אלפנט (משחית טנקים)

פיתוח ותכנון

האלפנט פותח בעקבות צורך במשחיתי טנקים בחזית המזרחית, שיהיו מסוגלים להתמודד בהצלחה עם הטנק הסובייטי החדש T34. 
כשנקבעו המפרטים לטנקי הטיגר החדשים, הגיש פרופסור פורשה הצעה משלו, שהתחרתה בזאת של חברת הנשל. הדגם של הנשל נחשב כפשוט יותר לייצור המוני, ולבסוף הוחל בייצורו בשם טייגר 1; אך בינתיים יוצרו גם מספר דגמים מתכנונו של פורשה - כאמצעי ביטחון, למקרה של תקלה בלתי צפויה בייצור דגם הנשל. עתה הציע פורשה להיטלר - שהביע התעסקות יתרה בנושאים טכניים - להסב את דגמיו למשחיתי טנקים. ב-22 בספטמבר הוחלט כי משחיתי טנקים אלו יהיו בעלי שריון חזיתי בעובי 200 מ"מ, ותותח בקוטר 88 מ"מ.
בצוותו שישה אנשים, לרבות שני טענים לתותח 88 מ"מ. משקלו של הטנק הגיע ל-65 טונות, זאת בעקבות שריון החזית העבה, ומשקל כה רב הגביל את מהירות הדרך וניידות הכלי. בחלקו האחורי של הטנק הורכב תא משוריין גדול מקובע במקום צריח שהכיל את התותח ו-3 מאנשי צוות. בגלל שהמנוע הועבר למרכז הטנק, מפעיל הרדיו והנהג הופרדו משאר אנשי הצוות ויכלו לתקשר איתם רק בעזרת רדיו פנימי. שני המנועים מקוררי האוויר שהיו בשלדה המקורית הוחלפו על ידי שני מנועים 300 כ"ס HL 120 של מייבאך שהפעילו שני גנרטורים, שהניעו שני מנועים חשמליים שבתורם הפעילו את הזחלים. מלבד הצריכה הגבוהה מאוד של דלק, נזקק הכלי לטיפולים רבים. את הזחלים, לדוגמה, היה צריך להחליף כל 500 ק"מ.
באלפנט הורכב תותח 88 מ"מ מדגם PAK 43/2 ‏L/71. ה-L/71 פותח כתחליף לתותח נ"מ 88 שהוכח כיעיל ביותר כנגד טנקי בעלות הברית במערכה בצפון אפריקה. ל- L/71 היה קנה ארוך בהרבה מתותח ה-88 המקורי, שהעניק לו מהירות לוע גבוהה יותר, ויכולת חדירת שריון משופרת. העדר צריח מסתובב הגביל את גזרת הירי של התותח ל-25°, וכינון התותח נעשה על ידי כיוון הכלי כולו אל המטרה. גם כמות הפגזים של תותחו המעולה הייתה מוגבלת; בסך הכל היו בו 50 פגזים בהשוואה ל-92 בטנק הטיגר. המחסור בתחמושת התגלה כמגבלה טקטית חמורה, למרות שחמורה ממנה הייתה העובדה שהאלפנטים לא נשאו מקלע כלל. היה זה חיסרון קטלני למקרה שיעלה בידי רגלים של האויב להתקרב אליהם
העבודה על משחית הטנקים הושלמה בסך הכל בתוך חודשיים ובמאי 1943 היה הכלי מוכן לשימוש.
לאחר קרב קורסק בחזית המזרחית בספטמבר 1943, הוחזרו כל משחיתי הטנקים מסוג פרדיננד ששרדו את הקרב כדי לשפר אותם על סמך ניסיונם בקרב. במהלך אוקטובר ונובמבר 1943, 48 מתוך 50 משחיתי הטנקים ששרדו עברו שדרוג ונוספו להם מקלע MG34 בקדמת הצריח כדי לשפר את יכולתם כנגד חי"ר, פתח מיוחד למפקד על הצריח כדי לשפר את יכולת הראייה שלו, וצימריט - ציפוי קרמי להגנה מפני מוקשים מגנטיים. כל התוספות הללו ושינויים קלים אחרים העלו את משקלו של הטנק מ-65 ל-70 טון. משחית הטנק המשופר כונה באופן לא רשמי האלפנט, וב-1 במאי 1944 נתן לו היטלר את שמו באופן רשמי.

ניסיון בקרב

משחיתי הטנקים פעלו ברמה פלוגתית, ולפעמים חולקו למחלקות כשחי"ר וטנקים אחרים מגנים על האגפים הפגיעים שלהם. בהתקפה, שימש האלפנט ככלי תקיפה ראשוני. בהגנה, הוא פעל ככוח עתודה שנועד לעצור כוחות שריון.
טבילת האש של הפרדיננד הייתה ביולי 1943, בקרב קורסק. בקרב השתתפו כל 91 הכלים למעט שניים. טקטיקת השריון הגרמנית בקורסק הייתה של טריז טנקים, שנקראה בפיהם פנצרקייל. פירוש הדבר היה שהטנקים הכבדים ביותר, הטיגרים או האלפנטים היוו את חוד הטריז במתקפה, וכך הוטלה ההבקעה על הטנקים בעלי הכושר הרב יותר להנחית ולספוג את המהלומות הקשות ביותר, ואחר כך ינצלו הטנקים הקלים יותר את ההצלחה. למרות שהצליחו להשמיד טנקים רוסיים רבים, הם סבלו מבעיות מכניות רבות. לאחר ארבעה ימי קרבות, כמחצית מהכלים יצאו משימוש, רובם בגלל בעיות מכניות וכתוצאה מפגיעות מוקשים בזחלים. האבידות מאש האויב היו נמוכות מאוד, בזכות השריון העבה של הפרדיננד שכמעט אף נשק נ"ט רוסי לא הצליח לחדור.
כאשר נעו האלפנטים להסתערות, נתגלעו חסרונותיהם. הם קרטעו לאיטם מבלי להיפגע אמנם בתוך מטר האש הנ"ט החזיתית הרוסית, אבל נפגעו בשריון הצד הדק יותר שלהם על ידי הפקפרונטים שהוצבו באגפים; או מצאו עצמם, לאחר שפרצו את קווי האויב, ללא סיוע. מרבית הטנקים הקלים יותר המלווים אותם לא הצליחו לשרוד די זמן כדי להישאר עמם, ולרוב האלפנטים לא היו מקלעים להגנה עצמית כנגד רגלי האויב. כדברי מפקח גייסות השריון הגרמניים היינץ גודריאן:
"הם עסקו בציד חוגלות בתותחים. הם לא הצליחו לשתק, ובוודאי שלא להשמיד, את המקלעים והרובים של האויב, וכך לא יכלו הרגלים לבוא בעקבותיהם. כאשר כבר הגיעו עד הארטילריה הרוסית, הם היו לבדם..."
רוב האבידות של הפרדיננד בקורסק נגרמו במתקפת הנגד של הסובייטים. ניסיונות לגרור משם את השלדות הפגועות כדי להכשירן מחדש לקרב סוכלו, שכן רכבי החילוץ החצי זחליים בני 18 הטונות, שבהם השתמשו הגרמנים בדרך כלל, לא הצליחו להזיזם, ורק טיגרים יכלו לגרורם. רבים נותרו בשדה הקרב. הפרדיננדים ששרדו המשיכו להילחם גם בקרב דנייפר בסוף 1943.
בשלב זה הוחזרו משחיתי הטנקים למפעל באוסטריה שם עברו שיפורים וזכו לשם אלפנט. על אף השיפורים שהותקנו בהם, חלק מהבעיות לא תוקנו לגמרי. ב-1944 הועברו האלפנטים לחזית באיטליה, אך לא היו יעילים בגלל משקלם העצום שמנע מהם לחצות כבישים וגשרים באיטליה. בגלל מחסור בחלקי חילוף ננטשו מרביתם או פוצצו על ידי צוותם. פלוגה אחת של אלפנטים נלחמה בהתקפת הסובייטים בפולין ב-1945, והאלפנטים האחרונים ששרדו השתתפו בקרב על ברלין.
יחס ההריגות לעומת אבידות של האלפנט עמד על קרוב ל-1:10, מה שהופך אותו לאחד ממשחיתי הטנקים המוצלחים ביותר בכל המלחמה. במהלך הקרב בקורסק, גדוד משחיתי הטנקים הכבדים ה-653 (שבו פעלו האלפנטים) טען שהצליח לפגוע בכ-320 טנקי אויב ואיבד רק כ-13 משחיתי טנקים. זאת בזכות עובי השריון וכוח האש האדיר, שנתנו לו יתרון גדול כשהיה בהגנה. אך לעומת זאת, חוסר בניידות ובעיות מכניות לא מעטות הפחיתו מיכולתו לשמש ככלי התקפי יעיל.

כלים ששרדו

רק שני אלפנטים שרדו את המלחמה. אחד מהם נשבה על ידי הסובייטים בקורסק, והוא מוצג במוזיאון הטנקים בקובינקה ליד מוסקבה. אחר נשבה באנציו על ידי האמריקאים, וכעת הוא מוצג במוזיאון החימוש של צבא ארצות הברית במרילנד.