קפריקורן, עוזרו הנאמן באסטה ולהטוטן אש בשם אצבע-אבק הנושא עמו דלק בשם גווין.
תשע שנים לאחר מכן מגיע אצבע-אבק לביתו של מו על מנת להזהיר אותו שקפריקורן ואנשיו באים ללכוד אותו ואת הספר "לב של דיו". למחרת מודיע מו למגי בתו אוהבת הספרים, שהם נוסעים לבקר את אלינור, דודתה של אימה תרזה ואוהבת ספרים מושבעת. מגי תוהה לגבי סיבת העזיבה החפוזה, לאור ציתותה בלילה הקודם לשיחתם של מו ואצבע-אבק, אך מו מסרב להרחיב בעניין. 
כאשר הם מתארחים אצל אלינור, אצבע-אבק מעלה הופעה של להטוטי אש ובזמן הופעתו קפריקורן ואנשיו שובים את מו וגונבים את הספר שהם חושבים שהוא "לב של דיו". מגי מגלה שאביה נשבה ושאלינור הסתירה את הספר האמיתי. מגי, אלינור ואצבע-אבק נוסעים אל כפרו של קפריקורן עם הספר הנכון במטרה לחלץ את אביה. אצבע-אבק בוגד בהם כאשר הם מגיעים לכפר של קפריקורן ומסגיר אותם כיוון שקפריקורן הבטיח לו שידאג להחזירו לספר. מו נאלץ להקריא לשוביו אוצרות מתוך ספרים לאחר שהם מאיימים על מגי בתו, ובאחת ההקראות מתוך הספר "סיפורי אלף לילה ולילה", הוא מקריא נער בשם פאריד, שהופך להיות שוליה של אצבע-אבק.
קפריקורן שורף את כל העותקים של "לב של דיו" אשר ברשותו בניגוד להבטחתו לאצבע-אבק, מלבד עותק יחיד אחרון. אצבע-אבק הנבגד מבריח את החבורה מכפרו של קפריקורן. אלינור מאתרת עבור מו את פנוליו, מחבר הספר "לב של דיו", כדי שיברר אם נותר לו עותק. כשאלינור חוזרת לביתה היא מגלה שכל ספריה נשרפו; אלינור המיואשת והמדוכדכת פונה חזרה לכיוונו של מו.
מו ומגי מגיעים לפנוליו ומגלים שהעותק שהיה לו נגנב. פנוליו מרותק לשמוע על דמויותיו ומזכיר בדרך אגב שאצבע אבק ימות בספר על ידי אחד מאנשיו של קפריקורן בגלל גווין, הדלק שלו. מגי מרחמת על אצבע אבק. היא פולטת את המידע מולו ואומרת לו שעליו לשמוח שהוא לא בספר. אצבע אבק ממשיך לרצות לחזור לספר אף על פי כן. מו, מגי ופנוליו נחטפים שוב על ידי אנשיו של קפריקורן. בזמן שהם כלואים, מגי מגלה שגם לה יש יכולת להקריא ולהוציא דמויות מתוך ספרים. באסטה מגלה זאת וקפריקורן מחליט שמגי תקריא את הצל, התליין של קפריקורן מתוך "לב של דיו".
מו, אלינור, פאריד ואצבע-אבק מנסים לחלץ את מגי. מגי בינתיים מוצאת משרתת אילמת והיא מאמינה שזו אימה, שהוקראה והועלתה מתוך "לב של דיו" על ידי דאריוס, אדם בעל יכולת להעלות דמויות מספרים אך בעוצמה חלשה יותר מזו של מגי ומו. פנוליו כותב על דף תחליף לתיאור של הצל שגורם לו להרוג את קפריקורן ואת רוב אנשיו במקום אצבע אבק, המשרתת האילמת ובאסטה שהיו אמורים לההרג. באסטה ומורטולה, אימו של קפריקורן, נמלטים מהמקום. במקום הצל שיצא מן הספר, פנוליו נכנס לתוכו.
בסוף הספר, מו, מגי, רזה אימה של מגי (המשרתת האילמת), דאריוס ואלינור הולכים לגור בבית של אלינור. אצבע-אבק בורח עם העותק היחיד של "לב של דיו", כדי למצוא מישהו שיקריא אותו חזרה לשם, ופאריד מתלווה אליו.
חוג סופי באופן חלש

בתורת החוגים, חוג נקרא סופי באופן חלש (Weakly Finite) אם כל מטריצה ריבועית מעליו שהפיכה מימין היא גם הפיכה משמאל. תכונה זו חזקה יותר מהיותו של החוג בעל מספר בסיס קבוע. משפחות מוכרות ורחבות של חוגים מקיימות את התכונה.

הגדרה

יהי  חוג. נאמר ש- הוא סופי באופן חלש מסדר  אם לכל שתי מטריצות ריבועיות  עם רכיבים מ- המקיימות , מתקיים גם .
החוג נקרא סופי באופן חלש אם הוא סופי באופן חלש מסדר  לכל  טבעי.
אם חוג  איננו סופי באופן חלש, ניתן להגדיר אידיאל  הנוצר על ידי רכיבי כל המטריצות מהצורה  עבור  מטריצות כך ש-, ולהביט בחוג המנה . על תהליך זה ניתן לחזור לכל סודר  ולקבל את האידיאלים , ואם התהליך מסתיים אומרים שהחוג נהפך לחוג סופי באופן חלש.

מבנה

חוג סופי באופן חלש מסדר 1 נקרא חוג סופי-דדקינד. חוג שאינו סופי-דדקינד מכיל מערכת אידמפוטנטים אורתוגונלית אינסופית: אם  אך , האיברים מהצורה  מהווים מערכת אידמפוטנטים אורתוגונלית. 
ניתן לנסח את התנאי להיותו של חוג סופי באופן חלש בעזרת סדרה מדויקת של מודולים - אם  כך ש-, הסדרה הבאה מתפצלת:
כאשר  הוא הגרעין. הסדרה אכן מתפצלת משום שיש להעתקה  הפכית . מודול פרויקטיבי  נקרא טריוויאלי באופן יציב מסדר  (stably trivial) אם יש סדרה כלעיל שמפצלת, או בשקילות  או בשקילות נוספת . אם כן,  הוא סופי באופן חלש אם ורק אם המודול היחיד שטריוויאלי באופן יציב (מסדר כלשהו) הוא אפס.
כל חוג קומוטטיבי, חוג ארטיני וחוג נתרי הם סופיים באופן חלש. כל תת-חוג של חוג סופי באופן חלש גם הוא סופי באופן חלש; אם תמונה של חוג היא חוג סופי באופן חלש, כך גם החוג עצמו.
כל חוג סופי באופן חלש הוא בעל מספר בסיס קבוע. לכן כל דוגמה לחוג שאיננו בעל מספר בסיס היא גם דוגמה לחוג שאיננו סופי באופן חלש; הדוגמה המוכרת היא חוג אנדומורפיזמים מעל מרחב וקטורי אינסוף-ממדי. בנוגע לכיוון ההפוך, למשל חוג האפס הוא סופי באופן חלש אך איננו בעל מספר בסיס; דוגמאות מעניינות יותר הוצגו על ידי Cohn.
Malcolmson הוכיח שתהליך הפיכת חוג לחוג סופי באופן חלש (על ידי חילוק באידיאל  כלעיל) מסתיים אחרי פעם אחת - כלומר, החוג  הוא כבר סופי באופן חלש. Malcolmson השתמש באידיאל העקבה (trace ideal) , והרים מודולים טריוויאליים באופן יציב מהמנה  אל . הוא גם הראה שכל הומומורפיזם מ- אל חוג סופי באופן חלש עובר דרך מנות מהצורה , כאשר  - אידיאל העקבה של סכום כל המודולים הטריוויאליים באופן יציב מעל , ולבסוף הוכיח ש- (כאשר ) הוא חוג סופי חלש.
דגל אורוגוואי

דגלים רשמיים נוספים

אורוגוואי היא ייחודית בין מדינות העולם בכך שיש לה שלושה "דגלי מולדת" (Banderas Patrias) בעלי מעמד רשמי בו זמנית. יחד עם הדגל הלאומי המתואר לעיל מונפים גם דגל ארטיגאס ודגל טריינטה אי טרס (השלושים ושלושה) בחגיגות לאומיות ועל בנייני הממשל ובתי הספר
דגל ארטגיאס הוא מחווה לזכרו של הגיבור הלאומי חוסה חרוַאסיו ארטיגַס. דגל השלושים השלושה, שבמרכזו המוטו הלאומי "חירות או מוות", Libertad o Muerte, מונף לזכרם של שלושים ושלושה הלוחמים שהגיעו ב-1825 בספינה מארגנטינה, ופתחו את המערכה לשחרור אורוגוואי מן הכיבוש הברזילאי.
זעם ותהילה

הפקת הסרט

זהו סרטו החמישי של אבי נשר ובו שחזור עלילותיו של התא הירושלמי של הלח"י במהלך חודש מרץ 1942, זמן קצר לאחר רצח יאיר בידי הבולשת הבריטית. צילומי הסרט נערכו בין ינואר למאי 1984
התסריט נכתב לאחר ראיונות עם לוחמי לח"י ובעיקר דוד שומרון ואנשל שפילמן. גם יצחק שמיר שותף בהתיעצויות. שוחזרו אירועים אמיתיים כמו חלוקת כרוזים, חטיפת ורצח אלכס רובוביץ, משפט צבאי והוצאה להורג בתלייה, שידור מחתרתי, ניסיון להתנקש במפקד בריטי ועוד.
הסרט עורר מחלוקת גדולה בישראל של ראשית מלחמת לבנון (נשר הואשם במתן לגיטימציה לטרור פלשתינאי), אך לעומת זאת הסרט זכה להכרה והוקרה בפסטיבלי סרטים ברחבי העולם ובעיני מבקרים ואנשי קולנוע בארצות הברית נחשב לאחד מסרטי הפעולה המסוגננים ביותר שנעשו אי פעם. בעת הפקת הסרט נפצע ג'וליאנו מר מרסיס של כדור סרק, הבמאי אבי נשר החליף את מקומו של ג'וליאנו מר הפצוע בצילומי סצנת פיצוץ בניין הבולשת. כעבור כמה חודשים צלמו את צילומי התקריב לסצנה.

תקציר העלילה

הסרט מתחיל בשידור מחתרתי של לח"י על ידי דפנה (חנה אזולאי הספרי) מתוך חדר מחתרתי בירושלים בו נמצאים גם מפקד הסניף הירושלמי, מלניק (יגאל נאור), וכותב התשדירים סלונים (ליאור נחמן).
התאריך הוא 14 במרץ 1942, כחודש לאחר רציחתו של אברהם שטרן. מפקדת לח"י שולחת לירושלים את אדי "הקצב" (ג'וליאנו מר), לוחם ללא חת כדי לעורר את הסניף "המנומנם" ולבצע התנקשות במפקד הבריטי בירושלים.
בין הלוחמים בסניף נמצא גם נח קפלן (רוני פינקוביץ), בוגר תיכון בן 19. הוא מאוהב בחברתו מהתיכון, אנג'לה ששון (רונה פריד). רוני מגיע לנשף ריקודים בו משתתפים גם חיילים בריטים. אנג'לה מציגה את נח לאביה (ז'אק כהן) ולאמה (גבי אלדור) אך הם מסתייגים מיחסיה עם נח.
הבריטים עוצרים את שמעון רובוביץ (יהלי ברגמן) בעת חלוקת כרוזים. הוא מעונה למוות בידי החוקר גרווין (ג'ון פיליפס) אך לא מוסר את שמות חבריו.
אדי מתכנן התנקשות בחיי המפקד הבריטי. את חמר הנפץ מכין "פינוקיו" (טוביה גלבר) והוא אמור להתפוצץ בעת כניסת מכונית המפקד לבסיס המבוצר. חומר הנפץ לא מתפוצץ והלוחם אלכס (דודו יפת) פותח באש ולאחריו שאר המתקיפים. הבריטים פותחים באש עזה ופוגעים באלכס. הלוחמים נסוגים עם הפצוע אך מקום מחבואם מתגלה על ידי הלשנה. הבריטים חשים למקום ותופשים את אלכס. הוא מועמד לדין, נושא נאום נגד השלטון הבריטי ומועלה לגרדום בנוכחות רב. פינוקיו מצליח לברוח לדירתה של חברתו יעל (סיגל כהן) המטפלת בו ומעודדת אותו.
נח ואנג'לה נישאים במחתרת ומסתירים זאת מהוריה. לבסוף מחליט אביה למכור את מפעלו בארץ ולהגר לארצות הברית ואנג'לה מודיעה לנח שעליה להצטרף אליהם.
אדי מתכן התקפה על הבסיס הבריטי על ידי הכנסת מכונית תופת ובה לוחמי לח"י לבושים כחיילים בריטיים. הם מצליחים להחדיר את המכונית אך הבריטים מגלים זאת. מתפתח קרב קשה שבו נהרג אדי וכל תוקפי הלח"י פרט לנח שמצליח לברוח. המכונית מתפוצצת וזורעת הרס רב.
נח נתפס לאחר ששה שבועות, נדון למאסר עולם ומשוחרר עם הקמת המדינה.
ניקיון

ניקיון הוא מצב של היעדר לִכְלוּך, ובפרט אבק, כתמים, ריח רע ופסולת. לניקיון חשיבות בריאותית. פעולת הניקיון היא פעילות-חיים המסווגת כטיפול עצמי.

ניקיון כעבודה

העבודה בניקיון היא אחד מענפי הכלכלה הנפוצים ונמנית עם העבודות הבלתי-מקצועיות השכיחות בשוק התעסוקה בכל רחבי העולם המערבי. עבודת הניקיון כוללת פעולות שלמזמין העבודה אין די זמן לבצען, או שאינו מעוניין לבצען, או שאינו יכול בשל מגבלה גופנית - ובהן ניקוי של הבית, המשרד או חדר המדרגות בבניין משותף; רחיצת מכונית בתחנת דלק, שטיפת כלים במסעדה, ניקוי חלונות של גורדי-שחקים בשיטת "סנפלינג", ניקוי רחובות, ורחיצה גופנית של מטופלים שאינם כשירים לדאוג לעצמם - ראו סיעוד.
בחברות מודרניות רבות, מרבית העוסקים בניקיון הם נשים או אנשים ממעמד חברתי נמוך. בישראל רבים מעובדי הניקיון מועסקים כעובדי קבלן, אך ההסתדרות חותרת להעברתם להעסקה ישירה.
דלאטין

יהודי דלאטין

עד המאה ה-18 השתייכו יהודי העיירה לקהילת נדבורנה הסמוכה, ולאחר מכן קיימו קהילה עצמאית. במהלך מלחמת העולם הראשונה נהרסה העיירה, ורבים מיהודיה עזבו אותה, ומצבם הכלכלי של הנותרים בה הורע.
בין מלחמות העולם התקיימה בעיירה פעילות ציונית ענפה, ובמסגרתה פעלו במקום קיבוצי הכשרה של תנועות נוער. כמו כן, פעלו בעיירה בית ספר עברי ומוסדות דת, תרבות וספורט יהודיים. בתקופה זו נמנו בעיירה קרוב ל-1,600 יהודים, למעלה מרבע מתושביה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, הגיעו לעיירה פליטים יהודים ממערב פולין. עד כניסת הצבא האדום ליישוב, סבלו יהודיו מהתנכלויות מצד שכניהם האוקראינים. בתקופה הסובייטית הולאמו המפעלים בעיירה, וקבוצת פליטים יהודים בה גורשה לפנים ברית המועצות.

בשואה

ב-1 ביולי 1941 נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ובו ביום החלו אוקראינים להתעלל ביהודי המקום. עד מהרה הוטלו על יהודי העיירה גזירות שונות, ובהן הגבלות תנועה, חובת ענידת סרט זרוע וחובת ביצוע עבודות כפייה.
בראש היודנרט שהוקם בעיירה מונה מרדכי טירקל. הלה נזכר כמי שלא ציית לכל דרישות הגרמנים, ובשלב מסוים אף נמלט מהעיירה. עבור החזרתו, אסרו הגרמנים כ-600 יהודים בעיירה כבני ערובה, וכשנתפס, נרצח במקום, ובמקומו מונה יעקב ולדהורן. מסתיו 1941 העבירו הגרמנים יהודים מהעיירה למחנות עבודה בסביבתה.
ב-16 באוקטובר 1941 הוצאו יהודי העיירה מבתיהם, וכ-1,950 מהם נרצחו בבורות בקרבת היישוב. מקרב היהודים שנותרו בעיירה, היו שניסו להימלט ממנה לעבר הונגריה, אך רובם נתפסו, ונרצחו. מספטמבר 1942 ועד ראשית 1943 הועברו אחרוני היהודים בעיירה לאיוונו-פרנקיבסק, שם נרצחו באתר טחנת רודולף.
קתרינה מסיינה

קורות חיים

קתרינה נולדה בסיינה ב-25 במרץ 1347. אביה יאקופו בנינקזה (באיטלקית Benincasa) היה שייך למעמד הבינוני הנמוך והתפרנס מעסק של צביעת בדים. אמה לאפה לבית פיאג'נטי (באיטלקית Piagenti), לפי חלק מהמקורות, הייתה בתו של משורר מקומי. קתרינה הייתה הצאצא ה-23 של הוריה. רבים מאחיה נספו במגפה השחורה שהשתוללה באותה שנה.
בשנת 1366 בעקבות חזיון, החלה בפעילות של עזרה לנזקקים ובפעילות פוליטית (ראה להלן). כך החלו שנים של נדודים ומסעות בשליחויות מדיניות. בקיץ 1378 הייתה לה תקופת רגיעה קצרה אותה בילתה בסיינה עירה. בתקופה זו כתבה את ספרה "דו-שיח". בנובמבר של אותה שנה הוזמנה לרומא על ידי האפיפיור אורבנוס השישי. שם חיה עד מותה ב-29 באפריל 1380.
גופה של קתרינה קבור בכנסיית סנטה מריה סופרה מינרווה ברומא. ראשה הופרד מגופה וקבור בכנסיית סן דומניקו בסיינה.
קורות חייה נרשמו על ידי רימונדו מקפואה, שהיה היועץ שמונה לה בנעוריה על ידי המסדר הדומיניקני וגם הכומר המוודה שלה. הם נכללו ב-Legenda major.

קתרינה המיסטיקאית

מגיל צעיר נטתה לחיי סיגוף חמורים והגיעה להתעלויות אקסטטיות ולחזיונות דתיים. לדבריה כבר בגיל חמש או שש היה חזיונה הראשון בו ישו חייך אליה ונתן לה את ברכתו, היא הייתה באקסטזה. בגיל 18 זכתה בחותם פצעי ישו (סטיגמטה), שבמענה לתפילתה לא הופיעו על גופה במהלך חייה. בגיל 19 חוותה מה שהיא כינתה "נישואין מיסטיים" עם ישו, שהורה לה לחדול מחיי התבודדות ולהתחיל בפעולה ציבורית של עזרה לעניים ולחולים.

פעילותה המדינית

פעילות הצדקה שלה, סגפנותה וחזיונותיה שנודעו ברבים יצרו סביבה חוג של מעריצים ותומכים, נשים וגברים, איתם נדדה בצפון ומרכז איטליה והטיפה לטיהור הכנסייה. החל מ-1370 הייתה מעורבת בפוליטיקה של הכנסייה והערים האיטלקיות. שאיפתה הייתה להביא לשלום בין ערי המדינה של איטליה ובינן לבין האפיפיור, שישב באביניון, ולהבריא את הכנסייה. באותה תקופה החלה בכתיבת אגרותיה לבכירי הכנסייה ולמנהיגים המדיניים של ערי איטליה. היא שלחה לאפיפיור גרגוריוס האחד עשר אגרת בו הביעה את הזדעזעותה ממעשי האכזריות והרצח ששכירי חרב מטעמו ביצעו באיטליה. ב-1376  יצאה לאוויניון בשליחות פירנצה על מנת להביא לפיוס בין העיר לבין האפיפיור. השליחות אמנם נכשלה אולם הייתה לה השפעה רבה על החלטתו של גרגוריוס האחד עשר, בהמשך אותה שנה, לחזור לרומא. בתחילת 1378 נשלחה על ידי האפיפיור לפירנצה במאמץ נוסף להביא לפיוס בין העיר לאפיפיור, גם ניסיון זה נכשל. במהלך שהותה בפירנצה נעשה ניסיון להתנקש בחייה. בקיץ נבחר אפיפיור חדש והושגה הבנה בין פירנצה לאפיפיור. בספטמבר אותה שנה כשפרץ הקרע המערבי הגדול תמכה קתרינה באפיפיור האיטלקי אורבנוס השישי. כנגד האנטי-אפיפיור קלמנס השביעי. פעולתה המדינית האחרונה, ממש על ערש דווי, הייתה הפיוס בין האפיפיור לבין הרפובליקה של פירנצה.

כתביה

החיבור "דו-שיח" Dialogo, אוסף של קרוב ל-400 אגרות, וסדרה של תפילות. הגותה הושפעה במידה רבה מאוגוסטינוס, ברנאר מקלרבו ותומאס אקווינס. כתביה נכתבו בניב הפלורנטיני והם נמנים עם הכתבים הקלסיים של הספרות האיטלקית המוקדמת.

תהליך הקדשתה

כבר בחייה הייתה קתרינה לדמות נערצת בכל איטליה. ב-1461 הוכרזה כקדושה על ידי האפיפיור פיוס השני. ב-1939 הוכרזה על ידי האפיפיור פיוס השנים עשר יחד עם פרנציסקוס מאסיזי כקדושה הפטרונית של איטליה,  ב-1970 הוכרזה כדוקטור של הכנסייה הקתולית, אחת משתי הנשים הראשונות שזכו לתואר זה. ב-1999 הוכרזה על ידי האפיפיור יוחנן פאולוס השני כקדושה הפטרונית של אירופה, יחד עם אדית שטיין היהודיה ובריגיטה משוודיה.
הכנסייה הקתולית חוגגת את יום קתרינה מסיינה ב-29 באפריל. הכנסייה האנגליקנית מציינת את יום הקדוש שלה ב-6 באפריל.
פייר שאייה

פייר שאייה (בצרפתית: Pierre Chaillet; ‏1900, סיי-מזייר  שבאזור פראנש-קונטה ‏- 1972, ליון) היה כומר, אב ישועי, מורה, איש המחתרת הצרפתית וחסיד אומות העולם מצרפת.

קורות חיים

שאייה נולד למשפחת איכרים אדוקה. הוא התחנך במספר מוסדות לימוד במספר יישובים באזור פראנש-קונטה, בהם בזנסון. בשנת 1922 הצטרף למסדר ישועי והוסמך לכמורה בשנת 1931. בשנת 1937 נשבע אמונים לכנסייה הראשית של המסדר הישועי . הוא הגיע לאוסטריה ובשנת 1939, לאחר האנשלוס של 1938, היה עד לעליית הנאציזם שם. פעילותו משכה את תשומת לבו של הגסטפו ומאז היה נתון במעקב.

פעילותו בתקופת השואה

פייר שאייה התגורר בליון והניע קתולים לסייע לאסירי מחנות ריכוז בדרום צרפת. בין שותפיו להצלה היה האב הפרוטסטנטי רולאן דה פורי. שאייה פעל כך לאחר שנוכח לדעת כי ארגונים פרוטסטנטיים ויהודיים פועלים יותר למען אסירים אלה. בשנת 1941 יזם שאייה את הקמתו של עיתון מחתרתי בשם "מחברותיו של עד ראייה נוצרי" (Les Cahiers du Témoignage Chrétien). הגיליון הראשון יצא ב-5,000 עותקים. באחת מכותרותיו הראשונות נכתב: "צרפת, היזהרי, פן תאבדי את נשמתך." הגליונות שראו אור ב-1942 יצאו ב-30,000 עותקים, ומהדורה חדשה של הגיליון הראשון יצאה שוב. העיתון דחה את האנטישמיות ואת מדיניותו האנטישמית של משטר וישי. שאייה פיקח על הוצאתו לאור של העיתון. כשלושים חוברות של עיתון זה יצאו במהלך מלחמת העולם השנייה.
שאייה סיפק לפליטים יהודים מסמכי זהות מזויפים וסייע להבריח יהודים לשווייץ. בסוף אוגוסט 1942 סייע בהצלת 108 ילדים יהודים ממחנה ריכוז שהוקם בעיירה וניסייה  שליד ליון, מחנה שממנו נשלחו יהודים למחנות ההשמדה במזרח אירופה. שר הפנים של משטר וישי ציווה על שאייה למסור לו את כתובותיהם של הילדים שהוסתרו. שאייה סירב, וכעונש, נכלא למשך כחודשיים בבית חולים פסיכיאטרי בפריווה , עיר מדרום לליון. 
ב-1943 פשט הגסטפו על משרדי הארגון "ידידות נוצרית" (Amitié Chrétienne) ועצר את כל הנוכחים, בהם שאייה. בעת מעצרו הצליח שאייה לבלוע מספר מסמכים מפלילים שהיו ברשותו. הוא נחקר באלימות אך שוחרר והמשיך בפעילות ההצלה וההסברה שלו לטובת היהודים.
כתביו של שאייה השפיעו על כמרים ואישים רבים נוספים, שהפיצו אותם וסייעו ליהודים לברוח לשווייץ או להסתתר. חלק מאישים אלה הוכרו לימים בתור חסידי אומות העולם, ובהם מריוס ז'וליבה, ז'אן-ז'וזף רוזה, ז'ילבר פרנו ואחרים.

הכרה

בשנת 1981 הוכר שאייה על ידי יד ושם בתור חסיד אומות העולם.
מגדל הקפסולות

המגדל

המגדל הוא בן 13 קומות המורכב מ-140 קפסולות שמתפקדות כדירות ומשרדים עסקיים. המגדל ממוקם באזור גינזה של טוקיו, תוכנן במקור כמלון עסקים עירוני על מנת לספק דיור חסכוני עבור אנשי עסקים העובדים עד מאוחר בטוקיו במהלך השבוע (מלון כמוסות).
כל קפסולה מתאימה לבן אדם אחד בלבד, בגודל 3.8x2.1x2.3 מטר ויש חלון עגול בה. המבנה בנוי בסגנון של תנועת המטבוליזם הארכיטקטוני.
מוזיאון הרצל

היסטוריה

זמן קצר לאחר מותו של הרצל, רכש בנק אנגלו פלשתינה כ-2000 דונם במה שנקרא לימים יער חולדה (וגם יער הרצל) עבור ההנהלה הציונית לצורך הקמת חווה חקלאית ובית גדול למגורי מנהל החווה שהיה אמור לשמש גם כמוזיאון הרצל, אך המוזיאון לא הוקם שם.
רק ב-1960 הוקם מוזיאון הרצל בהר הרצל. במוזיאון המקורי הייתה תצוגה על חייו ופועלו, כולל שיחזור חדר עבודתו בווינה על רהיטיו המקוריים ומסמכים מארכיונו של הרצל, כמו מכתבים שקיבל מאת העסקן הציוני אבא לפין ועוד רבים אחרים. עם השנים הוזנח המוזיאון ונסגר בשנת 2000.
לרגל 100 שנה לפטירתו של הרצל, שופץ ושודרג המוזיאון ונפתח מחדש בשנת 2005 ביוזמת ד"ר דוד בריקסטון. המוזיאון החדש כולל ארבעה מיצגים אורקוליים: אחד על דרכו של הרצל לציונות, השני על פעילותו בפוליטיקה הציונית, השלישי עוסק בחדרו של הרצל והרביעי עוסק בהשוואה בין חזונו של הרצל בספרו אלטנוילנד להישגיה של מדינת ישראל. חדר העבודה המקורי של הרצל משולב אף הוא במוזיאון החדש.
במרכז הרצל נמצא גם מרכז חינוכי ללימודי הציונות על שם ד"ר אריה צימוקי ובצמוד אל המוזיאון נמצא בניין "מדרשת הר הרצל" הנקרא בשם: המרכז החינוכי ע"ש סטלה ואלכסנדר מרגוליס המשמש בתור המרכז הארצי ללימודי נושא הציונות. מוזיאון הרצל שהוקם בסמוך אל בניין מדרשת הר הרצל הסמוך מהווים את: "קמפוס מרכז הרצל" שמוקם במטרה להנציח את פועלו ורעיונו של בנימין זאב הרצל.
מרכז הרצל הוקם ומנוהל על ידי ההסתדרות הציונית העולמית, ארגון שנוסד בידי הרצל עצמו בקונגרס הציוני הראשון, בשיתוף עם ארגונים רבים נוספים.
במוזיאון מתקיימים סיורים מודרכים בהר הרצל בחלקת גדולי האומה, בבית העלמין הצבאי ובאתרים ממלכתיים נוספים. כמו כן המוזיאון מעביר סיורים בירושלים בעקבות ביקורו ההיסטורי של הרצל בעיר בשנת 1889.
העזרה

שימושי העזרה

בלב העזרה ניצב ההיכל שהוא המבנה המרכזי של בית המקדש ובו היו מוצבים הכלים: הארון המנורה השולחן ומזבח הקטורת
ממזרח להיכל ניצב המזבח שעליו היו מקריבים את הקרבנות. בעזרה היו מכינים את הקרבנות להקרבתם על גבי המזבח
העזרה היא המקום היחיד שבו מותר לאכול קודשי קודשים.
כל העזרה הייתה מותרת בשחיטת קודשים קלים אולם בדרך כלל השחיטה נעשתה בבית המטבחיים, והשימוש בכל שטחה היה בעיקר בשחיטת קרבן פסח.
העזרה הייתה המקום של רוב הטקסים והמעמדות שנעשו בבית המקדש כגון שירת הלווים, וברכת כהנים.

עזרת ישראל

שטחה של עזרת ישראל היה השטח שבין הקיר המערבי של עזרת נשים עד עזרת כהנים.
גודלה היה 135 אמות (62 מטר) על 11 אמות (5 מטר).
מקום זה נקרא 'עזרת ישראל' למרות ששימש גם את הכהנים, משום שממקום זה והלאה היו אסורים ישראל להיכנס שלא לצורך.
קדושת עזרת ישראל יתירה על זו של עזרת נשים, שכל הטמאים החייבים בהקרבת קרבן לאחר טבילתם כתנאי להשלמת טהרתם, אסורים להיכנס לשם אף לאחר שטבלו במקווה כל זמן שלא הביאו את קרבנם. ואם נכנסו בשוגג חייבים בהבאת קרבן חטאת, כמו כן ישנה גזרה שבכדי להיכנס לעזרה יש לטבול באותו יום אפילו לטהורים.
הכניסה לעזרת ישראל הייתה דרך שער ניקנור, והיציאה ממנה הייתה דרך אחד הפשפשים (שערים קטנים הסמוכים לשער ניקנור) שניבנו שם.
מצידי שער ניקנור, היו שתי לשכות: הראשונה שהייתה צפונית לשער נקראה "לשכת עושי חביתין", והלשכה השנייה הדרומית קראו "לשכת פינחס המלביש".
בצידה הצפוני של עזרת ישראל שכן חציה של לשכת הגזית אשר חציה השני בלט אל מחוץ לעזרה.
בצידה הדרומי שכנה לשכת המלח שם היה מונח המלח ששימש לצורכי המקדש והכהנים.
בין עזרת ישראל ועזרת כהנים שממערב לה היו "פספסין" (= ראשי קורות שבלטו מהקיר) שנועדו להבדיל בין העזרות ולהזכיר לכל מי שאינו כהן כי הכניסה מכאן ואילך אסורה שלא לצורך.

דוכן הלווים

דוכן הלוויים היה שלוש מדרגות עליהם עמדו הלווים בעת ששרו בבית המקדש, בשעת הקרבת קרבן התמיד, את השיר של אותו היום. במשנה נאמר כי 12 הוא המספר המינימלי של לוויים שעמדו על הדוכן בכל יום.
לכל יום מימות השבוע היה מזמור אחר מהתהילים שהיה שייך לו, מזמורים אלו נאמרים עד היום בתפילת השחר.
תפקיד הלווים היה בעיקר לשורר, לשיר בפה, ואילו הנגינה הייתה יכולה להיעשות גם על ידי הכהנים וישראל
הדוכן היה ממוקם בין עזרת ישראל (העזרה) לעזרת הכוהנים, ופנה לכיוון מערב, אל עבר המזבח וההיכל עצמו.

עזרת כהנים

עזרת כהנים היה שטח של 11 על 135 אמות, ממוקם מערבית לעזרת ישראל.
הכניסה לעזרת כהנים לא הותרה למי שאינם כהנים (ומכאן שמה), אם לא בזמן שביצעו ה'זרים' פעולה הקשורה בקרבנם, כסמיכה, תנופה, או שחיטתו.
יוסף שאול אלישר

ביוגרפיה

נולד בירושלים בפברואר 1867 (י"ז באדר ה'תרכ"ז) לרב חיים משה אלישר, שהיה בנו של הראשון לציון הרב יעקב שאול אלישר, ולוידה בת הראשון לציון הרב רפאל מאיר פאניז'ל.
בצעירותו התחנך בישיבות בירושלים, ואביו שכר לו מורה ללימוד ערבית. בסיום לימודיו נישא לריקה, שהייתה נכדת הרב חיים נסים ברוך, והחל לעסוק במסחר, תוך כדי קביעת עיתים ללימוד תורה בישיבתו של סבו, הרב יעקב שאול אלישר.
בשנת 1907 (ה'תרס"ז) נמנה עם מייסדי שכונת זיכרון משה בירושלים, ובסוף שנת 1908 (ה'תרס"ט) נבחר לעירייה יחד עם דוד ילין ורחמים מזרחי. בשנת 1912 (ה'תרע"ב) מונה על ידי מושל העיר לחבר ההנהלה בקופת היתומים הערבים, ולקח חלק בוועדות שונות מטעם המושל והעירייה.
בחודש ינואר 1912 נבחר לשמש כחבר בוועד העדה הספרדית בירושלים לצד הרבנים אברהם ביג'אג'ו, דוד פאפו, חנניה גבריאל, יוסף מרדכי הלוי ורפאל שלמה לניאדו, אך התפטר לאחר מחלוקת שפרצה בו על תפקיד הרבנות. 
עם תחילת מלחמת העולם הראשונה, נבחר בחודש אוגוסט 1914 יחד עם דוד ילין, אברהם יחזקאל בלום ואברהם אלברט ענתבי כחבר הוועד המשותף של נכבדי העדות לחלוקת סיוע שנשלח מארצות הברית.
בשנת 1923 (ה'תרפ"ג) נבחר שוב לוועד העדה הספרדית בירושלים, ושימש בו כסגן הנשיא עד לשנת 1925 (ה'תרפ"ה), אז נבחר לשמש כנשיא הוועד עד לסוף שנת 1927 (ה'תרפ"ז). כן נמנה עם מקימי בית מושב הזקנים והזקנות הספרדי בירושלים, שם שימש כגבאי המוסד והמפקח על הקמתו.
בשנים בהן פעל בוועד העדה הספרדית, שימש גם כיו"ר החברה קדישא, ופעל לגידור בית העלמין כדי למנוע השתלטות על השטח בידי זרים. כן פעל למען עניי ירושלים, וחיזוק מוסדותיה והקדשותיה של העדה הספרדית.
שימש גם כחבר וועד העיר ליהודי ירושלים, חבר אספת הנבחרים הראשונה וחבר מנהל בבית החולים משגב לדך ובית חינוך עיוורים.
כסוחר נכבד שהיה פעיל בענייני הסוחרים בירושלים, יצר קשרי מסחר עם צרפת ואוסטריה, ושימש כחבר סינדיקט החיטה העירוני לחלוקת חיטים ואספקת לחם לתושבים בעת מלחמה.
הלך לעולמו בירושלים ב-28 ביוני 1948 (כ"א בסיוון ה'תש"ח), ונקבר בבית הקברות בשכונת סנהדריה בעיר.
אחיו היה יצחק שמעיה אלישר, ובנו היה איש הציבור אלעזר אלישר.