google/wiki40b huggingface dataset:
אנטול קרקובסקי

אנטול קרקובסקי (שם מלא: אנטולי נפתלי (טולקה) קרקובסקי) (1924 – 1 בדצמבר 2002) היה רופא עור, פרופסור לדרמטולוגיה, בית הספר לרפואה, אוניברסיטת תל אביב, מנהל מחלקת עור ומחלות מין, בית החולים איכילוב (1967-1988).
מעיסוקו הקליני והמחקרי: פוטוביולוגיה

ביוגרפיה

קרקובסקי נולד לאסתר ואהרן. בוילנה, בליטא. בשנת 1924. לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה למד קרקובסקי בגימנסיה "תושיה"
לאחר הכיבוש הגרמני נכלא עם משפחתו בגיטו. משפחתו של קרקובסקי הושמדה ביער פונאר. בגיטו הצטרף למחתרת של הפ.פ.או (ארגון הפרטיזנים המאוחד) ובהמשך יצא ליערות רודניקי והצטרף לפרטיזנים. קרקובסקי השתייך ל-"יחידה גדוד לניצחון" (זא פוביידו),
בין השנים 1946–1951 קרקובסקי למד רפואה. קרקובסקי התחיל את לימודי הרפואה בוילנה וסיים את לימודיו ב-ז'נבה.
בין השנים 1951–1955 התמחה קרקובסקי במחלות עור ומין במחלקתו של הפרופ' רודולף בר.

במדינת ישראל

בשנת 1955 עלו בני הזוג קרקובסקי למדינת ישראל, ונקלט כרופא עור בכיר במחלקת עור ומחלות מין בניהולו של הפרופ' ליאו אריה ציפרקובסקי בבית חולים תל השומר. גם רעייתו נחמה, נקלטה כרופאה פסיכיאטרית בבית החולים תל-השומר.
בין השנים 1963–1967 כיהן קרקובסקי כסגנו של הפרופ' ליאו אריה ציפרקובסקי בבית החולים תל השומר.
בין השנים 1967–1988 כיהן קרקובסקי כמנהל מחלקת עור ומין בבית החולים הדסה (תל אביב) (המחלקה סיפקה שירותי ייעוץ בתחום הדרמטולוגיה לכל המרכז עירוני ממשלתי בתל אביב) ובסוף שנות ה-70 המחלקה הועברה ל-בית החולים איכילוב
במקביל החל קרקובסקי להרצות בחוג לדרמטולוגיה, בבית הספר לרפואה ע"ש סאקלר, ב-אוניברסיטת תל אביב והגיע לדרגת פרופסור-חבר.
קרקובסקי כיהן כחבר הפקולטה ללימודי המשך ברפואה של אוניברסיטת תל אביב.
קרקובסקי נפטר ב-1 בדצמבר 2002.
מתלמידיו ותלמידותיו: פרופ' שרה ברנר, פרופ' רוני וולף, ד"ר י. קובו, ד"ר ז. רוזנסקי.

משפחה

נחמה, רעייתו של קרקובסקי הייתה רופאה פסיכיאטרית, לזוג נולדה בת. הזוג התגורר ברחוב דובנוב 24 ב-תל אביב.
סבו של קרקובסקי היה הרב מנחם קרקובסקי "המגיד מווילנה", אשר פרסם את הספרים: "ארז הלבנון", "על התורה", "עבודת המלך" (על הרמב"ם)
בן דודו של אביו של קרקובסקי היה הרב יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק מ-בוסטון
את חייו הבוגרים של קרקובסקי ליווה משחק הברידג' שבו הצטיין ואף ייצג את ישראל בתחרויות בינלאומיות.
רנה שרת

רִנָּה שרת (נולדה ב-1928) היא מורה למחול, כוראוגרפית וחוקרת מחול ישראלית.

ביוגרפיה

שרת נולדה בירושלים. ב-1951 סיימה את לימודיה במסלול תרבות הגוף בסמינר הקיבוצים, ובשנים 1953–1956 למדה מחול אפריקאי בניו יורק אצל חלוצת המחקר בתחום, הכוראוגרפית והרקדנית פרל פרימוס  בסטודיו למחול פרימיטיבי. נישאה לעיתונאי יעקב שרת (בנו של ראש הממשלה משה שרת).
ב-1965, לאחר שהות באפריקה, החלה לעבוד ככוראוגרפית בקיבוץ גבעת ברנר. בשנים 1968–1988 הייתה מורה למחול במכון וינגייט. ב-1971 נשלחה לטהרן בהזמנת ממשלת איראן כדי ללמד שם בבית הספר הממלכתי לפולקלור. פעלה עם להקת בת-שבע 2. כתבה את הטקסט ל"תיבת המחול" (1982) ויצרה את הכוראוגרפיה "תמונות במחול" (1983), בשתיהן הנחתה את קטעי הקישור.
בשנים 1988–1991 הייתה מנהלת המדור לריקודי עדות במרכז לתרבות וחינוך של ההסתדרות. בשנים 1991–1993 הייתה המנהלת האמנותית של תיאטרון המחול ענבל, שעם היצירות שיצרה לה נמנות "נמרוד והכתונת" (1972) ו"אגדה בחולות" (1979). בנוסף, יצרה, הפעילה והנחתה סדרת מופעי מחול לתלמידי בתי ספר – תחילה במסגרת התיאטרון לילדים ולנוער, ובהמשך באופן עצמאי בתוכנית בשם "חלון לעולם המחול".
בשנת 1983 הייתה ממייסדי עמותת איגוד הכוריאוגרפים לישראל.
לאחר פרישתה מעולם המחול, היא מקדישה את זמנה לעמותה למורשת משה שרת.
יחזקאל קדמי

יחזקאל קדמי (1951 - כב באלול ה'תשע"ו, 25 בספטמבר 2016) היה משורר ויוצר ישראלי.

ביוגרפיה

קדמי נולד בשכונת מחנה יהודה בירושלים בשנת 1951. בן הזקונים בין תשעה ילדים לאליהו וחביבה שעלו לישראל מצפון עיראק בשנות השלושים של המאה העשרים. בגיל 4, בעידוד אחותו הבכורה שהייתה בת גרעין בקיבוץ צובה, הוחלט כי עדיף לו לגדול בקיבוץ ולא במשפחה הענייה והוא הועבר להתגורר ואומץ על ידי משפחה ממייסדי הקיבוץ. בשנת 1965, בגיל 14, לאחר תקופה מסוימת בה קדמי הנער לא התנהג כנדרש ממנו, החליט הקיבוץ להיפטר ממנו. באחד הבקרים, מזכיר הקיבוץ הסיע את קדמי לירושלים, הוריד אותו מהרכב במרכז העיר והותיר אותו לגורלו ברחובות העיר. משפחתו הביולוגית של קדמי לא יכלה לקלוט אותו וקדמי התגורר מאז ברחובות העיר למשך שנים ארוכות. קדמי תיאר תקופה זו כאחת התקופות הקשות בחייו. הוא נהג להעביר את זמנו בבתי הקברות, שם לטענתו מצא שקט ונחמה. בלילות נהג לישון במרתפים, במפעלים ובבתי קברות. על תקופה זו כתב את הפואמה 'בתי קברות ומתיו הטובים'. בשנת 1968, נהרג אביו בתאונת דרכים ואימו נפטרה זמן קצר לאחר מכן.
בשנותיו האחרונות, התגורר קדמי בדירת חדר של חברת עמידר בשכונת נווה יעקב בירושלים. הוא חזר בתשובה ובנוסף לזמן שהשקיע בשירתו, עסק בתפילה ובלימוד גמרא. ביולי 2014 לקה בלבו, עבר ניתוח לב ומצבו הבריאותי הדרדר. ב-25 בספטמבר 2016 נפטר. הלוויתו התקיימה ב-28 בספטמבר בהר המנוחות בירושלים. על קברו ספדו לו המשוררים פרופ' חביבה פדיה, יוסף עוזר, אלחי סלומון ושכנו הרב אברהם סוויסה.

יצירתו

קדמי נחשף לשירה באחד מימי העצמאות, כאשר שהה במחסן הברזל של אחיו בשכונת תלפיות וראה גזיר עיתון ובו שירו של אורי צבי גרינברג 'בזכות אם ובנה וירושלים'. ברגע זה, הבין קדמי את כוחה של השירה והחל לעסוק בה. את השירים שכתב נהג לשמור בשקיות פלסטיק שנשא עמו. שירתו מאופיינת בחזרתיות מועצמת ובהתייחסות למקורות יהודיים. אחד הסמלים הבולטים בשירתו הוא הלילה שמייצג את המזרחי, השחור, את ישראל השנייה וגם את התקווה. שיריו של קדמי פורסמו במדור הספרות של עיתון הארץ. פרופ' עמיאל אלקלעי כינה את שירתו 'גאונית' ו'אוצר לאומי' [ראה להלן קישורים חיצוניים-  "Ammiel Alcalay"] אולם למרות זאת, זכה קדמי להתעלמות מהממסד הספרותי.
בשנת 1991, יצא לאור ספר שיריו 'רחלה מזרחית אחות לעמוד העיר', בהוצאה פרטית, (תל אביב : הוצאת סער, תשנ"א). קדמי נמנע מלפרסם את יצירותיו בעצמו. מעט מאוד מיצירותיו פורסמו בבימות ספרותיות ביוזמת ידידים. רוב שיריו הם פואמות רחבות הקף, ובעלות פואטיקה ייחודית לו שאינה מתכתבת או משתלבת עם טעם ספרותי מקובל, ייחוד זה הוא גורם נוסף לנבדלותו הספרותית.
בספטמבר 2015 התפרסם מאמר של אלחי סלומון על שירת יחזקאל קדמי בעיתון הארץ, אשר חשף לציבור הרחב את שירתו. בשנים האחרונות לחייו עמל על ספרו השני, אשר טרם ראה אור.ידידו המשורר יוסף עזר עמל על התקנת החומרים. הספר עתיד לראות אור בהוצאת הקיבוץ המאוחד בעריכת אלחי סלומון וחביבה פדיה.
ביוני 2016, קיבל אות הוקרה על תרומתו לשירה במסגרת פסטיבל קואליציית “לבי במזרח”. באותו החודש, התקיים ערב מחווה לשירתו במסגרת פסטיבל השירה ה-19 במטולה.
מיכאל קונפינו

קורות חייו

קונפינו נולד בסופיה, בולגריה, בשנת 1926. בהיותו בן 13 הצטרף לתנועת הנוער הציונית; הוא נמנה עם ראשיה משנת 1945, ובשנת 1948 עלה באמצעותה לישראל. טרם עלייתו הוא החל בלימודיו האקדמיים באוניברסיטת סופיה. לימים הושלמו על ידו לימודים מתקדמים במסגרת האוניברסיטה העברית בירושלים ובאקול פראטיק דה אוטז אטיד בפריז. את לימודי הדוקטורט סיים בהצטיינות יתרה בסורבון, ובמסגרתם עסק בהיסטוריה חקלאית של רוסיה במאה ה-18. במקביל, הוא שימש כשליח עלייה לצפון אפריקה (1951–1953) ולברית המועצות (1960).
בשנת 1959 הצטרף קונפינו לסגל האוניברסיטה העברית בירושלים, ייסד את החוג ללימודים רוסיים ועמד בראשו עד 1969. לאחר מכן החל משנת 1970 הצטרף לאוניברסיטת תל אביב, ייסד בשנת 1971 את המכון לחקר רוסיה ומזרח אירופה ועמד בראשו עד 1977. בשנים 1980–1995 היה קונפינו מופקד הקתדרה לתולדות רוסיה ומזרח אירופה ותרבותם על שם רובין. במהלך השנים הוא שימש גם פרופסור אורח באוניברסיטאות סטנפורד, הרווארד, דיוק, שיקגו ומוסדות נוספים באירופה.
קונפינו התמחה במחקריו בתולדות רוסיה ובבעיותיה החקלאיות של אירופה, במסגרת השוואתית של מבנה החברה תחת שוני המשטרים בין העבר לבין ההווה. במחקריו נידונו גורמי התפתחות וקיפאון בקרב חברה חקלאית וביחס לאצולה ולזרמי האנרכיזם הרוסי. אחד ממחקריו החשובים התמקד ביחסים בין בקונין ונצ'אייב. כמו כן קונפינו פרסם לראשונה תעודות נדירות מתולדות האנרכיזם, כמו למשל חלק מהתכתבותו של פיוטר קרופוטקין.
קונפינו היה חבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים. בשנת 1993 זכה בפרס ישראל להיסטוריה ובשנת 2003 בפרס א.מ.ת.
נפטר בהרצליה בגיל 84.
שארל לנרזאק

עד מלחמת העולם הראשונה

לנרזאק נולד ב-31 ביולי 1852 גוואדלופ. הוא נכנס לאקדמיה הצבאית סן-סיר ב-1869, אולם עם פרוץ מלחמת פרוסיה-צרפת שנה לאחר מכן כבר נשלח לחזית בדרגת לוטננט. לאחר המלחמה שהה בשווייץ, שב לצרפת וסיים את האקול מיליטר ב-1879. לאחר מכן שירת בתוניסיה, ב-1902 קיבל דרגת קולונל והועלה לדרגת בריגדיר גנרל ב-1906, כשקיבל לפיקודו את בריגדת הרגלים ה-43. לאחר מכן קיבל משרה כמרצה באקול מיליטר, הועלה לדרגת גנרל-דיוויזיה ב-1911 ופיקד על הקורפוס ה-11. ב-1914 ירש את ז'וזף גליאני כחבר מועצת המלחמה העליונה וקיבל מינוי חירום של מפקד הארמייה החמישית.

לאחר המלחמה

לנרזאק נותר בפרישה עד תום המלחמה. ביולי 1917 הוכרה תרומתו להצלת המולדת והוענק לו תואר אביר לגיון הכבוד, ב-1924 הועלה למדרגת אביר צלב-גדול של המסדר.
ב-1921 פרסם את ספרו Le Plan de campagne française et le premier mois de la guerre, 2 août-3 septembre 1914 ("תוכנית הקמפיין הצרפתי בחודשים הראשונים של המלחמה: 2 באוגוסט - 3 בספטמבר"). 
במותו, בשנת 1925, נקבר לבקשתו ללא טקס צבאי רשמי.
אראטו

במיתולוגיה היוונית, אראטו ("נעימה") הייתה אחת מתשע המוזות, בנותיו של זאוס, ראש האלים, ממנמוסינה, אלת הזיכרון, ומלוותיו של האל אפולו. אראטו הייתה המוזה הממונה על השירה הלירית, ובפרט על שירת האהבה והשירה הארוטית. היא הייתה גם פטרוניתה של אמנות ההסוואה והחקיינות. על פי רוב היא מתוארת כמחזיקה לירה בידה.
אראטו הרתה לארקאס, בנו של זאוס מהנימפה קליסטו, וילדה לו את אזאן. על שמו של ארקאס קרוי המחוז ארקאדיה ביוון, ובו נמצא המחוז הקטן יותר אזאניה, הקרוי על שם אזאן.
האסטרואיד 62 Erato  שהתגלה ב-1860 על ידי אוטו לסר  ווילהלם פורסטר , נקרא על שמה.
ארנון פרלמן

ארנון פרלמן (נולד ב-16 במאי 1968) הוא איש יחסי ציבור, מגיש טלוויזיה ודירקטור ישראלי. לשעבר יועץ התקשורת של אריאל שרון (2003-2001) בכהונתו כראש ממשלת ישראל וחבר ב"פורום החווה", וכן סגן יו"ר "מעריב החזקות".

ביוגרפיה

פרלמן גדל בחולון, בנם של דן ובלהה פרלמן. בתקופת כהונתו של רוני מילוא כראש עיריית תל אביב שימש פרלמן דובר העירייה. כמו כן שימש רכז הכתבים של עיתון "הארץ" ודובר מרכז השלטון המקומי. הוא ייסד את משרד יחסי הציבור "ארנון פרלמן ושות' בע"מ" ואת חברת "ארנון פרלמן אחזקות בע"מ".
במהלך קמפיין בחירות 1999 שימש ראש צוות הדוברים של אהוד ברק. ביולי 2001 מונה ליועץ התקשורת של ראש ממשלת ישראל אריאל שרון. כמו כן, שימש ראש אגף התקשורת במשרד ראש הממשלה. הוא סיים את תפקידו כיועץ התקשורת של ראש הממשלה בדצמבר 2003, ולאחר מכן הקים את חברת הייעוץ האסטרטגי "פרלמן - ייעוץ אסטרטגי".
בינואר 2004 הצטרף פרלמן לדירקטוריון "מעריב החזקות" כדירקטור מטעם ולדימיר גוסינסקי, שותפה של משפחת נמרודי לשליטה בחברה. ביוני באותה שנה מונה לסגן יו"ר "מעריב החזקות". באפריל 2006 מונה לדירקטור בחברת "נקסטקום".
משנת 2010 עד 2013 הנחה בערוץ הכנסת את התוכנית "הצוללת", תוכנית שעוסקת בייעוץ אסטרטגי לפוליטיקאים ישראלים.
מ-13 בנובמבר 2013 מכהן פרלמן כקונסול הכללי של ישראל בשאנגחאי.
במאי 2013 התחתן עם בת זוגו השחקנית אליענה בקייר. באוגוסט 2013 נולדה לזוג בת ובמאי 2015 נולד לזוג בן.
ויקיפדיה הספרדית

דירוג ומשתמשים

לוויקיפדיה זו יש את כמות המשתמשים השנייה בגודלה לאחר ויקיפדיה האנגלית. עם זאת, היא מדורגת רק במקום ה-9 מבחינת כמות הערכים, מתחת לויקיפדיות בשפות אחרות שמספר הדוברים אותן הוא קטן בהשוואה אליה דוגמת גרמנית, איטלקית, הולנדית או רוסית. מבחינת גודל הערכים, 40 אחוזים מהם בגודל של מעל 2 קילו-בייט, נתון שמדרג אותה במקום השני אחרי ויקיפדיה הגרמנית. נכון לאוקטובר 2012, ויקיפדיה הספרדית מדורגת במקום הרביעי מבחינת כמות העריכות שבה, ומדורגת שלישית מבחינת כמות הצפיות בה. 
העריכות בוויקיפדיה הספרדית מתחלקות לפי החלוקה הבאה: 39.2% מקורם מספרד, 10.7% מארגנטינה, 8.8% מצ'ילה, 8.4% מהולנד, 7% ממקסיקו, 5.1% מוונצואלה, 3.5% מפרו, 3.1% מארצות הברית, 2.7% מקולומביה, 1.3% מאורוגוואי ו-1.1% מגרמניה.
נואל קלארק

ביוגרפיה

קלארק נולד בלונדון. הוא למד תקשורת באוניברסיטת צפון לונדון ואחר כך למד משחק ב"מרכז השחקנים של לונדון". הוא הופיע בתפקיד ויימן נוריס בסדרת הטלוויזיה "Auf Wiedersehen, Pet" בשנים 2002 ועד 2004. בסדרה המחודשת של ה-BBC "דוקטור הו" גילם קלארק את מיקי סמית' בשתי העונות הראשונות (2005 ו-2006). הוא היה השחקן השחור הראשון שהיה מלווה של הדוקטור בפרק "School Reunion" וחזר לגלם את התפקיד ב-2008 בפרק "Journey's End" וב-2010 בפרק "The End of Time". בגרסת האודיו של "דוקטור הו" כיכב קלארק בסדרה "Dalek Empire: The Fearless" שיצאה לאור מספטמבר ועד דצמבר 2007.
תפקידים נוספים שלו בטלוויזיה כוללים הופעות בסדרה "חדר מיון" ובסדרה "Metrosexuality". הוא שיחק על במת התיאטרון וזכה בפרס אוליבייה לשחקן החדש המבטיח ביותר לשנת 2003 על תפקידו במחזה "Where Do We Live" בתיאטרון רויאל קורט.
קלארק כיכב בסרט "Doghouse" בבימויו של ג'ייק וסט ובהפקת "קרנבי פילמס אינטרנשיונל". הסרט צולם בעיקר במידהרסט, עיר קטנה במערב סאסקס, בשטחי בית החולים הישן "המלך אדוארד השביעי". הוא השתתף גם בסרט "סנטוריון" של ניל מארשל בו שיחק בתפקיד חייל בלגיון רומאי.
קריירת הכתיבה של קלארק החלה ב-2005 כשכתב את התסריט לסרט "Kidulthood" שיצא לאקרנים ב-2006. הוא גם ביים וכיכב בסרט ההמשך "Adulthood" שיצא בשנת 2008. קלארק תיאר את עבודת הבימוי של סרטו הראשון "לביים בפעם הראשונה היה בהחלט אתגר ומייגע לפעמים. זו הייתה עקומת למידה תלולה, ואם אתה מוכן לעשות דברים וללכת עם זה אז זה משתלם". קרדיטים נוספים בכתיבה היו הפרק "Combat" בסדרת הספין-אוף של "דוקטור הו", "טורצ'ווד", והפרק "West 10 LDN", פיילוט של BBC Three, על חבורה של ילדים בשכונה קשה.
ב-2008 כיכב קלארק בווידאו קליפ לסינגל "Invaders Must Die" של הפרודיג'י.
ב-2009 זכה קלארק בפרס האקדמיה הבריטית לאומנויות הקולנוע והטלוויזיה (BAFTA) בקטגוריית הכוכב העולה. בעקבות הצלחת הסרטים "Kidulthood" ו-"Adulthood" וזכייתו בפרס באפט"א, דורג קלארק במקום ה-83 ב-"MediaGuardian 100" רשימת מאה אנשי התקשורת של הגרדיאן.
קלארק שיחק בתפקיד איי. ג'יי. לצדו של ג'ים סטרג'ס ב"חסר לב", סרט הפולחן של פיליפ רידלי. הוא עבד בפרויקט לבני נוער של BBC Blast שמטרתו לעורר אנשים להיות יצירתיים. זמן קצר אחרי זכייתו בפרס באפט"א נשא נאום וקרא לצעירים "להרחיב את אופקיהם". הפרויקט הבא שלו היה הסרט "4.3.2.1" שיצא לאקרנים ב-2 ביוני 2010 וכיכבו בו טמזין אגרטון, אמה רוברטס ואדם דיקון. הסרט צולם בלונדון ובניו יורק. ב-2012 הופיע ללא קרדיט בסרט "גוסט ריידר: רוח הנקמה" בתפקיד כומר בסצנה שנחתכה בעריכה. בסרט "האויב בתוכנו - סטארטרק" שיחק קלארק בתפקיד תומאס הרווד, איש משפחה עם אשה ובת קטנה. הסרט יצא לאקרנים ב-15 במאי 2013.
ב-2015 יצר קלארק את סדרת גיבורי העל "The Troop" לפרסום בחלקים חודשיים במגזין "טיטן קומיקס". החלק הראשון יצא לאור בדצמבר 2015 וזכה לשבחי הביקורת.
אן סאות'רן

ביוגרפיה

סאות'רן נולדה בוואלי סיטי שבדקוטה הצפונית וגדלה במיניאפוליס, שם סיימה את לימודיה בבית הספר התיכון המרכזי שבעיר. בגיל 18 עזבה את ביתה כדי לפתח את כישורי המשחק שלה, בתחילת דרכה הופיעה בעיקר בתור ניצבת. קיבלה חשיפה ראשונה בשנת 1934 בסרט המוזיקלי "ילד המיליונים" לצידו של אדי קנטור. ב-1937 גילמה את טוני פמברטון בקומדיה של אוטו פרמינגר "סכנה- אהבה בעבודה". הופיעה ב-1940 בקומדיית הפשע של לויד בייקון "אח סחלב" בתור פלורנס אדמס חברתו של הגנגסטר ג'וני סאטו (אדוארד ג'י רובינסון). תפקידה בסרט המוזיקלי זוכה האוסקר "גברת היי טובה" ב-1942 היה זה שנתן לה את הדחיפה לתפקידה הגדול ביותר בתחילת דרכה בקומדיה הקלאסית של ג'וזף ל. מנקייביץ' "מכתב לשלוש נשים" בתור אשת הקריירה הנשואה ריטה פייפס שכותבת סיפורים לאופרות סבון רדיופוניות.
בשנות ה-50 התפרסמה בזכות תפקידה הראשי בחמש עונות קומדיית המצבים "מזכירה פרטית" בתור המזכירה הפרטית סוזן מק'נמרה. על תפקידה בסדרה קיבלה סאות'רן שלוש מועמדויות לפרס אמי ומועמדות אחת לקומיקאית הטובה ביותר.] בשנת 1958 קיבלה סדרה על שמה, "המופע של אן סאות'רן" בה גילמה את קטי אוקונור, עוזרת הנהלת בית מלון בניו יורק. הסדרה עצמה זכתה בפרס גלובוס הזהב וסאות'רן הייתה מועמדת לפרס אמי בפעם החמישית.
ב-1964 הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר על הופעתה בדרמה הפוליטית "האיש הטוב ביותר" בתור סו אלן גאמדג', סגנית מנהלת המפלגה. התפרסמה באותה השנה גם במותחן האימה "גברת בכלוב" לצידם של אוליביה דה הבילנד וג'יימס קאן. הופעתה האחרונה הייתה ב-1987 בדרמה "לווייתני אוגוסט". בסרט גילמה את טישה דווטי לצידן של בטי דייוויס, ליליאן גיש וביתה הביולוגית טישה סטרלינג וקיבלה מועמדויות לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר ולפרס אינדפנדנט ספיריט.
התחתנה ב-1936 עם השחקן רוג'ר פרייאור והתגרשה ממנו לאחר שבע שנים. פחות משבוע לאחר גירושייה נישאה בשנית לשחקן רוברט סטרלינג, לזוג נולדה בת אחת, השחקנית טישה סטרלינג. השניים התגרשו לאחר שש שנות נישואים. נפטרה בשנת 2001 כתוצאה מאי-ספיקת לב. על שמה של סאות'רן ישנם שני כוכבים בשדרת הכוכבים של הוליווד, של מצלמת וידאו על עבודתה הקולנועית וטלוויזיה על עשייתה בטלוויזיה האמריקאית.
בל והתנין

בל והתנין הוא ספר חיצוני המהווה את אחת משלש התוספות לספר דניאל.

הסיפור

דניאל הוא יועצו של מלך בבל, ולפי גרסה אחרת של כורש. הבבלים עבדו את האל בל, הקריבו לו מאכל ומשקה והאמינו שהאל אוכל את הכל. דניאל התערב עם המלך, על חייו הוא, כי יצליח להוכיח שבל האל לא אוכל ולא שותה. לפי בקשת דניאל ננעל היכל בל בלילה על מנעול ובריח, כאשר האוכל והשתייה מונחים לפני הפסל. כוהני האליל בל התגנבו בלילה אל המקדש, דרך דלתות נסתרות, זללו את כל הערוך לבל ושתו את היין. אלא שדניאל שפך בחשכה אפר על רצפת ההיכל, ובבוקר הוכח פשעם באמצעות העקבות שהותירו באפר. הכוהנים גורשו והמלך התיר לדניאל לנתץ את פסל בל.
בהמשך עבדו תושבי בבל לתנין (לעיתים הוא מכונה 'דרקון', אך זה עדיין תנין). דניאל הבטיח למלך כי יהרוג את התנין מבלי שיגע בו. הוא הכין לתנין מאכל מזפת בלולה בחֵלֵב ושיער. התנין נחנק ומת, וכרסו התבקעה. הבבלים כעסו והתלוננו כי המלך מתייהד. המלך, כצעד הגנתי, השליך את דניאל לגוב האריות. אלוהים עשה נס, שלח את חבקוק והציל את דניאל. המלך הוציא את דניאל מהבור והשליך את חורשי רעתו לבור.

גילגולי הסיפור

סיפור בל והתנין הוא אחד התוספות לספר דניאל המופיעים עם ספר דניאל בתרגום השבעים. גרסה יוונית נוספת של בל והתנין מופיע בתרגום התנ"ך ליוונית של תיאודוטיון. טרטוליאנוס התייחס לסיפור כאל חלק מנבואת דניאל ואוריגנס טען שהסיפור ראוי להשתייך לתנ"ך הקנוני, אולם הוא לא הוכלל בתנ"ך הקנוני באופן רשמי על ידי הכנסייה הקדומה. הסיפור נכלל בגרסה הקנונית של התנ"ך הקתולי, כפרק יד של ספר דניאל, עד היום. בתנ"ך הפרוטסטנטי הסיפור אינו מופיע. 
אזכורים לסיפור בל והתנין מופיעים בבראשית רבה, בירושלמי ובתנחומא. הסיפור גם מופיע, בספר דברי הימים של ירחמיאל בן שלמה, במאה ה-11 או ה-12. 
בשנת 1830 הוציא יצחק פרנקיל את הסיפור בתרגום לעברית, בשני סיפורים בשמות "הבעל בבבל" ו"התנין בבבל". בשנת 1839 פרסם יצחק זיבנברגר את בל והתנין בעברית וביידיש עם שאר התוספות לספר דניאל בספרו חיי טוביה, במסגרת יעדו להביא את הספרים החיצוניים אל הקוראים היהודים.
החוקרים סוברים שהסיפור נכתב במקור בארמית או בעברית.
סיפורה של משימה

תקציר עלילת הסרט

האימפריה הרוסית, המאה התשע עשרה. אל גדוד חיל הנחתים הרוסי שבמחוז טולה מגיע הקצין המוסקבאי גריגורי קולוקולצב, בגדוד זה התרחש פשע ומעל ראשו של החייל הנאשם מרחפת סכנת גזר דין מוות בירייה בעקבות משפט צבאי. 
קולוקולצב מחליט לפנות אל הרוזן לב טולסטוי ומבקש ממנו לסנגר על הנאשם בבית המשפט, יען כי הוא אינו האשם האמיתי.

הפקה

צילומי הסרט נערכו באחוזת יסנאיה פוליאנה שבמחוז טולה ובאולפני לנפילם בסנקט פטרבורג.
ניסן דוידי

ביוגרפיה

ניסן הוא בן הזקונים של ראובן ואילנה אשר עלו לישראל מאיראן בשנת 1962 והתיישבו בנהריה. לניסן 2 אחים ואחות.
ניסן הוא אב ל-3 ילדים שני בנים ובת בכורה (רוני עומרי ואלון) 
הוא למד, גדל והתחנך במוסדות העיר נהריה, בוגר תיכון "עמל" במגמה ריאלית-מחשבים.

שירות צבאי

התגייס לצה"ל באוגוסט 1989 והפך לקצין בחיל הלוגיסטיקה, היה מ"פ המפקדה הראשון בגדוד 334 (MLRS) לאחר שהות ארוכה בארצות הברית, במסגרתה למד על מערכת הנשק שהייתה חדשנית מאוד בזמנו. בהמשך היה קצין הלוגיסטיקה החטיבתי של אגד האש הארטילרי 282, קצין הלוגיסטיקה של עוצבת המפץ (אוגדה 319) ועוצבת הגליל (אוגדה 91), ראש ענף ההספקה בחטיבת הלוגיסטיקה באט"ל וקצין לוגיסטיקה של פיקודי העורף והצפון. לפני כניסתו לתפקיד ראש חטיבת הלוגיסטיקה, שימש הוא כראש מחלקת הלוגיסטיקה והמבצעים בחטיבה.

מלחמות וקרבות

במבצע ענבי זעם בשנת 1996 היה מ"פ מפקדה בגדוד ארטילריה 334 אשר פעל בדרום לבנון.
בשנת 2006, במהלך מלחמת לבנון השנייה, בהיותו קצין הלוגיסטיקה של עוצבת המפץ, גייסה האוגדה בגיוס מלא חטיבת מילואים (חטיבה 226) אשר הוכפפה לעוצבת הפלדה (אוגדה 162), כמו גם גיוס מלא של אגד ארטילרי 9222 במילואים והכפפתו למרכז האש הפיקודי. בתום המלחמה, מונה להוביל את התחקיר הפיקודי על מוכנות הימ"חים אשר הוצג על ידו בוועדת וינוגרד, שבה העיד.
בשנת 2014 במהלך מבצע צוק איתן היה הוא קצין הלוגיסטיקה של פיקוד העורף במסגרתו עסק בגיוס משמעותי של גדודי חילוץ והצלה במילואים במחוזות דרום, מרכז וירושלים. כמו גם במענה וסיוע לוגיסטי לאוכלוסייה ולרשויות בכל הקשור לתמיכה בפתיחת המקלטים.

השכלה וחיים פרטיים

ניסן הוא בוגר פו"ם 'ברק' בהצטיינות, בעל תואר ראשון בכלכלה ולוגיסטיקה מאוניברסיטת בר-אילן, בעל תואר שני במדעי המדינה וביטחון לאומי מאוניברסיטת חיפה.
נשוי לדורית, רואת חשבון במקצועה ובעלת משרד רו"ח בנהריה, אב לשלושה ילדים ומתגורר במושב בגליל המערבי.
עבד עאבדי

אודות

עאבדי נולד בשכונת ואדי סאליב שבחיפה. דוד אמו הוא עבד אל-רחמן אל-חאג', שהיה ראש עיריית חיפה משנת 1920 ועד יוני 1927. במלחמת העצמאות עזבו אמו הוא ואחיותיו את העיר והפליגו מעכו ללבנון. תחילה התיישבו במחנה הפליטים מיה מיה  שליד צידון בלבנון, ואחר כך במחנה הפליטים אל-ירמוכ שבדמשק. בשנת 1952 שב לישראל להתאחד עם אביו במסגרת איחוד משפחות.
בארץ הוא הצטרף למפלגה הקומוניסטית ושם למד מאמני הריאליזם החברתי שהיו קשורים למפלגה. הוא קיבל מלגה ממק"י שבזכותה נסע בשנות ה-60 ללמוד באקדמיה לאמנות בדרזדן שבגרמניה במשך שבע שנים, שם עשה תואר שני, והתמחה בה בגרפיקה ובציורי קיר ובאמנות במרחב. בהונגריה פגש בסטודנטית הונגריה, ג'ודית, לה נישא. לזוג שלושה ילדים.
עם שובו מגרמניה בשנות השבעים החל לשמש כמאייר ומבקר אמנות בעיתונות הערבית בישראל, בין השאר ב-"אל אתיחאד" ו"אל-ג'אדיד". עאבדי אייר ספרים של מיטב הכותבים הערבים ישראל, בהם אנטון שמאס, סמיח אל קאסם, אמיל חביבי וסלמאן נאטור.
הוא התבלט כאמן דפוס במשך 20 שנה בעיקר בזכות רישומיו והדפסי האבן שבהם התמחה.
הוא לימד במכללה הערבית לחינוך בחיפה. הוא מפעיל סטודיו וגלריה לאמנות בשדרות הציונות, בשכונת ואדי ניסנאס שבחיפה המציגה את עבודותיו לצד תערוכות של אמנים או תלמידים שלו. כמו כן הוא מנהל את עמותת "ערבל" לקידום אמנות. בשלוש השנים האחרונות הוא אוצר שותף בפסטיבל החג של החגים המתקיים בוואדי ניסנאס.
עאבדי היה לערבי הראשון שהתקבל כחבר באגודת הציירים והפסלים והערבי הראשון שזכה בפרס שר המדע, התרבות והספורט לאמנות פלסטית לשנת 2008.
כמו כן זכה בפרס הרמן שטרוק להדפס. עבד עאבדי הוענק תואר יקיר העיר חיפה על ידי ראש העיר יונה יהב ב-2010.
עאבדי הוא גם אחד ממקבלי תואר "מגן הנגיד לסובלנות", שניתן לגופים ולאישים המסמלים את הסובלנות הבינעדתית בארץ.
דייווי קרוקט

דייוויד קרוקט (David "Davy" Crockett,‏ 17 באוגוסט 1786 - 6 במרץ 1836), גיבור עם אמריקני מהמאה ה-19, ידוע בעיקר בשם דייווי קרוקט.
הוא שימש חבר בבית הנבחרים של מדינת טנסי וכיהן כחבר בבית הנבחרים של ארצות הברית. שירת במרד הטקסני ונהרג בקרב אלמו. לפי עדויות אחרות, גנרל סנטה אנה לקח בשבי כחצי תריסר משורדי קרב האלמו, ביניהם קרוקט, והוציאם להורג.
ג'ון ויין גילם את דמותו של קרוקט בסרט האלמו.
המצור על גרגוביה

רקע

בשנים 58 - 50 לפנה"ס ערך יוליוס קיסר מסעות כיבושים ברחבי גאליה, אותה סיפח לרפובליקה הרומית. ורקינגטוריקס אריסטוקרט ארוורני צעיר שהצליח לאחד סביבו את השבטים הגאלים המפולגים.

הקרב

במשך חמישה ימים הצעיד קיסר 6 לגיונות וכוחות נוספים — בהם פרשים גרמאניים וכוחות-עזר (auxilia) בני השבט הגאלי האיידואים (Aeudi) — במרדף אחר ורקינגטוריקס ואנשיו. שני הצבאות צעדו משני עברי הנהר אליה (Allier), בעוד ורקינגטוריקס הרס את הגשרים שעליו כדי לעכב את הרומאים. ורקינגטוריקס ותומכיו התבצרו לבסוף בגרגוביה, בשל יתרון הגובה שהעניק להם האזור. כשקיסר הגיע לעיר, הוא הטיל עליה מצור; בחשכת-הליל, הוא שלח 2 לגיונות להשתלט על גבעה בשליטת הגאלים שביצוריה לא היו חזקים במיוחד, כך שיזכה להקיף את מבצרם הראשי, לבודד אותם טוטאלית ולהרעיב אותם לידי כניעה בסופו של דבר.
קיסר לא זכה לממש את תוכניתו בשל בגידה מצד בני-בריתו האיידואים, שדורבנו על ידי מפקדם ליטוויקוס (Litavvicus) להצטרף למרד של ורקינגטוריקס, בטענה שקיסר טבח באיידואים שנמסרו לו כבני-ערובה קודם לכן. קיסר נאלץ לסגת כ-40 ק"מ משדה הקרב כדי להתעמת עם האיידואים, תוך שהוא משאיר 2 לגיונות בלבד לשמור על העמדות כנגד ורקינגטוריקס. לאחר העימות עם האיידואים הצליח קיסר להשיב את הסדר על כנו, ואילו ליטוויקוס נמלט לגרגוביה והצטרף לוורקינגטוריקס ואנשיו. בליל העימות עם האיידואים נודע לקיסר ששני הלגיונות שהשאיר בגרגוביה הותקפו ונמצאים במצב קשה; לפיכך, ללא שהות ומנוחה, הצעיד את חייליו בחזרה לגרגוביה תוך שעות ספורות בלבד.
כשקיסר חזר, הוא גילה שהגאלים שינו את מערכם כדי להקשות על תוכנית הכיתור שלו. כשנוכח שתוכנית המצור לא תצלח, הוא הבין שהדרך היחידה להביס את הגאלים היא לשלול מהם את יתרון הגובה. הוא שלח לגיון אחד כפתיון לאזור מיוער למרגלות העיר, ומשך את רוב הכוחות הגאליים למטה בצורה זו. או-אז קיסר שלח את מרבית כוחותיו למחנה הגאלי, שנותר חשוף ופגיע, ומשהשיג את מטרתו הורה על הלגיונות לסגת, ככל הנראה כדי להתכונן למערך תקיפה מאורגן יותר. עם זאת, חייליו לא שמעו את הפקודה או התעלמו ממנה, ובמקום לחזור כפי שנצטווּ, הסתערו על חומות גרגוביה, משולהבים מהקלות בה העפילו אליה. הגאלים שנשלחו לטפל בלגיון למרגלות הגבעה, מיהרו להצטרף לקרב בביצורי העיר, וגברו על הכוחות הרומאיים.

תוצאות

כפי שקיסר כתב בספרו מלחמת גאליה בתום הקרב נהרגו 46 קנטוריונים וכ- 700 לגיונרים רומאים. בעקבות הניצחון הוכתר ורקינגטוריקס למלך הגאלים על ידי תומכיו, שלא ידעו שהקדימו לשמוח — כי בקרוב יובסו סופית על ידי קיסר במצור על אלסיה.
אנוביס

משפחתו של אנוביס

אמו של אנוביס זוהתה כנפתיס. נפתיס, המתוסכלת מחוסר ההתענינות של סת בה, התחפשה לאיזיס היותר מושכת, אך לא הצליחה למשוך את תשומת לבו של סת, כפי הנראה עקב נטיותיו המיניות. אוזיריס חשב בטעות את נפתיס לאיזיס וקיים עימה יחסי מין, וכך נולד אנוביס לאוזיריס ונפתיס, אם כי בגרסאות מסוימות הוא כן מופיע כבנו של סת ויש לציין גם גרסאות המיחסות להוריו זהויות נוספות. לאנוביס אף הייתה אישה בשם אנפוט (Anput), אשר למעשה הייתה התגלמותו הנקבית.