google/wiki40b huggingface dataset:
קתרין ביגלו

תחילת דרכה

ביגלו נולדה בסן קרלוס שבקליפורניה, כבתם היחידה של מנהל מפעל לצבעים וספרנית. בתחילת דרכה התעניינה באמנות, ובגיל 20 עברה לניו יורק, לאחר שקיבלה מלגת לימודים במוזיאון ויטני לאמנות אמריקאית. מאוחר יותר פנתה לתחום הקולנוע, ולמדה את הנושא באוניברסיטת קולומביה. בין מוריה שם היו האמן ויטו אקונצ'י והסופרת והפעילה פוליטית סוזן סונטג.

קריירה

עבודת הבימוי הראשונה שלה הייתה בשנת 1978 בסרט הקצר "The Set-Up", שהוא 20 דקות של ניתוח אלימות. הסרט מציג שני אנשים הנלחמים זה בזה כשברקע שני סמיוטיקאים המנתחים את המראה. סרטה הראשון באורך מלא היה "The Loveless" ‏(1982), סרט אופנוענים שביימה בשיתוף עם מונטי מונטגומרי. סרטה הבא היה "Near Dark" ‏(1987), סרט אימה העוסק בערפדים. סרטה השלישי היה "פלדה כחולה" (1990), מותחן בכיכובם של ג'יימי לי קרטיס ורון סילבר, שבו רוצח פסיכופת רודף אחר שוטרת מתחילה. הסרט הבא אחריו היה "נקודת פריצה" (1991), בכיכובם של קיאנו ריבס ופטריק סווייזי, אשר עוסק בחבורת גולשים המכנים עצמם כ"הנשיאים לשעבר" והמצליחים במספר מקרים לבצע שוד בנק מושלם, ובסוכן FBI שנשלח לתפוס אותם.
בשנת 1995 ביימה את סרט המדע הבדיוני "ימים משונים" - ג'יימס קמרון, בעלה לשעבר, הפיק את הסרט וכתב את התסריט עבורו. בסרט מככבים רייף פיינס, אנג'לה באסט, ג'ולייט לואיס, טום סייזמור ווינסנט ד'אונופריו. סרטה הבא היה "גלים מן העבר" (2000), סרט המבוסס על ספר בעל אותו השם של הסופרת אניטה שרב, והמתאר שתי נשים הנמצאות במערכות יחסים חונקות. הסרט שונה במובן מסוים מסרטיה הקודמים של ביגלו, בכך שהוא נעדר את התנועתיות וההימום הטכני שמאפיינים אותם. בשנת 2002 ביימה את הסרט "K-19", בו מככבים האריסון פורד וליאם ניסן, והמספר על שני מפקדי צוללת סובייטית, הנושאת בתוכה נשק גרעיני, שתפקידם לבצע ניסוי של נשק זה במקום מבודד. הסרט, שהיה עתיר תקציב, נחל כישלון בקופות.
הסרט הבא של ביגלו היה "מטען הכאב". הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל הסרטים של ונציה בספטמבר 2008. עלילת הסרט עוקבת אחר צוות סילוק פצצות בצבא ארצות הברית בבגדאד במהלך מלחמת עיראק. הסרט זכה לשבחים נרחבים ובציון של 97% מ"מבקרי העל" של הרוטן טומייטוז. בסרט מככבים ג'רמי רנר, בריאן גרטי ואנתוני מאקי, ומופיעים בו בהופעת אורח גיא פירס, דייוויד מורס ורייף פיינס. הסרט זכה בפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר ובמועמדות לפרס גלובוס הזהב לסרט הדרמה הטוב ביותר, וביגלו זכתה על בימויו בפרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר ובכך הייתה לאישה הראשונה שזכתה בפרס, כשרק שלוש נשים לפניה היו מועמדות אליו בקטגוריה זו (לינה ורטמילר, סופיה קופולה וג'יין קמפיון). בנוסף זכתה בפרס באפט"א ובפרס גילדת הבמאים האמריקאים לבמאי הטוב ביותר (האישה הראשונה שזכתה בפרס זה אי פעם).

עבודות אחרות

ביגלו דיגמנה עבור כרזה של חברת האופנה "גאפ". בשנת 1983 גילמה את דמותה של עורכת העיתון בסרט "Born in Flames". בשנת 1987 ביימה את הוידאו קליפ לשיר "Touched by the Hand of God" של הניו אורדר. בנוסף, ביימה ביגלו מספר פרקים מסדרות הטלוויזיה "דקלים פראיים" (1993) ו"רצח מאדום לשחור" (1997-‏1998).

חייה האישיים

בשנים 1989–1991 הייתה ביגלו נשואה לבמאי הקולנוע ג'יימס קמרון.
אנטונוב An-148

אנטונוב An-148 הוא מטוס נוסעים אוקראיני צר-גוף, שתוכנן על ידי חברת אנטונוב ומיוצר במפעלי AVIANT בקייב ובמפעלי חברת VASO (מפעל המטוסים בעיר וורונז') ברוסיה. המטוס מסוגל לשאת עד 85 נוסעים בגרסותיו הרגילות, ועד 99 נוסעים בגרסת An-158.
ה-An-148 נועד להחליף את מטוסי האנטונוב An-74 והאנטונוב An-72 וייצורו החל כבר בתחילת שנות ה-90. אב טיפוס ראשון הושלם בשנת 2001 ומבחני הטיסה שלו החלו ב-17 בדצמבר 2004. בשנת 2007 הושלם רישוי המטוס.
המטוס ביצע את טיסתו המסחרית הראשונה, בשירות חברת התעופה האוקראינית אארוסוויט ב-2 ביוני 2009 במסלול קייב-חרקוב. ב-13 בדצמבר 2009 המטוס ביצע את הטיסה הבינלאומית הראשונה שלו במסלול אודסה-מוסקבה. על פי הערכות שונות, המטוס נחשב למתחרם של אמבראר E-190 ושל מטוס דומה של חברת בומברדיה. עלות ההרכבה של המטוס מגיעה לכ-25 מיליון דולר.

הזמנות

החל משנת 2009 סופקו 12 מטוסים לחברות תעופה רוסיות ואוקראיניות, בהן חברת אירוסוויט האוקראינית וחברת התעופה הממלכתית "רוסיה" המשמשת את בכירי הממשל הרוסי ואת נשיא רוסיה, שאף מתעתדת להפוך את מטוס ה-An-148 למטוס העיקרי בצי המטוסים הנשיאותיים ברוסיה.
אברהם המלאך

קורות חייו

רבי אברהם נישא והתאלמן בצעירותו ולאחר מכן נישא בשנית לגיטל בתו של רבי משולם פייבוש הורוביץ מקרמניץ (-כ' בכסלו תקל"ה) מחבר הספר 'משנת חכמים' על המשניות.
נקרא "המלאך" עקב קדושתו ופרישותו מהעולם במשך שנים בהן התבודד בעיירה פאסטוב הסמוכה לקייב, וחי שם בבדידות מבלי לראות פני איש. בעקבות בדידותו אף סירב למלאות מקום אביו.
כאשר למד רבי שניאור זלמן מלאדי אצל המגיד, היה, במצוות המגיד חברותא של רבי אברהם המלאך, הוא לימד את המלאך "נגלה", והמלאך לימד אותו "חסידות" ויש שראו ברבי שניאור זלמן תלמיד חבר של המלאך.
כבנו של מנהיג החסידות כאב את ירידת האידיאה החסידית, ולכן פיתח יחד עם רעיו תלמידי אביו את רעיון הצדיק החסידי, שהפך לצינור להורדת שפע להמוני מאמיניו ולהעלאת תפילותיהם ובקשותיהם, וכסמכות מוסרית ומדריך רוחני. בספרו "חסד לאברהם" (צ'רנוביץ שנת ה'תרי"א) ניתן למצוא הרבה אזכורים למוטיב מרכזי זה, כאשר הוא קורא להמוני העם להתקשר אל הצדיק כאמצעי לביאת המשיח.
מאגורה

מַאֲגוּרָה (מלשון אגר; בערבית קרויה "חראבה", harabe) היא בור מים חצוב במדרון, הכולל מדרגות חצובות המובילות לתוכו. המאגורות אמורות לאסוף ולשמור מי נגר עלי. בדרך כלל נבנות המאגורות על גדה של ערוץ נחל ומי השטפונות הזורמים בו מוטים על ידי תעלות אל פתחה.
מאגורות קיימות במקומות רבים בארץ ישראל. הן אופייניות לנגב (למשל, בנחל חווארים ובמצד מאגורה שבאזור שדה בוקר, ובבורות לוץ), ומצויות גם במדבר יהודה, בנחל חצצון, בנחל יעלים ובוואדי חשנה (יובל של נחל קומראן).
Punk'd

היסטוריה ופורמט

במקור, MTV ואשטון קוצ'ר פיתחו סדרה בשם Harassment (אנגלית: הטרדה), תוכנית מצלמה נסתרת שבה נמתחים אנשים רגילים. אולם, בינואר 2002 במתיחה שנערכה על ידי קוצ'ר במלון בעמק לאס וגאס שבנבדה, גופה מזויפת הייתה מעורבת במתיחה והזוג שנמתח תבע את קוצ'ר ,MTV ואת המלון ב-10 מיליון $. מאוחר יותר קונספט הסדרה עובד מחדש ובו הוחלט למתוח ידוענים. המתיחות נערכו במגוון מקומות, פרטיים וציבורים. המתיחה הראשונה נערכה בביתו של הזמר והשחקן האמריקאי ג'סטין טימברלייק, במתיחה טימברלייק שוכנע שסוכני הממשלה מחרימים את רכושו עקב מיסים שלא שילם. מגזין טיים מיקם את המתיחה במקום השלישי ברשימת 32 הרגעים הכי אפים בהיסטוריה של תוכניות המציאות.
לרוב, בכל פרק בשתי העונות הראשונות, חבר צוות בסדרה, העמיד פנים כמראיין באירועי השטיח האדום, אך במקום לראיין, לעג להם. קטע זה ככל הנראה נלקח מקטעים משנות ה-80 בתוכנית הרדיו של הווארד סטרן בהם סטרן וכותביו שולחים מתמחים לשאול ידוענים שאלות מביכות בשטיח האדום. במהלך העונה הראשונה של פאנק'ד, נשלח ראיין פינקסטון שהיה אז נער בן 15 שהתחזה לכתב מתוכנית טלוויזיה לילדים ולעג לידוענים. במהלך העונה השנייה, המפיקים בחרו מראיין זר שהתלווה על ידי מתורגמן שהיה שואל את המרואיינים שאלות מטורפות.

התוכנית המחודשת

באוקטובר 2010, מגזין ניו יורק חשף שהתוכנית תחודש עם ג'סטין ביבר כמנחה התוכנית במקום אשטון קוצ'ר, ושקוצ'ר ישאר כמפיק בפועל של התוכנית. בפרק הראשון של העונה התשיעית, ביבר היה מנחה אורח, המתיחות בהשתתפות ביבר צולמו בסוף אוגוסט 2011. ב-31 בדצמבר 2011, MTV אישרה שהסדרה תחודש ב-2012, ושכל פרק יונחה על ידי ידוען אחר, עד כה מבין המנחים המשתתפים נמנים ידוענים כמו: טיילר, דה קריאייטור, ג'סטין ביבר, באם מרג'רה, היידן פנטייר, לוסי הייל, ניק קאנון, דקס שפארד, מיילי סיירוס, האת'ר מוריס, קלן לוץ, דניאל טוש, ומק מילר. אשטון קוצ'ר חזר להנחות בפרק יחיד שבו זכה למתוח שוב.
ציפורה שכטמן

ציפורה (ציפי) שכטמן (שמה הפרטי נכתב לעיתים גם ללא י') היא פרופסור אמריטה בחוג לייעוץ והתפתחות האדם בפקולטה לחינוך באוניברסיטת חיפה. היא מומחית בייעוץ וטיפול קבוצתי, ומוכרת בעולם כקלינאית וחוקרת מובילה בתחום הטיפול הקבוצתי, תוך התמקדות בקבוצות ילדים ומתבגרים. היא פרסמה מעל 100 מאמרים ושלושה ספרים מקצועיים, ועבודתה זוכה להכרה בישראל ובעולם.

ביוגרפיה

נולדה באריס, קזחסטן. לאחר הקמת מדינת ישראל עלתה עם הוריה ושני אחיה וגדלה ברמת עמידר. לאחר שירות כמאבחנת ומראיינת פסיטוכנית בצה"ל, עבדה כמורה בגבעת המורה, שם לימדה עולים חדשים. בהמשך עבדה כמורה לחינוך מיוחד בטירת הכרמל, וכיועצת בבי"ס עמל בחיפה. בעלת תואר דוקטורט בייעוץ למבוגרים מאמריקן יוניברסיטי בוושינגטון די. סי..
בשנים 1975–1994 עסקה בהכשרת מורים לחינוך מיוחד ולחינוך רגיל במכללת גורדון בחיפה. בהמשך, עד לאמצע העשור השני של המאה ה-21, הייתה ראש החוג לחינוך משלב במכללה. ב-1987 החלה לשמש מרצה בחוג לחינוך באוניברסיטת חיפה.
נשואה למדען, חתן פרס נובל, דן שכטמן. השניים הורים לארבעה וסבים.

פעילות מקצועית

שנים רבות הייתה העורכת של כתב העת הישראלי הייעוץ החינוכי של אגודת היועצים הישראלית. שימשה גם כסגן עורך של כתב העת "Group Dynamics" של האגודה האמריקנית לפסיכולוגיה.
בשנים 2014–2016, כיהנה כראש הוועדה לקשרי בי"ס-הורים מטעם האקדמיה הלאומית למדעים.
במהלך הקריירה האקדמית שלה, הנחתה שכטמן עשרות עבודות דוקטורט ומאסטר, ולימדה קורסים רבים בתחום טיפול קבוצתי וטיפול באלימות. שכטמן מעבירה סדנאות בהנחיית קבוצות לאנשי מקצוע (יועצים ופסיכולוגים) וסדנאות למורים בנושא טיפוח יחסים עם תלמידים, בארץ ובעולם.
שכטמן פיתחה את התחום של מחקר בקבוצות של ילדים ומתבגרים. מחקרה עוסק גם בנושאים של טיפול תלמידים על ידי מורים, התמודדת עם כיתות הטרוגניות, ושיטות הוראה שמתאימות לכיתות המשלבות ילדים עם קשיים. כתבה 3 ספרים ופרסמה למעלה מ-100 מאמרים, ופרקים בספרים. עבודתה משלבת יכולת קלינית (טיפולית) עם מחקרית.
מתקן שעשועים

מתקן שעשועים הוא מתקן המצוי ביריד, פארק שעשועים או גן שעשועים המיועד לגרום הנאה. מתקן שעשועים גורם למבקר חוויות מוחשיות הקשורות בחושים. לרוב המתקנים משפיעים על חוש שיווי המשקל, חוש הראיה, חוש השמיעה, חוש הריח או חוש המישוש.
יחסי איי מרשל–מלזיה

סקירה כללית

היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין המדינות כוננו ב-4 ביוני 1993. היחסים בין המדינות מבוססים על שיתוף פעולה כלכלי ומסחרי.
הומור רוסי

ההומור הרוסי מתאפיין במשחקי מילים רבים הנובעים מעושרה וגמישותה של השפה הרוסית. כמו בתרבויות אחרות, משתרע ההומור הרוסי על כל הטווח שבין בדיחות גסות, משחקי מילים שטותיים ועד סאטירה פוליטית נוקבת.

סאטירה פוליטית

במהלך רובה של ההיסטוריה הרוסית, ההומור הפוליטי היה אחד מערוצי הביטוי החשובים של העם הרוסי, למרות שתחת הדוגמטיות הדתית של ימי הביניים נחשב הצחוק לאלילי ובלתי רצוי, וסאטירה פוליטית יכלה להיות אף מסוכנת לכותביה בעת שלטון הצארים. בתקופה הסובייטית הבעת לעג פוליטי כלפי השלטונות הייתה מסוכנת ביותר והובילה לא אחת למעצר ומוות, אך בעיתון הסאטירי הרשמי "קרוקודיל" ניתן חופש רב למדי לכותבים ללעוג ולהגחיך את אירועי היום והדמויות השלטות.
למרות, ואולי בגלל הדיכוי והאיסורים, פרח ההומור הרוסי הפוליטי כאמצעי לשחרור לחץ וכן להתנגדות והגחכה של האליטות השליטות. במהלך שלטונו של ברז'נייב בשנות השבעים והשמונים, האקלים הפוליטי היה יציב למדי, ולכן כוונו חצי הסאטירה הפוליטית כלפי בעיות חברתיות בפנים ברית המועצות. עם נפילת ברית המועצות ניטל במידת מה עוקצו של ההומור הפוליטי, אך תופעות פוסט-קומוניסטיות, כמו האוליגרכים והחיבור בין הון לשלטון, מהוות קרקע פורייה לצמיחת סטריאוטיפים חדשים לסאטירה הפוליטית הרוסית.
אמה בונפלאן

אמה ז'אק אלכסנדר בונפלאן ‏(בצרפתית: Aimé Jacques Alexandre Bonpland; אוגוסט 1773 - מאי 1858) היה חוקר ובוטנאי צרפתי שנסע עם אלכסנדר פון הומבולדט באמריקה הלטינית בין השנים 1799 ל -1804. הוא חיבר את הכרכים שמסכמים את התוצאות המדעיות של מסעם.

ביוגרפיה

בונפלאן נולד בשם אמה ז'אק אלכסנדר גוג'ו בלה רוש, צרפת, באוגוסט 1773.  וב -1790 הוא הצטרף לאחיו מיכאל בפריז, שם למדו רפואה.  משנת 1791, הם השתתפו בקורסים שניתנו במוזיאון הטבע של פריז. המורים שלהם כללו את ז'אן-בטיסט לאמרק, אנטואן לורן דה ג'וסיו ורנה לואיש דספונטיין  אמה למד גם אצל ז'אן-ניקולס קורבוזייה וייתכן שהשתתף בשיעורים שניתנו על ידי פייר-ג'וזף דסולט במלון הוטל-דיו.
בתוך המהומה של המהפכה הצרפתית והמלחמות שליוו את המהפכה, בונפלאן שימש כמנתח בצבא הצרפתי ובצי הצרפתי.
לאחר שהתיידד עם אלכסנדר פון הומבולדט בביתו של קורבוזייה, הוא הצטרף אליו למסע בן חמש שנים דרך מקסיקו, קולומביה, אגן האורינוקו והאמזונאס. במהלך המסע הוא אסף וסיווג כ-6,000 צמחים שלא היו מוכרים עד אז באירופה. תיאורי הממצאים האלה פורסמו על ידו כסדרה של כרכים מ-1808 עד 1816.
עם שובו לפריז, נפוליאון העניק לו פנסיה של 3000 פרנקים לשנה, תמורת הדגימות הרבות שהעניק למוזיאון הטבע. הקיסרית ג'וזפין חיבבה אותו מאוד והציבה אותו כמפקח על הגנים במלמייסו, שם זכה להנביט את הזרעים הרבים שהביא ממסעו. בשנת 1813, הוא פרסם את התיאור של צמחים נדירים מטופחים במלמייסו בנווארה. בתקופה זו הוא גם הכיר גם את גיי-לוסאק, ומדענים דגולים אחרים. הוא היה נוכח על ערש דווי של ג'וזפין.
בשנת 1816, הוא לקח צמחים אירופיים שונים לבואנוס איירס, שם הוא התמנה לפרופסור להיסטוריה של הטבע. עד מהרה הוא עזב את תפקידו כדי לחזור ולחקור את פנים יבשת דרום אמריקה. בשנת 1821, הוא הקים מושבה בסנטה אנה ליד פרנה עבור פרויקט גידול תה מאטה ומכירתו. המושבה הייתה ממוקמת בשטח שהיו עליו חילוקי דעות של ריבונות בין ארגנטינה ופרגוואי. יתר על כן, ממשלת פרגוואי של הדיקטטור חוסה גאספאר רודריגז דה פרנצ'יה הייתה בעלת מונופול במסחר תה המאטה, ולכן שלטונות פאראגוואי הרסו את המושבה ובונפלאן נעצר כמרגל ועוכב בסנטה מריה, פרגוואי  עד 1829. 
בשבי הוא התחתן והוליד כמה ילדים.  הוא קיבל חופש תנועה ופעל כרופא לעניים ולאנשי הצבא.  באותה תקופה, גם חוקר הטבע השווייצרי יוהאן רודולף רנגר עוכב בפארגוואי, לא הורשה לעבור את הגבול, אך היה חופשי להגיש בקשות מיוחדות לכל נסיעה.
בונפלאן שוחרר ב-1829 וב-1831 חזר לארגנטינה, שם התיישב בסן בורג'ה בקוריינטס.  בגיל 58, הוא התחתן עם אישה מקומית והתפרנס מגידול מסחרי של תה המאטה.  בשנת 1853 הוא חזר לסנטה אנה, שם טיפח עצי תפוז. הוא קיבל שטח אדמה כהוקרת ממשלת קורינטס על עבודתו במחוז.
העיירה הקטנה שעומדת באזור זה ידועה בשם "בונפלאן" לכבודו. עיר קטנה אחרת בפרובינציית מיסיונס, מדרום לסנטה אנה נקראת גם בונפלה על שמו.
הוא מת בגיל 84, ב-4 או ב-11 במאי 1858, לפני חזרתו המתוכננת לפריז.

מורשת

הביוגרפיה של בונפלאן נכתבה על ידי אדולף ברונל. סיפור בדיוני על מסעותיו עם הומבולדט מסופר ב"די וורמסונג דר וולט "של דניאל קאהלמן, שתורגם על ידי קרול בראון ג'נוויי ברומן "מודדים את העולם".
רחוב בונפלאן נמצא בשכונה בבואנוס איירס בין רחובות על שמו של צ'ארלס דרווין, רוברט פיצרוי ואלכסנדר פון הומבולדט. קיים גם רחוב בונפלאן בעיר באיה בלנקה שבארגנטינה, בקראקס שבוונצואלה ובמונטווידאו שבאורוגוואי.
בעלי חיים וצמחים רבים נקראים לכבודו, כולל דיונון וסחלב. גם אחד ממכתשי הירח נקרא על שמו.
תעלת סולינה

תעלת סולינה (ברומנית: Brațul Sulina או Canalul Sulina) היא התעלה הישרה והקצרה ביותר בין שלוש התעלות דרכן נשפכת הדנובה לים השחור והיוצרות יחד את הדלתה של הדנובה.
תעלת סולינה היא הצפונית מבין שתי הזרועות המתפצלות מתוך תעלת טולצ'אה, הפיצול הדרומי יותר היא תעלת גאורגה הקדוש. אורכה של תעלת סולינה הוא כ-71 קילומטרים והיא נשפכת לים השחור ליד סולינה ומכאן שמה. התעלה מוסדרת ומתוחזקת לשיט של ספינות עם שוקע של עד 7 מטרים. העבודות להסדרת התעלה לשיט החלו לאחר מלחמת קרים ונמשכות כל הזמן, כי הסחף של הדנובה יכול לגרום נזקים לתעלה.
ב-1991 נחסמה תעלת סולינה לשיט בגלל קרקוע הספינה האוקראינית Rostock בתעלה. עבודות חילוץ הספינה והחזרת התעלה לשיט רגיל הסתיימו ב-2005
בן בראודר

ביוגרפיה

בראודר נולד בממפיס שבטנסי וגדל בעיר שארלוט שבמדינת צפון קרוליינה, שם סיים את לימודיו וקיבל תואר בפסיכולוגיה מאוניברסיטת פורמן (Furman University).

לאחר מכן נסע בראודר ללמוד בבית הספר המלכותי לתורת הנאום ולדרמה "Central" בלונדון, שם הכיר את השחקנית פרנצ'סקה בולר. השניים נישאו ב-1989 ולהם שני ילדים.
ב-1997, ביצע בראודר הופעת אורח בעונה השלישית של שולחן לחמישה.
מ-1999 עד 2003, הוא השתתף בסדרה פארסקייפ. כדי לצלם את הסדרה נאלץ בראודר לעבור לאוסטרליה עם משפחתו. ב-2003, לאחר שהסדרה בוטלה, חזר עם משפחתו לארצות הברית. על השתתפותו בסדרה קיבל בראודר שני פרסי סאטורן. 
ב-2004, הופיע בראודר בסרט "A Killer Within". באותה שנה, חזר בראודר לשחק בסדרת ההמשך ל"פארסקייפ" שנקראה "Farscape: The Peacekeeper Wars".
ב-2005, החל בראודר להופיע בסדרה סטארגייט SG-1 מתחילת העונה ה-9 שלה. הוא מגלם את דמותו של קמרון מיטשל, מפקד צוות SG-1 שהחליף את ג'ק אוניל, המפקד הקודם של SG-1 שגולם על ידי ריצ'רד דין אנדרסון. לצידו של בראודר משחקת קלאודיה בלאק בתפקיד ואלה ששיחקה לצידו גם בסדרה פארסקייפ.
צ'פאטי

צ'פאטי (בהינדי: चपाती) אחד מסוגי הלחם הנפוצים בהודו ושכנותיה וכן במזרח אפריקה, ממשפחת הרוטי, עשוי מבצק ללא שמרים, שטוח ודק, דומה בצורתו לפיתה דקה (לאפה) או טורטייה.
עם הצ'פאטי "מנגבים" את האוכל, או שלוקחים בעזרתו קצת אוכל מהצלחת, ובדומה לכל סוג לחם אחר, מהווה הצ'פאטי לעיתים את עיקר הארוחה.
הצ'פאטי ההודי עשוי מסוג של קמח מלא הטחון דק מאוד הנקרא אטה או קמח צ'פאטי, שמכיל כמו כל קמח מלא ויטמינים מקבוצת B.
את הצ'פאטי מכינים בשני שלבים, בשלב הראשון קולים אותו על טאווה שהיא סוג של סאג' - משטח מתכת כבד וקעור המונח על מקור חום. (גחלים או גז). בשלב השני קולים את הצ'פאטי על הגחלים עצמן או על להבה פתוחה.
נהוג להגיש את הצ'פאטי חמים, לכן מכינים אותם ממש לפני הגשת הארוחה.
מצוטינט

מצוטינט (באנגלית: Mezzotint) היא שיטת ליצירת הדפסים המתבססת על הטונאליות של צבעי ההדפסה אשר הייתה פופולרית בין המאה ה-17 לבין ראשית המאה ה-19 כטכניקה ליצירת רפרודוקציות של יצירות אמנות.
מקור השם הוא באיטלקית: mezzo - חצי; tinto - גוון או ציור. בשונה מן התחריט או התצריב, השיטה מבוססת על חריצת כל לוח ההדפסה באלפי שריטות קטנות, בכיוונים רבים, בעזרת מכשיר מתכתי מיוחד בעל שיניים הנקרא 'מטרש' (Rocker). בתהליך העבודה האמן משייף את לוח ההדפסה במקומות בהן הוא מבקש ליצור גוונים בהירים או משטחים חסרי צבע. בשל דרך עבודה זו האמן עובד באופן של החסרת חומר - מן הגוון הכהה אל גוונים בהירים יותר.
בתהליך ההדפסה השריטות הקטנות מכילות את צבע ההדפסה ומעבירות אותו אל הנייר במכבש הדפוס. בשל עומקן הרדוד של הנקודות, פלטת ההדפסה יכולה להפיק רק מספר קטן באופן יחסי של הדפסים איכותיים ועשירי צבע.
לולה בר אבנר

קורות חייה

נולדה בשם קרולה צווילינגר (צבילינגר; Carola Zwillinger) בשנת 1910 בפרוסטיוב (פרוסניץ) שבמוראביה, חלק מן האימפריה האוסטרו-הונגרית, שנכללה ב-1918 בצ'כוסלובקיה (כיום צ'כיה). התחנכה בתנועה הציונית 'תכלת לבן', וסיימה בהצטיינות את האקדמיה לאמנויות, אדריכלות ועיצוב בפראג .
ב-1939, ערב מלחמת העולם השנייה, עלתה בר לארץ ישראל מתוך ציונות יחד עם שני אחיה: אוטו צבילינגר, שעסק בטקסטיל, וד"ר לאופולד צבילינגר, שלמד יחסים בינלאומיים בגרמניה. שאר בני משפחתה נספו בשואה. בעלותה הביאה עימה מכולה מלאה ברהיטים. בראיון שהעניקה לשבתאי טבת מעיתון "הארץ" בשנת 1957 אמרה: "כדי לפתח חוש לשיק יש לגדול בין דברים יפים ובסביבה שוחרת יופי", והדבר ניכר גם בדרך שבה עיצבה את סביבת חייה ואת ביתה. 
את דרכה המקצועית בארץ התחילה בר בדירתה הראשונה, ברחוב גרוזנברג בתל אביב, שם פתחה סטודיו שבו העסיקה שלוש תופרות. מהר מאוד בלטה ככוכב עולה בשמי עולם האופנה הישראלי של התקופה. בין לקוחותיה הראשונים היו נשות הבריטים ונשים ערביות עשירות מיפו, קהיר וביירות. את הבדים הצרפתיים נהגה לרכוש בביירות, והתמחתה בתפירה לפי מידה. ב-1942 העתיקה את מקום מגוריה ואת הסטודיו שהתרחב לבית באוהאוס מפואר ברחוב הירקון.
בשנת 1945 נישאה לאדולף (דולפי) אבנר.
בשנות הארבעים רוב הנשים בארץ היו חלוצות בנות העלייה השנייה והשלישית. לולה בר ראתה משימה
לאומית להלביש אותן, בעיקר את נשות ההנהגה ושחקניות שייצגו את המדינה באירועים בארץ ובחו"ל. במהלך השנים היא תפרה בגדים לנשות האליטה, ביניהן: פולה בן-גוריון, רחל דיין, גולדה מאיר ולאה רבין. נשות החברה וההנהגה היו עולות אליה לרגל, והיא הייתה מלבישה אותן בסגנון שלא היה נהוג אז בארץ. בשנת 1957 עיצבה לולה את מדי דיילות אל על, שזכו בפרס ראשון בתחרות לעיצוב מדים של חברות תעופה בציריך. בהמשך עיצבה את מדי הדווריות של דואר ישראל ואת מדי החיילות והקצינות של צבא הגנה לישראל.
לולה בר תפרה בגדים לפי מידה. והייתה יותר תופרת עילית מאשר מעצבת אופנה. היא הייתה רוכשת גזרות של בתי אופנה צרפתיים כמו "בלמן", "איב סאן לורן", "עמנואל אונגרו" ו"ולנטינו", ומתאימה את הגזרות ללקוחותיה הישראליות. הכישרון הגדול שלה היה לזהות סגנון וסטייל, ולהתאים אותם לקהל המקומי, בביצוע מושלם. לולה הייתה נוסעת באופן קבוע לתצוגות אופנה בפריז, כדי להישאר מעודכנת.
מהר מאוד השתלבה לולה בחיי החברה הגבוהה בארץ, וכחלק מפעילותה ערכה תצוגות אופנה וערבי התרמה. היא הייתה פילנתרופית ותרמה בין השאר לאוניברסיטאות בן-גוריון ותל אביב ולמכללת שנקר, שבה חנכה בשנת 1992 את חדרי הסדנאות הקרויים על שמה.
לולה בר נפטרה בכ"ה באדר א' תשנ"ז, 1997, ונטמנה בבית העלמין נחלת יצחק, לצד בעלה. לדולפי ולה לא היו ילדים. 
אחרי מותה התנהל קרב משפטי על עזבונה, ובית המשפט קבע שהתרומות שתרמה למוסדות שונים לא יוחזרו לתובעים.

הבית בקיסריה

בנוסף לדירתם בתל אביב, החזיקו לולה ודולפי בית נופש בקיסריה. הם בילו בו את סופי השבוע וערכו שם מסיבות, אירועי צדקה וקונצרטים למוזמנים. כחלק מתפיסת האסתטיקה הייחודית של בר, הבית מעוצב באופן יוצא דופן ועם תשומת לב לכל פרט – מהעיצוב של אלמנטים המזכירים את אמת המים בקיסריה ועד לברזים המוזהבים והמצעים. השילוב של בין הסגנונות השונים, יוצר את הסטייל הייחודי של הבית. יש בו עירוב של טאפטים וקרמיקות בדפוסים האופייניים לשנות השבעים, עם אלמנטים מוזהבים (ידיות, ברזים) ודמויות אוריינטליות. הבית מושכר כיום, ונשמר ברובו כפי שלולה בר עיצבה אותו.
מוחארק (אי)

היסטוריה


האי קרוי על שם העיר מוחארק, העיר הגדולה באי ובירתה לשעבר של בחריין.
ניקולאי גיזיס

ביוגרפיה

גיזיס נולד בשם נחמן בעיירה מז'יבוז' למשפחת פועלים יהודים. הוא סיים ארבע שנים של בית ספר ועבד כפועל בקולחוז העיירה.
גויס לצבא האדום ב-1937 ליחידת מרגמות. השתתף לראשונה בקרבות ביוני 1941 ובספטמבר אותה השנה השתתף בקרבות הגנה על הומל. בחורף לקחה יחידתו חלק בקרב על מוסקבה ובקיץ הועבר להגן על סטלינגרד. נפצע בהתקפת נגד של הסובייטים ב-23 בנובמבר 1942. לאחר שחזר מבית החולים הוא נמונה למפקד ברגימנט המרגמות מס' 224 שם המשיך לשרת עד סוף המלחמה.
במהלך קרב קורסק על סמך ידיעותיו חוסלו עשרות מוקדי ירי ומרגמות ועל פועלו עוטר במדליית העוז. בהמשך השתתף בשחרור נפת אוריול והמחוזות המזרחיים של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הבלארוסית. באוגוסט 1943 במהלך צליחת נהר דסנה נפגע בצידו המערבי. לאחר חזרתו מבית חולים בפברואר 1944 צלח את נהר דנייפר על קרח בסמוך לעיר רוגצ'וב. בהמשך אותה השנה שחרר עם יחידתו את הרפובליקה הבלרוסית.
באוגוסט 1944 בהגעת הכוחות לנהר ויסלה חצה אותו באזור פולאווי יחד עם שני אנשי קשר, ובמהלך מתקפה בה חיסל שני לוחמים ותפס שניים נוספים בשבי זיהה שתי יחידות מרגמות ושלוש נקודות אש שנוטרלו. על כך קיבל עיטור התהילה מדרגה השלישית.
את עיטור התהילה מדרגה שנייה קיבל על כיתור יחידה גרמנית גדולה במהלך ינואר-פברואר 1945 במהלך מבצע מתקפה ורשה-פוזנן שבו זיהה יחידות אש ומרגמות רבות ובעצמו חיסל ברימונים עמדת מכונת ירייה מבוצרת ב-14 בפברואר.
נהייה למעוטר בכל הדרגות עיטור התהילה כאשר במהלך הקרב על ברלין ב-16 באפריל סמוך לעיירת לבוס הקרובה לפרנקפורט על האודר קידם את היחידות בכ-3 קילומטרים במידע שהשיג על נקודות האש. זיהה שש נקודות כאלו ותותח נגד טנקים, נפגע והסכים להתפנות רק לאחר התקדמות חייל הרגלים.
שוחרר מן השירות ב-1945 וחזר לעיר פרוסקורוב. בהמשך עבד כמנהל בתי מלאכה לציירי הרפובליקה האוקראינית בנפה, היה סגן מנהל פארק התרבות בעיר והקים בית ציירים בעיר חמלניצקי.
ב-1970 היה בין הראשונים שקיבל אות 25 השנים הניצחון במלחמת העולם השנייה ישירות ממרשל אנדריי גרצ'קו.
נפטר ב-18 ביולי 1987 מאירוע לב. נקבר בשדרת התהילה בעיר.
יון אינקולץ

יון קונסטנטין אינקולץ (ברומנית: Ion Constantin Inculeț וברוסית:  Ион (Иван) Константинович Инкулец)‏ 5 באפריל 1884 - 18 בנובמבר 1940, היה פוליטיקאי רוסי-מולדובני-רומני, איש אמונו של אלכסנדר קרנסקי ושליחו לבסרביה, נשיא מועצת הארץ של בסרביה, שר לענייני בסרביה בממשלת רומניה, שר בריאות, שר פנים, שר תקשורת וסגן ראש ממשלה בממשלות רומניה בין שתי מלחמות העולם. אינקולץ נבחר להיות חבר האקדמיה הרומנית החל משנת 1918.
יום אינקולץ נולד בכפר רזן (Răzeni), היום ברפובליקה מולדובה ובאותו זמן באימפריה הרוסית. הוא למד בבית ספר יסודי בכפרו וב-1894 התקבל לבית הספר התאולוגי בקישינב. הוא בחר במסלול לימודים מדעי ונרשם לפקולטה לפיזיקה ומתמטיקה של אוניברסיטת דורפאט. כעבור שנת לימודים אחת עבר לאוניברסיטה האימפריאלית של סנקט פטרבורג, שם סיים לימודיו בהצלחה עם דיפלומה מדרגה ראשונה והמלצה להוראה. בתקופת לימודיו יזם את הקמת אגודת הסטודנטים מבסרביה. בסיום לימודיו שימש כמורה פרטי לפיזיקה, מתמטיקה ואסטרונומיה בבתי ספר פרטיים בסנקט פטרבורג.
ב-1917 נבחר להיות ציר בסובייט של סנקט פטרבורג מטעם המפלגה הסוציאל-רבולוציונית. קרנסקי קירב אותו אליו ושלח אותו לבסרביה בראש קבוצה של 40 סטודנטים ומורים, שמוצאם מבסרביה. הם נשלחו על מנת לחזק את אחיזת הממשלה של קרנסקי בחבל בסרביה ולגייס את האוכלוסייה למטרותיה. חלק מאנשי הקבוצה נבחרו להיות צירים במועצת הארץ וב-21 בנובמבר 1917 נבחר אינקולץ להיות נשיא מועצת הארץ של בסרביה.
אינקולץ הוביל תחילה לעצמאות מוגבלת של בסרביה במסגרת פדרציה רוסית, אך לאחר מהפכת אוקטובר שינה קו לכיוון הצטרפות לרומניה. לאחר איחוד בסרביה עם רומניה יון אינקולץ צורף לממשלת רומניה כשר לענייני בסרביה ובהמשך כיהן כשר הבריאות, שר הפנים, שר התקשורת וסגן ראש הממשלה בממשלתו של יון ג. דוקה.
ב-23 באוגוסט 1918, יחד עם חברו, פנטלימון חאליפה, הקים את מפלגת האיכרים של בסרביה, מפלגה שדגלה במתן זכות בחירה אוניברסלית וחלוקת האחוזות הגדולות לאיכרים שאיבדו את אדמתן. משנת 1921 עמד בראש המפלגה, אך התקרב את המפלגה הלאומית ליברלית ולבסוף התאחד איתה ב-1923 וכיהן בכל הממשלות, שהונהגו על ידי המפלגה הזאת. הוא היה שר בריאות מ-6 ביוני 1927 ועד 3 בנובמבר 1928, שר פנים מ-14 בנובמבר 1933 עד 29 באוגוסט 1936, סגן ראש ממשלה מ-29 באוגוסט 1936 עד 14 בנובמבר 1937 ושר העבודות הציבוריות והתקשורת מ-17 בנובמבר 1937 ועד 28 בדצמבר באותה שנה. ב-28 ביוני 1940 מונה להיות שר בממשלת גאורגה טטרסקו והופקד על ביצוע פינוי בסרביה בעקבות האולטימטום, שהגישה ברית המועצות לרומניה.
ב-10 באוקטובר 1918 נבחר להיות חבר האקדמיה הרומנית לפי המלצה של פרופסור פטרו פוני.
יום אינקולץ נשא את הנסיכה רוקסנה קנטאקוזינו (Roxana Cantacuzino) ולשניים נולדו שני בנים, יון וג'אורג'ה.