רואה מחמת תשמיש

בהלכה, רואה מחמת תשמיש הוא השם שניתן לתופעה של אשה המדממת מהנרתיק או מהרחם במהלך או מעט לאחר קיום יחסי אישות. במידה שמקור הדימום ברחם והדימום נובע מתהליך הורמונלי, הופך הדימום את האשה לנדה (או זבה) האסורה באיסור כרת בקיום יחסי אישות עם בעלה. באם הדבר קורה תוך כדי יחסי האישות באופן קבוע, האשה נאסרת על בעלה משום שעל פי ההלכה הקובעת שיש לפרוש מקיום יחסי אישות סמוך להופעת הווסת, לא ניתן לקיים יחסי אישות במצב זה כלל, וממילא זו עילה לגירושין.
כאשר קיום יחסי אישות גורם ליציאת דם מהנרתיק, מתעוררת השאלה האם מקור הדם הוא ברחם (דבר ההופך את האשה לנדה או זבה) או בנרתיק (דימום חסר משמעות הלכתית), והאם מדובר באירוע תמידי או חד-פעמי. לשם בדיקת הדבר ניתן לעשות שימוש בשפופרת המוחדרת לנרתיק ומדמה יחסי אישות, ובאמצעות בדיקה זו ניתן לאמוד אם הדימום הוא כתוצאה מיציאת דם מהרחם או פצע כלשהו בנרתיק, ועל פי זה לקבוע את מעמדה ההלכתי של האשה.

מקור הדין

מקור הדין הוא בברייתא: 
תנו רבנן: הרואה דם מחמת תשמיש - משמשת פעם ראשונה ושניה ושלישית, מכאן ואילך לא תשמש עד שתתגרש ותנשא לאחר. ניסת לאחר וראתה דם מחמת תשמיש - משמשת פעם ראשונה ושניה ושלישית. מכאן ואילך לא תשמש עד שתתגרש ותנשא לאחר. ניסת לאחר וראתה דם מחמת תשמיש - משמשת פעם ראשונה ושניה ושלישית. מכאן ואילך לא תשמש עד שתבדוק עצמה. כיצד בודקת את עצמה: מביאה שפופרת ובתוכה מכחול ומוך מונח על ראשו. אם נמצא דם על ראש המוך - בידוע שמן המקור הוא בא, לא נמצא דם על ראשו - בידוע שמן הצדדין הוא בא
— נדה סה ב

גורמים לראיית דם במהלך תשמיש

דימום המתגלה במהלך או מעט לאחר קיום יחסי אישות יכול להגרם ממספר סיבות בהן: פצע באזור הנרתיק, רגישות בנרתיק בעקבות לידה, מחזור לא סדיר, פטרת, התקן תוך רחמי, גלולות למניעת היריון, מחלות מין, וקריעת קרום הבתולין, הסבר המובא בשו"ת חת"ם סופר הוא שייתכן וזהו דם חימוד המתעורר בעקבות מחשבות תשוקה של האישה אודות קיום יחסי מין. אפשרות אחרת שהוזכרה בתלמוד היא משום חולי הממלאה ונופצת וייתכן אף שזה ככל וסת הקפיצות.

אופן האיסור

אם האשה רואה דם על עד הבדיקה שבו בדקה את עצמה מיד לאחר תשמיש המיטה, או לחלופין אם מצא הבעל דם על אבר מינו (גם אם לא מיד אחרי קיום יחסי אישות), ייתכן שקיום יחסי אישות גורם לדימום. אך למרות זאת, כל עוד הדימום לא חזר ונשנה שלוש פעמים עדיין אין חזקה על ראיית דם באופן קבוע, כי ייתכן שבאותה פעם האופן שבו קויימו היחסים הוא זה שגרם לדם, אך לאו דווקא מקרה זה ישנה גם בפעמים הבאות. רק לאחר שהדבר חזר ונשנה שלוש פעמים יש לאשה חזקה שהיא "רואה מחמת תשמיש".
כמו כן, קיימת חזקה זו בכל סדר שהוא לפיו האישה רואה דם בעקבות התשמיש באופן קבוע. למשל, אם רואה באופן קבוע דם לאחר הביאה הראשונה שלאחר ליל הטבילה שהוחזקה כ"רואה מחמת תשמיש" בפעם הראשונה לאחר הטבילה - וממילא חל עליה איסור לשמש עם בעלה בפעם הראשונה לאחר הטבילה וכמובן שאז גם אין "פעם שנייה". ואם ראתה דם באופן קבוע בפעם הראשונה לאחר לידה, או שהוחזקה כרואה שלוש פעמים לאחר כל לידה ולאחריה מפסיקה לראות דם ניתן להקל ולתלות את הראייה בחולשת הלידה ויש אומרים שאם הוחזקה לראות שלוש פעמים אחר לידות, אין להתיר בשום אופן גם אם עברה ושימשה ולא ראתה.
אך גם במקרה כזה, עדיין אין חזקה שהאשה תראה דם מחמת תשמיש בבעל אחר. ולכן, עליה להתגרש מבעלה ולהנשא לבעל אחר שלו עדיין לא הוחזקה להיות רואה מחמת תשמיש. אם חזרה וראתה דם מחמת תשמיש שלוש פעמים גם עם בעל זה, היא מוחזקת להיות רואה דם מחמת תשמיש גם אצל בעל זה. לאחר מכן היא יכולה להנשא לבעל שלישי, ואם גם אצלו תראה דם מחמת תשמיש שלוש פעמים רצופות, היא מוחזקת לרואה דם מחמת תשמיש לכל הבעלים שבעולם, לפי הכלל שכאשר דבר חוזר ונשנה שלוש פעמים אין תולים את הדבר בשלושה מקרים שונים אלא מסיקים כי מדובר בסיבה אחת קבועה, והיא מוחזקת שהיא רואה דם מחמת תשמיש לכל הבעלים שבעולם.
הברירה היחידה הקיימת במקרה כזה, הוא לעשות "בדיקה".

הפעם הראשונה

דעת הראב"ד כי הפעם הראשונה שבה האשה רואה דם, לאחר שהפסיקה לראות דם בתולים, אינה מן המניין, כיוון שלא בדקה לפני התשמיש שהמקום נקי וממילא אין ודאי שהדם בא מהרחם מחמת התשמיש, שמא הוא היה במקום כבר לפני כן, וכן פסק להלכה השפתי כהן במקום אחד. פוסקים אחרים פסקו שמצטרף וגם הש"ך במקום אחר פסק כמותם. בנוסף, קובע החתם סופר, גם כאשר נשאת לבעל שני ושלישי, אינה צריכה לבדוק לפני הפעם הראשונה, ולאחר מכן, אם ראתה דם, בודקת שלוש פעמים נוספות.
למעשה כיום יש נוהגים להחמיר כדעת הרי"ף הסובר שעל כל אישה נשואה שאין לה וסת קבוע לבדוק את עצמה בשלוש הפעמים הראשונות שהיא מקיימת יחסי אישות. הרי"ף מחדש הלכה זו מתוך דבריו של רבי חנינא בן אנטיגנוס שאומר בברייתא "משמשת בשני עדים והן הן עיוותיה והן הן תיקוניה", ולדבריו הכוונה היא, שעל כל אישה שאין לה וסת לבדוק את עצמה בשלוש הפעמים הראשונות שהיא מקיימת יחסי אישות, ואם תמצא טהורה בשלוש פעמים אלו - יתברר שאינה רואה מחמת תשמיש, ואם תמצא טמאה, יתברר שהיא אסורה לנצח לבעל זה ודינה ככל רואה מחמת תשמיש עד שתבדוק את עצמה כמפורט.
הר"ן מסביר כי לפי שיטת הרי"ף, בכל אישה שאין לה וסת נראה שהווסת מגיע בגופה לא לפי זמנים קבועים - כאישה שיש לה וסת, אלא לפי מקרים חיצוניים כמו קפיצות או אכילות וכיוצא בהן, ולכן עלינו לחשוש גם שמא היא רואה מחמת תשמיש, וקיום יחסי האישות משפיע על מחזור הדם וגורם לה שיצא דם נידה מגופה.

הבדיקה להתירה

הבדיקה להתירה נעשית באמצעות קנה חלול של עופרת (או חומר אחר) שקצהו קופל בצורה שלא ישרוט את מקום הבדיקה ויטעה אותה. בתוך הקנה יש קנה ("מכחול"), ועל ראשו מוך וכאשר תוחבת את הקנה החלול ובתוכו המכחול, המכחול יגע בצוואר הרחם או בסביבתו הקרובה (ראו להלן #מחלוקת האחרונים). אם אכן הדם הוא מהרחם, יתגלה דם על המוך ואז תאסר האשה לצמיתות, שכן הוחזקה להיות רואה מהרחם, אך אם לא יהיה דם על הקנה מתברר שהדם שהיא רואה הוא ככל הנראה ממכה בצדדים, וממילא היא מותרת בתשמיש.
בתלמוד הוזכרה בדיקה זו כשלב הנעשה רק לאחר שנישאה לשלושה גברים וראתה דם שלוש פעמים, והראשונים התחבטו בשאלה מדוע לא תעשה האשה בדיקה זו מיד לאחר שראתה דם שלוש פעמים תחת בעלה הראשון כדי שלא תצטרך להתגרש.

מחלוקת האחרונים

נחלקו פוסקי ההלכה באופן הבדיקה. לפי דעתו המחמירה של בעל ה"פרישה", המוך צריך לנגוע בצוואר הרחם, ומכיוון שמדרך צוואר הרחם לנטות לצדדים ומקומו אינו קבוע, יש למסור את הבדיקה ביד אישה המומחית בדבר וידועה כיראת שמים, שתוודא כי אכן המוך נוגע בצוואר הרחם ולא במקום אחר. לעומת זאת, רבי פייביש מקראקא וה"משאת בנימין" חולקים עליו, והם סבורים שלא ייתכן שהבדיקה נעשית באופן כזה, הן מכיוון שקיים חשש שהמוך עצמו יוציא דם מצוואר הרחם, והן מכיוון שקשה מאוד לעשות בדיקה זו והם קובעים שממפרשי התלמוד נראה שהמוך אינו צריך להגיע יותר מהמקום שלפני צוואר הרחם, הנקרא בהלכה "בין השיניים", עד היכן שהאישה משערת שלשם מגיע אבר המין של הבעל בשעת קיום יחסי אישות.

תלייה במכה

בגמרא מובא כי "אם יש לה מכה תולים במכתה". הראשונים נחלקו האם גם היום תולים את הדם בדם מכה. הרמב"ן סובר שדווקא בעבר היו חז"ל בקיאים בדם לדעת אם הוא מהמכה או לא ורק במקרה כזה שחכמי ישראל בקיאים בטיב הדם, ניתן להתיר את האשה אם ידוע שהדם הוא דם מכה. כראיה הביא את העובדה שחז"ל קבעו כלל שאת הדם בלילות הראשונים של תשמיש המיטה תולים בדם בתולים שהוא דם מכה, וכלל זה הוגבל כיום רק ללילה הראשון. הרא"ש והרשב"א חלוקים עליו נחרצות, ומסבירים שדם בתולים, הוא דם שניתן לתלות בו בוודאות רק פעם אחת, מכיוון שהמכה יכולה להתרפאות גם לאחר פעם אחת ולכן בפעם השנייה לא ברור שיש כלל מכה, אך וודאי כאשר יש מכה ניתן לתלות בה תמיד את הדם היוצא. מלבד זאת, מוסיף הרשב"א, ברור שיש להקיל ברואה מחמת תשמיש, שבה השאלה היא האם האשה תאסר לצמיתות וממילא קיימת תקנת עגונות שלפיה כידוע חז"ל הקילו בדברים רבים כדי שלא לעגן את האשה לצמיתות.
נחלקו הפוסקים האם ניתן לתלות את הדם במכה דווקא אם ידוע בבירור שהדם בא מהמכה, וברמ"א הובאו דעות להקל, אך השפתי כהן מחמיר.
בשולחן ערוך נפסק כי אישה שיש לה ווסת יכולה לתלות את דם הנראה מחמת תשמיש במכה גם אם אינה יודעת בוודאי שמכתה מוציאה דם, או אם אין לה ווסת קבוע וספק אם הדם בא מהרחם או מהצדדים שאז היא יכולה לתלות במכה מספק מדין ספק ספיקא, אך אם ידוע שהדם בא מהרחם אינה תולה את הדם במכתה אלא אם כן יודעת בוודאי שהמכה מוציאה דם. האישה עצמה נאמנת לומר שהדם בא ממכתה.

רפואה

גם אם לאחר הבדיקה התברר ללא כל ספק שהדם בא מצוואר הרחם והוא טמא, ייתכן שניתן לרפא את האישה. סיבת מחלת ה"רואה מחמת תשמיש", קשורה בשני גורמים אפשריים: הראשונה - חררת דם שנמצאת בצוואר הרחם והאבר הבעל נוגע בו בשעת יחסי האישות וגורם ליציאת דם. השנייה תולה את יציאת הדם בתאוות המין, בדומה לדם חימוד.
מכיוון שכך, בתלמוד מובא כי אם הפחידו את האשה באופן פתאומי ונפל ממנה חררת דם, הרי זה סימן שזה היה סיבת מחלתה כ"רואה מחמת תשמיש" ומכאן ואילך מותרת. אך אם חזרה וראתה דם בפעם הבאה - נתברר למפרע שפעולה זו לא ריפאה אותה. כיום אין מתירים את האשה, לאחר שנתגרשה מבעלה על סמך רפואה זו, אך גם אין מוציאין אותה מבעלה - אם לא נתגרשה, אם עשתה כן ויצא ממנה חררת דם.