google/wiki40b huggingface dataset:
מיגל אנחל לופס

ביוגרפיה

לופס נולד במורסיה.

2010

באליפות אירופה שנערכה בברצלונה, ספרד בשנת 2010 סיים לופס במקום 13 בהליכה ל-20 ק"מ בתוצאה של 1:24:28 שעות.

2011

באליפות העולם שנערכה בטגו, קוריאה הדרומית בשנת 2011 סיים לופס במקום 17 בהליכה ל-20 ק"מ בתוצאה של 1:23:41 שעות.

2012

באולימפיאדת לונדון (2012) סיים לופס במקום חמישי בהליכה ל-20 ק"מ בתוצאה של 1:19:49 שעות.

מדליית ארד באליפות עולם

באליפות העולם שנערכה במוסקבה, רוסיה בשנת 2013 זכה לופס במדליית ארד בתחרות הליכה ל-20 ק"מ בתוצאה של 1:21:21 שעות, אחרי אלכסנדר איוואנוב מרוסיה (1:20:58 שעות) וצ'ן דינג מסין (1:21:09 שעות).

אלוף אירופה

באליפות אירופה שנערכה בציריך, שווייץ בשנת 2014 זכה לופס במדליית זהב בתחרות הליכה ל-20 ק"מ בתוצאה של 1:19:44 שעות, לפני אלכסנדר איוואנוב (1:19:45 שעות) ודניס סטרלקוב (1:19:46 שעות), שניהם מרוסיה.

אלוף עולם

באליפות העולם שנערכה בבייג'ינג, סין בשנת 2015 זכה לופס במדליית זהב בתחרות הליכה ל-20 ק"מ בשיא אישי חדש של 1:19:14 שעות, לפני ז'נג וואנג מסין (1:19:29 שעות) ובנג'מין ת'ורן מקנדה (1:19:57 שעות).
שעון מולקולרי

שעון מולקולרי, או שעון גני, (מבוסס על היפותזת השעון המולקולרי ובקיצור MCH) הוא טכניקה במחקר גנטי המאפשרת לתארך את המועד בו התפצלו שני מינים מאב קדמון משותף. הטכניקה מבוססת על זיהוי מועד היווצרות השינויים הקטנים בין שני רצפי ה-DNA של המינים.

היסטוריה

המושג "שעון מולקולרי" יוחס לראשונה לאמיל צוקרקנדל ולינוס פאולינג, אשר הבחינו בשנת 1962, כי מספר ההבדלים בחומצות אמינו בהמוגלובין בין שתי שושלות יוחסין פרופורציונליים בקירוב לזמן התפצלותם מאב קדמון משותף, כפי שהוערך מעדויות מאובנים. הם הכלילו מתצפית זאת וטענו כי קצב השינוי האבולוציוני של כל חלבון הוא קבוע בקירוב. המושג יושם גם לאבולוציה של רצפי DNA, ובמיוחד לאבולוציה נייטרלית.
מאוחר יותר, התבססו אלן ווילסון ווינסנט סאריץ' על מחקר זה ועל מחקרו של מוטו קימורה (1968), צפו וסיפקו ניסוח פורמלי לכך שטעויות ספונטניות בשכפול DNA גורמות למוטציות שמניעות את האבולוציה המולקולרית, וכי ההצטברות של הבדלים אבולוציוניים "נייטרליים" בין שני הרצפים עשוי להיות בסיס למדידת זמן, אם קצב הטעויות בשכפול ה-DNA ניתן לכיול. שיטה אחת לכיול קצב הטעויות היא השוואת זוגות של קבוצות מינים חיים שתאריך ההיפרדות שלהם כבר ידוע כתוצאה מתיעוד של מאובנים.

שימושים

טכניקת השעון המולקולרי היא כלי חשוב בסיסטמטיקה מולקולרית, שהיא שימוש של מידע מגנטיקה מולקולרית על מנת לקבוע את הסיווג המדעי הנכון של אורגניזם.
ידיעת שיעור האבולוציה המולקולרית הקבוע-בקירוב בסדרות מסוימות של אילנות יוחסין מקלה על קביעת מאורעות פילוגנטיים שאינם מתועדים על ידי מאובנים, למשל התפלגויות של מינים שקיימים בימינו, והיצירה של העץ הפילוגנטי. אבל במקרים אלה – בייחוד במקרים של טווחי זמן ארוכים – השעון המולקולרי עשוי להיות חסר תועלת לשימושים מעשיים; הערכות כאלה הן בדרך כלל גסות, עם טווח שגיאה המגיע עד 50%.
הנריק סלביק

הנריק סלביק (בפולנית: Henryk Sławik;‏ 1894, יסטשמביה-זדרוי שבדרום פולין‏ – 1944, מאוטהאוזן) היה פוליטיקאי, עובד סוציאלי, דיפלומט וחסיד אומות העולם מפולין שנרצח על ידי הגרמנים.

קורות חייו

סלביק נולד בעיירה בשלזיה. הוא למד בגימנסיה ולאחר מכן התגורר בפשצ'ינה (Pszczyna). במלחמת העולם הראשונה גויס לצבא הרוסי. לאחר המלחמה היה מפעילי המפלגה הסוציאליסטית הפולנית (Polska Partia Socjalistyczna, PPS), היה עורך עיתון ופעל לטובת סיפוח שלזיה לפולין בעת משאל העם בשלזיה העילית . הוא היה נשיא סניף אזורי של אגודת עובדים צעירים. בשנת 1928 נישא לידוויגה פוז'יצקה. הוא המשיך לפעול במסגרות סוציאליסטיות והיה מתנגד של הסנאציה. בין השנים 1934–1939 היה סלביק נשיא אגודת העיתונאים הפולניים בשלזיה ובזגלמביה.

פעולותיו להצלת יהודים בפולין הכבושה

עם כיבוש פולין על ידי גרמניה בספטמבר 1939 חצה סלביק את הגבול להונגריה. הוא נעצר ונכלא במחנה שבויים בהונגריה. הוא יצר קשר עם משרד הפנים ההונגרי והשנים יצרו ועדה אזרחית לסיוע לפליטים מפולין, בהם נוצרים ויהודים. בניגוד לפקידים אחרים בוועדה זו, סלביק לא הפלה בין יהודים ונוצרים. בסיוע אנשים מהצלב האדום בהונגריה סיפק סלביק ליהודים מסמכי זהות נוצריים מזויפים ושיכן יהודים במחנות פליטים בהונגריה. בין יהודים אלה היו גם ילדים יתומים. הוא ארגן בית ספר בעיר ואץ בהונגריה עבור ילדים יהודים יתומים, ויצר קשר עם הנציג בהונגריה של הממשלה הגולה של פולין, כדי לבקש סיוע עבור ילדים אלה. בית ספר זה החל לפעול בספטמבר 1943, תחת חסות ממשלת פולין הגולה. כל הילדים שלמדו בבית הספר וכן אנשי הצוות קיבלו מסמכי זהות מזויפים. פרנצישק שבידר היה המנהל, ומריה טומנק הייתה אחת המורות.
במרס 1944 פלשה גרמניה הנאצית להונגריה. כדי להקנות לבית הספר מראה יותר נוצרי, החלו התלמידים והמורים בבית הספר להשתתף באופן סדיר בטקסים נוצריים בכנסייה המקומית. בסך הכל הציל סלביק כ-30,000 איש, בהם כ-5,000 יהודים. בשלב מסוים הועברו השוהים בבית הספר לבודפשט ושם שוכנו בבתים פרטיים. בתום המלחמה חזרו חלק מהתלמידים לפולין, ויתרתם היגרו לישראל ולארצות הברית.
סלביק עצמו נעצר עם הפלישה הגרמנית, הועבר למחנה הריכוז גוזן בגרמניה ובאוגוסט 1944 נרצח. לפני שנרצח עונה כדי שימסור פרטים על שותפיו למעשי ההצלה, אך לא הסגיר איש.

הנצחה

בשנת 1977 הכיר יד ושם בסלביק, בפרנצישק שבידר ובמריה וסקובסקה-טומנק בתור חסידי אומות העולם.
הספינה הלבנה

טביעת הספינה

הספינה הלבנה נבנתה על ידי תומאס פיצסטפן והייתה בבעלותו. סטפן, אביו של פיצסטפן היה רב החובל של ויליאם הכובש במהלך הפלישה הנורמנית לממלכת אנגליה.
תומאס הציע להנרי הראשון, מלך אנגליה להפליג בספינה מבארפלור לאנגליה, אולם הנרי, שכבר תכנן לשוב לאנגליה בספינה אחרת, הציע שבנו ויורש העצר ויליאם אדלין יפליג במקומו על הספינה לאנגליה.
הספינה אמורה הייתה לעזוב את הנמל בשעות היום, אולם בשל התעכבותם של ויליאם אדלין ואנשיו שהיו עסוקים בסעודה, יצאה הספינה בשעות הלילה ופגעה בסלע תת-ימי בסמוך לבארפלור. הספינה התהפכה ושקעה. הניצול היחיד היה קצב מרואן שניצל מאחר שלבש נאדות עור שהיו מלאים באוויר. הקצב נמשה ממי הים על ידי דייג שעבר בקרבת מקום למחרת. הקצב סיפר כי תומאס פיצסטפן ידע לשחות, אולם כשראה שויליאם אדלין טבע, העדיף לטבוע בעצמו מאשר לבשר למלך על מות בנו. 
סיבת הטביעה אינן ברורות. כתבי התקופה מאשימים את הנווט בשכרות, ואת רב החובל, שמיהר וניסה להשיג את ספינת המלך שהפליגה לפניהם.

תוצאות הטביעה

אחיינו של המלך, סטפן לא הפליג על הספינה (על פי אורדריקוס ויטליס, הוא ירד מהספינה לפני הפלגתה בשל שלשול שתקף אותו). 
כתוצאה ממותו של ויליאם אדלין, היחיד מבניו של המלך שנולדו במסגרת הנישואין, פרץ באנגליה משבר ירושה שכונה "האנרכיה". הברונים האנגלים סירבו לקבל את מטילדה, בתו של המלך, כמלכה, וסטפן טען לכתר האנגלי והכריז על עצמו כמלך.

אזכורים ספרותיים

טביעת הספינה מוזכרת בבלדה משנת 1881 מאת דאנטה גבריאל רוזנטי שנקראת ""הספינה הלבנה: בלדה".
טביעתה של הספינה הלבנה מתוארת ברומן מאת קן פולט "עמודי תבל" משנת 1989. רומן היסטורי זה מתאר את מלחמת האזרחים באנגליה בתקופת האנרכיה. 
הטביעה מתוארת בהרחבה בספרה ההיסטורי של שרון פנמן משנת 1994 "כאשר ישו וקדושיו ישנו". כמו כן הספינה מוזכרת בשירו של ג'פרי היל הנקרא "הספינה הלבנה".
ממשלת קוריאה הצפונית

מוסדות השלטון

אף שקוריאה הצפונית מתאפיינת דה-יורה בשלטון טוטליטרי בראשות המנהיג העליון של קוריאה הצפונית, בפועל השליטה במדינה מתבצעת באמצעות שורה של מוסדות שונים, שבמקרים רבים יכולים לדחות, לשנות, או אפילו להתנגד להוראותיו של המנהיג העליון. מוסדות אלו עשויים לעצב ולהגדיר את מדיניות הפנים והחוץ הכוללת של קוריאה הצפונית, להציע הצעות ייעול שונות, ואף לחזק או לערער את מעמדו של המנהיג העליון עצמו.
זהותם של חברי ממשלת קוריאה הצפונית נקבעת על ידי מפלגת הפועלים של קוריאה, השולטת בקוריאה הצפונית מאז הקמתה בשנת 1948. עם זאת, ובהתאם לחוקת קוריאה הצפונית, על הממשלה גם לזכות באישור מצד אספת העם העליונה, הרשות המחוקקת של קוריאה הצפונית. 
בניגוד למצב במדינות דמוקרטיות ברחבי העולם, שבהן הממשלה מהווה הרשות המבצעת במדינה, בקוריאה הצפונית נתונות סמכויות הרשות המבצעת בידי הקבינט, אשר תחת שלטונו של קים ג'ונג-איל זכה למעמד שווה מול מפלגת הפועלים של קוריאה וצבא העם הקוריאני.
בסקר מדד הדמוקרטיה של שבועון האקונומיסט לשנת 2012, קוריאה הצפונית דורגה במקום האחרון מבין 168 מדינות במדד הטוטליטריות של השלטון.
צפארי

פעילות

הצפארי השתרע על פני שטח של 30 דונם תחת כיפת השמיים, ובו צמחייה טרופית, נחלים ומפלי מים. במקום שכנו ציפורים ממגוון סוגים ומספר קטן של מיני זוחלים. עוד פעלו בצפארי מתחם יער הציפורים - מתחם סגור בו בעלי הכנף חופשיים להסתובב ליד בני האדם, פינת ליטוף ופארק שעשועים וג'ימבורי בסגנון אפריקאי המכונה "ג'ונגה ג'ונגה" (כשלפניו הוקם "פארק פאוור ריינג'רס" למשך תקופה קצרה).
המקום נוהל על ידי חברת "עיר השעשועים", אשר נוסדה בשנת 1975, ושבבעלותה גם "לונה פארק תל אביב" שבתל אביב, "סופרלנד" בראשון לציון וכן פארק המים "הממדיון" בתל אביב.
כנגד הצפארי הועלו טענות כי מינים שונים של ציפורים שוחררו או הצליחו לברוח מכלוביהם. חלקם של המינים הצליחו לייסד אוכלוסיות מבוססות באזור פארק הירקון, ולעיתים אף להתפשט לשאר הארץ, ולהפוך למינים פולשים הדוחקים מיני ציפורים מקומיים וכך פוגעים במגוון הביולוגי. בולט במיוחד המקרה של המיינה המצויה.
ב-26 באוקטובר 2017 הופסקה פעילות הצפארי לאחר שחברת גני יהושע החליטה לא לחדש את הזיכיון להפעלתו, וכל הציפורים הועברו למתחם לונה פארק תל אביב שנמצא גם הוא בבעלות עיר השעשועים.
נכון לפברואר 2018 הסתיימו עבודות הפירוק והכוונה היא להקים בשטח מתחם קינון פתוח לבעלי כנף.
נחיר (הנדסת מכונות)

נחיר (באנגלית: Orifice plate) הוא התקן מכני-הידראולי, המשפיע על זרימת הזורם בצינור באמצעות הצרת מעברו.
לנחיר יכולים להיות שימושים שונים. אחד המרכזיים שבהם הוא כמד ספיקה. הנחיר עשוי לשמש גם התקן לויסות ספיקת הזורם על ידי כך שהוא גורם למפל לחץ או מפל עומד בזרימה.
דוגמה לשימוש בנחיר כמד ספיקה: הנחיר מותקן בתוך צינור, וצדו הפונה אל כיוון זרימת הנוזל חסום על ידי דיסקה בעלת חור במרכזה. הקטנת שטח החתך גורמת להפסדים בזרימה ולכן למפל לחץ על פני הנחיר. כדי למדוד את ספיקת הנוזל, יש למדוד את הפרש הלחצים משני צדי הדיסקה על ידי מנומטר, ועל ידי הצבת נתונים אלה במשוואת העומדים נקבל את מהירות יציאת הנוזל מהנחיר.
הנקודה בה שטח החתך של הזורם הוא הקטן ביותר נקראת: ונה קונטרקטה. בנקודה זו המהירות היא מרבית והפרש הלחצים משני צידי הנחיר מקסימלי. חשוב לבצע את המדידה בנקודה זו שכן השגיאה תהיה הקטנה ביותר.
אסיאנה איירליינס

תולדות החברה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.  
החברה נוסדה בפברואר 1988 והחלה את פעילותה בדצמבר אותה שנה עם טיסות בקו לפוסן.

תאונות ותקריות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.  
בתאריך 6 ביולי 2013 התרסק מטוס מדגם בואינג 777 של החברה, שהיה בטיסה 214, בנמל התעופה הבינלאומי של סן פרנסיסקו בעת נחיתה על המסלול.
תיאום עכבות (אקוסטיקה)

באקוסטיקה, להליך ההנדסי של תיאום עכבות (באנגלית: Impedance matching) אקוסטיות בממשקים בין תווכים יש תפקיד מפתח. כאשר גל קול פוגע בממשק שבין תווך אחד למשנהו, חלקו יוחזר מן הממשק וחלקו יועבר לתווך השני, כשהמשרעת המועברת תלויה במידה בה העכבות האקוסטיות של שני התווכים קרובות אחת לשנייה. אם העכבות האקוסטיות מאוד שונות מרבית האנרגיה של הקול תוחזר במקום לעבור לתווך השני, בעוד שאם מתקיים שוויון בין העכבות, הגל יועבר במלואו כאילו הממשק איננו היה קיים.
ליאנה בדר

ביוגרפיה

בדר נולדה בירושלים וגדלה ביריחו. אביה היה ד"ר עבד א-רחים בדר, רופא ואסטרונום שאמו הייתה יהודייה, ואמה הייתה מנהלת בית ספר לבנות. בדר למדה לתואר בפסיכולוגיה בירדן. אחר כך נסעה לביירות ולמדה לתואר בפילוסופיה ופסיכולוגיה מהאוניברסיטה הערבית בביירות. היא הייתה עורכת של מדור התרבות בכתב העת "אל-חורייה". בשנת 1982 היא עברה מלבנון וחיה בדמשק, תוניס ועמאן, ושבה לרשות הפלסטינית בשנת 1994.
בשנת 1979 פרסמה את ספרה הראשון, بوصلة من أجل عباد الشمس ("בוצלה מן אג'ל עבאד אלשמס" - "מצפן עבור החמנית"). יצירותיה תורגמו לשפות מספר. היא כותבת רומנים, סיפורים קצרים וספרי ילדים. כמו כן היא כתבה ספר על המשוררת פדואה טוקאן. היא כתבה את התסריט לסרט "החתונה של ראנה", המספר על צעירה פלסטינית שאביה מייעד לה חתן בניגוד לרצונה. כיום בדר מנהלת את המחלקה לקולנוע במשרד התרבות הפלסטיני ברמאללה, ומשמש כעורכת כתב העת של המשרד. היא שותפה ליוזמת ז'נבה.
"הגפן", סיפור קצר פרי עטה, הופיע בעברית בשנת 2004 באנתולוגיה "נעליים ללא עקבים: סיפורים מודרניים של יוצרות ערביות" בהוצאת מעריב.
בדר נשואה ליאסר עבד רבו, פוליטיקאי פלסטיני, ומתגוררת עמו ברמאללה. היא אם לשניים.
יפעת

קיצור תולדות

אבן הפינה לקיבוץ נורתה באפריל 1952. הקיבוץ נוסד בשנת 1954 על ידי יוצאי קיבוץ גבת (עקב הפילוג בקיבוץ המאוחד) ואנשי קבוצת השרון שישבו קודם לכן ברמת דוד. בתחילה נקרא הקיבוץ "איחוד השרון - גבת", אך שמו שונה ליפעת, על-שם היישוב המקראי "יפיע" שהיה ככל הנראה במקום זה (ומהווה גם, ככל הנראה, את מקור שמו של הכפר יפיע הסמוך). הקיבוץ תוכנן באופן המפריד בין אזורי בעלי חיים והתעשייה לבין מגורי החברים, על מנת למנוע פגיעה מיותרת בבעלי החיים ובבני אדם.

הקיבוץ כיום

יפעת הוא קיבוץ מתחדש (מופרט) שרבים מחבריו מוצאים את פרנסתם מחוצה לו. נכון לשנת 2013 ישנם בקיבוץ עצמו מספר ענפים חקלאיים:
ענף המטעים הכולל מטע אבוקדו ומטע שקדים, ענף גידולי שדה, רפת (המשותפת עם עוד שני קיבוצים), לול. בנוסף ישנה קונדיטוריה המתמחה במאפים ועוגיות בעבודת יד.
בקיבוץ שוכן גם "מוזיאון העמק", המנציח את מפעל ההתיישבות של אנשי העלייה השנייה והשלישית בעמק יזרעאל, בנוסף למוזיאון הרפת והחלב המספר את סיפורו של ענף הבקר והרפת בארץ מראשיתו, אשר נמצא במתחם מוזיאון העמק. במרכזו של הקיבוץ ניצב פסל "הקיבוצניק" פרי יצירתו של הפסל אחיעם שושני.
כמו כן נמצא בקיבוץ אולם אירועים אזורי ובו 700 מקומות, המשמש את כלל עמק יזרעאל.
ילדי הקיבוץ לומדים בבית הספר היסודי שגיא בקיבוץ שריד ובבית הספר העל-יסודי "העמק המערבי" השוכן ביפעת, בו לומדים גם תלמידים מקיבוצים ויישובים קהילתיים שכנים. 
בשנת 2010 החלה בנייתה של שכונה קהילתית שתושביה לא יהיו חברי הקיבוץ.

אנשים ידועים

חיים גבתי, שר החקלאות מאמצע שנות ה-60 עד אמצע שנות ה-70 של המאה ה-20.
אליעזר שושני, גזבר הפלמ"ח ומזכיר ברית התנועה הקיבוצית.
ד"ר מאיר איילי, מורה וחוקר היהדות.
חגי מירום, בן וחבר הקיבוץ לשעבר שהיה מזכ"ל הנוער העובד והלומד, ח"כ שכיהן גם כיו"ר ועדת החוץ והביטחון וגזבר הסוכנות היהודית.
צביקה לוי, האבא של החיילים הבודדים וזוכה פרס ישראל.
פורטוגסה

היסטוריה

מקור השם של המדינה הוא בנהר ריו פורטוגסה הזורם בה. השם הוא תואר בספרדית שמשמעותו "[אישה] פורטוגלית", והאגדה מספרת שהנהר קיבל את שמו לאחר שאישה פורטוגלית טבעה בו.
הספרדים הגיעו לאזור במאה ה-16, כבשו אותו והוא נותר בשליטתם עד המאה ה-19.
בשנות ה-20 של המאה ה-19 האזור צורף לרפובליקת קולומביה הגדולה ולאחר שזו התפרקה ב-1830 האזור הועבר לוונצואלה. ב-10 באפריל 1851, בהוראת נשיא ונצואלה חוסה גרגוריו מונגס, נוצרה באזור בו קיימת המדינה של היום פרובינציית פורטוגסה, כשבירתה היא גואנרה.
ב-1864, לאחר המלחמה הפדרלית, ונצואלה הפכה למדינה פדרלית והפרובינציה הפכה למדינת פורטוגסה. כעבור שנתיים היא אוחדה לתוך מדינת סמורה (כיום מדינות ברינס ואפורה). מאוחר יותר, בתקופת הנשיא אנטוניו גוסמאן בלנקו, מדינות סמורה וקוחדס אוחדו למדינת סור דה אוקסידנטה (מילולית: מדינת דרום-מערב) כחלק מתהליך האחדה של כלל מדינות ונצואלה ל-7 בלבד.
בסופו של דבר פורטוגסה הפכה למדינה נפרדת לחלוטין ב-1909.

כלכלה

כלכלת פורטוגסה מתבססת בעיקר על חקלאות וגידול מקנה, ובמידה פחותה יותר על תיירות והפקת נפט.
קריסה

קריסה היא כשל במבנה של הגוף כתוצאה מכוח לחיצה הפועל עליו.
בעת תכן הנדסי בדיקה של תופעת הקריסה חשובה מכיוון שבחלק מהמקרים קריסה מתרחשת לפני תופעת הכניעה, שבה החומר עובר מהשלב האלסטי לשלב הפלסטי שלו (Pcr < σyp). 
הכוח הגורם לקריסה קטן משמעותית מכוח הלחיצה שהיה גורם כשל לאלמנט של מבנה שאיננו גבוה. התופעה נקראת לפעמים גם אי יציבות אלסטית.
אבראהים אבו דיה

אבראהים אבו דָיֵה (1917, צוריף - 6 במרץ 1952, ביירות) היה מפקד המיליציה הפלסטינית אל-ג'יהאד אל-מוקדס ("צבא הקודש") באזור ירושלים במלחמת העצמאות. הוא פיקד על קרבות רבים, ובהם הקרב עם מחלקת ההר, שיירת נבי דניאל וקרב סן סימון.

חייו

אבו דיה נולד בכפר צוריף שממערב לגוש עציון. כבנו של ספר הכפר רכש רק ארבע שנות לימוד. בתקופת המרד הערבי הגדול הצטרף כלוחם לאנשי הכנופיות של המופתי של ירושלים, חאג' אמין אל-חוסייני, ורכש לעצמו מוניטין של לוחם אמיץ.
במלחמת העולם השנייה התגייס אבו דיה לחיל החפרים הבריטי ונפל בשבי הגרמנים ביוון. לאחר נפילתו בשבי הצטרף לדיוויזיית הנדשאר של הוואפן אס אס שהקים המופתי תחת פיקוד הנאצים. נפל בשבי בעלות הברית במהלך הקרבות בצפון אפריקה, ונדון על שיתוף פעולה עם האויב.
כשחזר ארצה השתלב כמפקד במיליציות הפלסטיניות. עם תחילת מלחמת העצמאות, בסוף דצמבר 1947, הנהיג אבו דיה את אנשי מיליציית אל-ג'יהאד אל-מוקדס של המופתי בנפת חברון. הוא ארגן מחנה אימונים ליד צוריף לאנשי הכפרים באזור. ממחנה זה יצאו אנשיו, והם היו הכוח המרכזי בהתקפות על גוש עציון בינואר 1948.
ב-16 בינואר 1948 עמד אבו דיה בראש פזעה של מאות הלוחמים שהכריעו את אנשי שיירת הל"ה בקרב על גבעה ליד צוריף והתעללו בגופותיהם. לאור הצלחתו הפך אבו דיה לסגנו של עבד אל-קאדר אל-חוסייני, אשר מינה אותו למפקד אזור ירושלים.
ב-27 במרץ 1948 פיקד על הקרב סביב המחסום שעצר את שיירת נבי דניאל. הקרב הסתיים בנסיגת כוחות ההגנה והתאבדות חלקם. הלוחמים הישראלים שפונו בתיווך הבריטים נאלצו להותיר לאנשי אבו דיה שלל שיריוניות ונשק.
במרץ 1948 הגיע אבו דיה בראש עשרות לוחמים לשכונת קטמון, שתושביה הערבים האמידים החלו לנטוש אותה, והתבסס שם. באפריל 1948 הוא השתתף כמפקד אחד הכוחות בקרבות הקסטל ונפצע פעמיים, ובקרב על הכפר בית סוריק.
האהדה לאבו דיה בציבור הערבי-פלסטיני הגיעה לשיא לאחר נאום מלהיב שנשא בחצר הר הבית ב-9 באפריל 1948 בהלוויה ההמונית של עבד אל-קאדר אל-חוסייני שנהרג יום לפני כן על הקסטל.
בעקבות מותו של עבד אל-קאדר אל-חוסייני הפך אבו דיה למפקד הבכיר של אל-ג'יהאד אל-מוקדס באזור ירושלים. הוא פיקד על הלוחמים הערבים בקרב סן סימון ב-30 באפריל 1948 ונפצע קלות. הוא אושפז בבית החולים בבית צפאפא משם יצא ב-2 במאי 1948 לעיר העתיקה לארגן תגבורת, אך נעצר על ידי הבריטים עם חייליו. התנהגותו התפרשה בצד היהודי והבריטי כפחדנות, ואף כעריקה. מנגד, הפלסטינים הטילו את האחריות לכיבוש קטמון על הבריטים שמנעו את שובו לקטמון, והתעלמו מהעובדה שניסיונו לחזור למקום היה לאחר ההשתלטות היהודית על השכונה.
הוא גייס מחדש לוחמים לפלוגתו מאזור בית לחם וב-24 במאי 1948 נטל חלק עם פלוגתו והכוחות המצריים בקרב רמת רחל. בקרב זה נפצע קשה ונותר משותק בפלג גופו התחתון. הוא הוטס לבית חולים בקהיר, שם זכה לביקור של המופתי אמין אל-חוסייני ואנשיו, ושל משפחת ח'ליל א-סכאכיני, שהתיידדה איתו בעת שירותו בקטמון, ועם נפילת השכונה לידי הפלמ"ח נמלטה לקהיר. לאחר מכן הועבר אבו דיה לבית חולים בביירות. אבו דיה מת בביירות ב-1952.
בזיכרון הלאומי הפלסטיני נחקקה דמותו כ"גיבור קטמון".
גביע המדינה בכדורסל

שיטה

משחקי הגביע משוחקים בשיטת הנוקאאוט, משחק בודד בו המפסידה מודחת מהמפעל. עד שלב חצי הגמר מיקום המשחק נקבע בהגרלה. על פי רוב מ-1972 משלב חצי הגמר ואילך נערכו המשחקים בהיכל הספורט יד אליהו (היכל מנורה מבטחים). ב-1973 נערך הגמר באולם הפחים בחולון. ב-2000 בהיכל רוממה בחיפה. ב-2001 בהיכל הספורט באשקלון. ב-2002 באולם עין שרה בנהריה. מאז נחנך פיס ארנה ירושלים החלה רוטציה בינו לבין היכל מנורה מבטחים לאירוח משחקי גמר הגביע וכך את חצאי הגמר והגמר בשנים 2015, 2017 ו-2019 נבחרה הארנה בירושלים לארח בעוד בשנים 2016 ו-2018 חזר האירוע להתקיים בהיכל מנורה מבטחים שבתל אביב.
המשחקים מתקיימים לרוב בחודשים דצמבר, ינואר ופברואר, החל משלב שמינית הגמר בו מתקיימים שישה משחקים. ארבע הקבוצות שהגיעו לשלב חצי הגמר בעונה הקודמת, עולות אוטומטית לשלב שמינית הגמר.
בעונת 2018/2019 פרצה שביתה בליגה הלאומית ומלבד מכבי חיפה כל שאר קבוצות הליגה הלאומית הורחקו על ידי איגוד הכדורסל ממשחקי הגביע כך שמספר הקבוצות בו צומצם ל-13 בלבד, 12 קבוצות ליגת העל ומכבי חיפה מהלאומית. אף שהשביתה הסתיימה, טורניר הגביע נשאר מצומצם ונקבע כי הפועל חולון, מכבי תל אביב והפועל ירושלים יחלו לשחק בו משלב רבע הגמר ואילו שאר 10 הקבוצות ישחקו משחק נוסף שייחשב כשלב שמינית הגמר ומהם יעפילו 5 קבוצות נוספות לשלב רבע הגמר.
היסטוריה של אנגליה

תולדות ההיסטוריה של אנגליה הם תולדות האי מתחילת ההתיישבות האנושית בו בעת העתיקה, והמשכם בימי הביניים והעת החדשה.

המהפכה התעשייתית

החברה האנגלית עברה תמורות ותהפוכות בסוף המאה ה-18 ותחילת המאה ה-19, עם מיכון ותיעוש החברה החקלאית שהייתה קיימת עד כה - המהפכה התעשייתית. חלק ניכר מכוח האדם החקלאי נעקר מהכפר ועבר למרכזים העירוניים הגדולים, לעבודה במפעלים מבוססי קיטור, שפגעו בבתי המלאכה הקטנים שהיו קיימים קודם לכן - עם היקף גדול יותר של ייצור, בעזרת הטכנולוגיות החדשות. לא כל העובדים תמכו בתיעוש והיו כאלה אשר איימו להשבית או לחבל במכונות. זרם זה היה ידוע כלודיטים. העלייה בצפיפות האוכלוסין באזורים עירוניים, ללא תשתית מספקת, גרמה לעלייה בתמותת תינוקות וילדים קטנים (עד כדי כך שבבתי ספר של יום ראשון לילדים מתחת לגיל התעסוקה - כלומר בני 5–6 - הייתה קרן לטובת מימון הלוויות לחברים לספסל הלימודים שנפטרו), כמו גם בפשיעה ובמחסור חברתי.
חיים ברביבאי

ביוגרפיה

במקצועו מהנדס תעשייה וניהול, ניהל בתל-חי את בית הספר למכינות. הרצה במכללה בבי"ס להנדסאים במכללה.
נבחר לראשות העיר קריית שמונה ב-27.4.98.
בחודש דצמבר 1997 בחרה מועצת העיר בחיים ברביבאי לעמוד בראשות העיר באופן זמני עד לבחירות מיוחדות, בעקבות התפטרותו הפתאומית של פרוספר אזרן. ב-28 באפריל 1998 נבחר ברביבאי על ידי הציבור לתפקיד ראש העיר, בקבלו מעל 53% מהקולות. 
בנובמבר 2003 נבחר ברביבאי לקדנציה נוספת לאחר שגבר בסיבוב השני על ניסים מלכה וכיהן בתפקיד עד אפריל 2008.
ברביבאי הורשע בשוחד ובמרמה על קבלת תרומות מקבלנים במהלך הבחירות, נידון לשנת מאסר על-תנאי ולקנס והתפטר מראשות העיר. 
לאחר התפטרותו של ברביבאי מילא את מקומו סגנו סמי מלול שכיהן כראש עיר בפועל עד הבחירות שנערכו באוקטובר 2008.
בנובמבר 2008 החל ברביבאי לרצות עבודות שירות בבית תמחוי בעיר, אחרי שהורשע בלקיחת שוחד, רישום כוזב במסמכי תאגיד, מרמה והפרת אמונים במהלך כהונתו כראש העירייה.
הרצל רוזנבלום

ביוגרפיה

נולד בקובנה שבליטא. בצעירותו סבל מקיפוח אנטישמי ולא ניתן לו ללמוד משפטים כחפצו והוא עבר לווינה, שם למד באוניברסיטה משפטים וכלכלה וקיבל תואר דוקטור.
מווינה עבר רוזנבלום ללונדון, ובה עבד כעוזרו של זאב ז'בוטינסקי. בשנת 1935 עלה לארץ ישראל והצטרף לעיתון "הבוקר".
בשנת 1948 היה רוזנבלום בין חותמי מגילת העצמאות כנציג הרוויזיוניסטים. הוא נענה לבקשתו של דוד בן-גוריון וחתם על המגילה בשם עברי "ורדי" (תרגום שמו שהשתמש בו לעיתים רחוקות), דבר שעליו הצטער לימים כאשר כעיתונאי וכעורך המשיך לשאת בשם "רוזנבלום" והמוניטין שלו היה בשם זה.
בשנת 1948, כשעזריאל קרליבך ובכירי "ידיעות אחרונות" פרשו והקימו את העיתון המתחרה "מעריב", היה "ידיעות אחרונות" במצוקה ונאבק קשות על קיומו. בעלי העיתון, בני משפחת מוזס, גייסו לעזרתם את רוזנבלום שעבד ב"הבוקר", ונתמנה לעורך הראשי. בתפקידו כעורך ראשי כתב מדי יום ביומו את מאמר המערכת, ולעיתים אף הוסיף וכתב מאמרי דעה כאשר על הפרק עמדו נושאים שהסעירו את הציבור כגון הסכם השילומים עם גרמניה. עם זאת, הוא לא מילא פונקציות אחרות אשר מקובל שהן מתפקידו של עורך ראשי, כגון החלטה על חלוקת הנושאים בעיתון, החלטה על הכותרת הראשית ועל ידיעות שייכנסו לעמוד הראשון ולעמודי החדשות בכלל, וכו'. מי שמילא את התפקידים האלה וערך למעשה את העיתון כל אותן שנים היה דב יודקובסקי (שתפקידו הרשמי היה "מרכז המערכת"), שזכה בכך לגיבוי מלא מצד העורך האחראי, נח מוזס. יודקובסקי, יחד עם נח מוזס, הוא ששיקם את העיתון והוביל אותו להצלחתו המרשימה במרוצת השנים. רוזנבלום נשא את התואר עורך ראשי של "ידיעות אחרונות" במשך 38 שנה. במאמרי המערכת שלו וברשימותיו הביע דעות ימניות בצורה תמציתית ומסוגננת.
בין היתר זכור מאבקו נגד הסכם השילומים, דרישתו (שהצנזורה הצבאית מחקה מן העיתון, אך מנחם בגין הזכיר אותה מעל בימת הכנסת) להחליף את ראש משקיפי האו"ם הגנרל הדני ואגן בניקה האנטי-ישראלי, לאחר טבח מעלה עקרבים במרץ 1954. כן בלטה תמיכתו במהלכי ממשלת בגין בימי מלחמת לבנון הראשונה.
במרוצת השנים התמסר רוזנבלום לכתיבת המאמר הראשי היומי. בשנת 1986 פרש מן העיתון והעלה את זכרונותיו על הכתב בספרו "טיפות מן הים", ובו חוויות ואירועים מחייו ותאור פגישותיו עם אישים.
זכה בפרס סוקולוב לעיתונאות לשנת 1966. זכה בפרס ז'בוטינסקי לספרות ולמחקר. בשנת 1988 נמנה עם מדליקי המשואות בטקס פתיחת יום העצמאות.
בנו, משה ורדי, היה גם הוא עורך "ידיעות אחרונות".
זלמן זאב שחור

זלמן זאב שחור (ט"ו באב תר"ס, אוגוסט 1900 – ז' באלול תשמ"א, 6 בספטמבר 1981) היה מעסקני היישוב בתל אביב וביפו, יו"ר המזרחי בתל אביב ויו"ר איחוד בתי הכנסת בעיר. יקיר העיר תל אביב-יפו לשנת תש"מ.

ביוגרפיה

נולד באנטופול, בנו של רב העיר יוסף דוד שחור. אמו, ליפשה, היא בת שאול קוסובסקי-שחור ואחות הרב יצחק קוסובסקי. חניך ישיבות ליטא. 
באלול תר"פ (1920) עלה לארץ ישראל והתיישב בירושלים. בתקופת מגוריו בעיר היה פעיל בחיים הציבוריים והדתיים. בשנת תרפ"א (1921) יזם את הקמת האגודה למען החלוץ הדתי. בשנת תרפ"ה (1925) התיישב ביפו. באותה שנה נישא לפרידה, בת אליעזר פבריץ, פעיל ציוני דתי מפולין. נבחר להנהלת תלמוד תורה וישיבת שערי תורה ושימש שנים רבות יו"ר הוועד של המוסד.
בשנת תרצ"ו (1936), לאחר הפרעות ביפו, נבחר כיו"ר ארגון סוחרי יפו היהודים. פעל רבות לשיקומם של יהודי יפו שנאלצו לנטוש את עירם. היה בין יוזמי הקמת נמל תל אביב. נמנה עם החותמים על הכרוז שקרא לתושבי העיר להשתתף ביסוד הנמל על ידי רכישת מניות.
בשנת תרצ"ז (1937) נבחר כיו"ר המזרחי בתל אביב. לאחר המיזוג עם הפועל המזרחי שימש חבר נשיאות המפלגה הדתית לאומית "המזרחי - הפועל המזרחי".
יסד את בית הכנסת "בית הכנסת לזכר קדושי אנטופול" בלב תל אביב ושימש יושב-ראש שלו. כמו כן היה יושב-ראש איחוד בתי הכנסת בתל אביב.
מספר חודשים לפני פטירתו זכה בפרס יקיר העיר תל אביב לשנת תש"מ.
זלמן שחור נפטר ביום ז' באלול תשמ"א בשנת השמונים לחייו. הוא נקבר בבית העלמין סנהדריה בירושלים.

צאצאיו

בתו פנינה (גר') הייתה אשת יעקב הרצוג, ובנו הוא עו"ד יוסף דוד שחור מתל אביב. בנו אליעזר שחור נפל במלחמת השחרור בקרבות על ירושלים.