google/wiki40b huggingface dataset:
מנוע זנד

מנוע זנד (באנגלית: Zend Engine) הוא מנוע סקריפטאות (מכונה וירטואלית), הידוע עקב התפקיד החשוב אותו הוא ממלא בשפת אוטומצית האינטרנט PHP. המנוע פותח במקור על ידי אנדי גוטמנס וזאב סורסקי בהיותם סטודנטים בטכניון. מאוחר יותר הם הקימו את חברת זנד טכנולוגיות ברמת גן. השם Zend הוא הלחם של שמות המייסדים באנגלית, Zeev ו-Andi. 
הגרסה הראשונה של מנוע הזנד הופיעה ב-1999 יחד עם PHP גרסה 4. הוא נכתב כהתקן back-end מודולארי ומותאם שאפשר, בפעם הראשונה, להשתמש בו גם מחוץ לקוד PHP. הביצועים, יציבות ופרישות של המנוע שיחקו מרכיב עיקרי בפופולריות העולה של קוד PHP.
הגרסה הנוכחית של המכונה הווירטואלית היא מנוע זנד 3 שנמצא בליבו של PHP7. קוד המקור של מנוע הזנד זמין בחופשיות תחת רישיון ה-PHP מאז 2001; זהו פרויקט קוד-פתוח, וישנם כעת מספר מפתחים מכל העולם שמנדבים מזמנם וכישוריהם להרחיב ולשפר את בסיס הקוד.
זיכרון אירועי

זיכרון אירועי (או זיכרון אפיזודי) הוא אחד משני סוגי הזיכרון המפורש שהוא חלק מהזיכרון לטווח ארוך. זהו זיכרון של חוויות אישיות.

מאפיינים

הזיכרון האירועי מכיל אוסף של תפיסות אודות אירועים שונים, המאורגנים על פי רצף הזמנים וההקשר הייחודי שלהם. מאוחסן בו מידע בעל אופי חוויתי ואישי המקודד על פי משמעות ונשלף באופן מודע ומכוון. בהתאם לכך, הזיכרון האירועי נחשב לבסיס של יכולת ההיזכרות המפורשת באירועים קודמים. הוא מאפשר לאדם לחוות מחדש אירועים מעברו. מידע אפיזודי יכול לבוא לידי ביטוי באופן מילולי וגלוי, ללא תלות בסוג הייצוג או מערכת העיבוד שדרכה נלמד.
הזיכרון האירועי ייחודי לאדם והוא מאפשר לו להיזכר בעבר ולתכנן את העתיד. למעשה, יכולת קוגניטיבית מורכבת זו היא החוליה המאוחרת ביותר בשרשרת ההתפתחות האבולוציונית. היא מאפשרת לאדם לדמיין מציאות שונה מזו של ההווה, אשר ניתן לפעול להגשמתה.
הידע האפיזודי ניתן לרכישה באופן חד פעמי על ידי צעד לימוד בודד. עם זאת, הזיכרון האירועי רגיש במיוחד לשכחה. אחת הדרכים לשפר את סיכויי השליפה של מידע אפיזודי היא על ידי ארגון סובייקטיבי שלו באופן שיוצר משמעות אישית (שיכולה להיות שונה עבור כל אדם).

תפקיד ההקשר

כאמור, הזיכרון האירועי כולל זכרונות אישיים בעלי אופי אוטוביוגרפי. כדי לשלוף מידע מהזיכרון האפיזודי יש צורך במצב מיוחד של מודעות אוטונואטית לידע כחוויה אישית בה האדם כולל את עצמו בזיכרון. זהו אפוא מידע הנשלף כחלק מהיזכרות בחוויה אישית מן העבר. בהתאם לכך הוא נשלף במסגרת הקשר של אירוע ספציפי בעל מאפיינים רבים הכוללים: זמן, מקום, מצב רגשי ועוד.
ישנן חוויות רבות המאפשרות חשיפה למידע באופן אישי. לדוגמה: צפיה בסרט, האזנה לסיפור או הרצאה, שקיעה בדמיונות או בניית תוכניות לעתיד.
בקרב תלמידים וסטודנטים הזיכרון האירועי מתקשר תהליך הלמידה לקראת מבחן. הוא בא לידי ביטוי בשליפת החומר המבוקש בעת המבחן, על ידי הניסיון להעלות בזיכרון את ההקשר הספציפי שבו הוא נלמד. כלומר את האירוע הספציפי או האפיזודה שבה נלמד החומר. באופן שליפה זה לעולם לא ישלף רק המידע המבוקש באופן "נקי", אלא יתלוו אליו תמיד פרטי ההקשר הספציפי של אפיזודת הלמידה. כן מתלווה לשליפת המידע מהזיכרון האירועי תחושה של מודעות עצמית לחוויה האישית של למידת המידע בעבר, ולא רק מודעות לעצם הידע הנלמד עצמו.

הקשר לזיכרון הסמנטי

הזיכרון האירועי והזיכרון הסמנטי משקפים מערכות עצביות שונות של הזיכרון המפורש. להבדיל מהזיכרון המרומז, שני סוגים אלו של הזיכרון המפורש מתאפיינים בכך שאת הידע המאוחסן בהם ניתן לתאר בקלות במילים. קידוד מידע חדש בזיכרון האפיזודי מסתייע בידע קודם וסכמות הקיימים בזיכרון הסמנטי. ניתן לשנות את המידע החדש המקודד באופן זה כדי שיתאים לידע הקודם.
אברהם נוריאל

אברהם נוריאל (1931–1992) היה חוקר יהדות ופרופסור לפילוסופיה יהודית באוניברסיטת בר-אילן.
נוריאל נולד בברלין בשנת 1931, בן ליצחק וגיטל. הוא למד באוניברסיטה העברית ובשנת 1975 סיים את עבודת הדוקטורט שלו באוניברסיטה בנושא "משנתו הפילוסופית של ר' אברהם בן שם טוב ביבגו". ועמד בראש החוג לפילוסופיה באוניברסיטת בר-אילן. היה חבר בהגנה בהנהגת בני-עקיבא ונמנה עם מייסדי תנועת נאמני תורה ועבודה. נפטר בירושלים בשנת 1992 ונקבר בהר המנוחות. היה נשוי למנוחה, אב לשלושה, אבישג, יואל וורד.
ארמון בודה

ימי הביניים

המשכן המלכותי הראשון בגבעת הטירה נבנה על ידי בלה הרביעי, מלך הונגריה בין השנים 1247 ו-1265 אך לא ברור אם במיקום הנוכחי של הארמון או צפונה ממנו. החלק העתיק ביותר בארמון הנוכחי נבנה במאה ה-14 על ידי שטפן, דוכס סלבוניה, אחיו הצעיר של לאיוש הראשון, מלך הונגריה. מתקופה זו נותרו רק יסודות מגדל הידוע כמגדל שטפן (István-torony). ארמונו של לאיוש נבנה בסמוך למגדל.
זיגמונד, קיסר האימפריה הרומית הקדושה הרחיב משמעותית את הארמון וחיזק את ביצוריו והוא הפך כנראה לארמון הגותי הגדול ביותר באירופה בימי הביניים המאוחרים ובודה הייתה למרכז חשוב של האמנות הגותית. הבנייה הסתיימה ברובה בשנות ה-20 של המאה ה-14 אם כי חלק עוד נמשך עד מותו של זיגמונד ב-1437. בשנה זו גם נזכר הארמון לראשונה בכתובים.
הבנייה נמשכה בימיו של המלך מתיאש הראשון, מלך הונגריה. הקפלה המלכותית ששרדה נבנתה כנראה בתקופה זו. בשנותיו האחרונות החל מתיאש בבניית ארמון בסגנון הרנסאנס בצמוד למבנים הקודמים, בנייה שנמשכה בימיהם של יורשיו. שרידים משמעותיים מתקופה זו הם הביצורים המעוגלים מדרום לארמון הנוכחי.

הכיבוש הטורקי והשלטון האוסטרי

ב-1526 עם הכיבוש הטורקי לקח איתו הסולטאן סולימאן המפואר פסלים וספרים מהארמון, אך הבניין נשאר שלם, אף על פי שבודה נשרפה ונבזזה. במצור נוסף של הטורקי ב-1529 נפגע הארמון קשות. אף על פי שסופרים טורקים כתבו על יופיו של הארמון הוא שימש בתקופת הכיבוש הטורקי כקסרקטין, מחסן ואורווה. ב-1686 במהלך מצור קשה של כוחות בית הבסבורג נחרב רוב הארמון ונותרו רק שרידים. עדויות טוענות שפיצוץ המגדל המרכזי בו שמרו הטורקים אבק שריפה הרג 1500 אנשים ויצר גל מים אדיר בדנובה. לאחר מכן הלך האזור ונהרס עד שב-1715 נהרס סופית הארמון. באותה שנה נבנה במקומו ארמון קטן אך עבודות על ארמון בקנה מידה גדול החלו בימי מריה תרזה בשנת 1749. מכיוון שמריה תרזה לא תכננה להשתמש בארמון כארמון מלכותי הוא שימש במשך השנים כמגורי נזירות ומשכן לאוניברסיטה.
מסוף המאה ה-18 ועד 1848 שימש הארמון כמשכן הפלטין האוסטרי בהונגריה אך רובו המוחלט נשרף בזמן המרד ההונגרי של 1848. קריפטת הקבורה של הפלטינים בתוך הארמון היא החלק הפנימי היחיד בארמון ששרד את מלחמת העולם השנייה וקיים גם היום. הארמון נבנה מחדש בין 1850 ל-1856 וב-1867 הוכתר בארמון פרנץ יוזף למלך הונגריה. בין 1875 ל-1914 השקיעו ההונגרים רבות כדי שהארמון של בודה יתחרה בארמונות המפוארים של אירופה ובפרט בהופבורג של העיר היריבה וינה. בארמון נערכה הכתרה למלך האחרון של הונגריה ב-1916.

המאה ה-20

בין השנים 1920 ל-1944 שימש כמקום מושבו של שליט הונגריה מיקלוש הורטי. נזק כבד נגרם לארמון בזמן המצור הרוסי על בודפשט הכבושה בידי הגרמנים בסוף 1944 ותחילת 1945. במהלך המחצית השנייה של המאה ה-20 נערכו בארמון שינויים ושיפוצים משמעותיים ביותר שחלק הרסו במתכוון חלקים עתיקים וחשובים של הארמון ששרדו את המלחמה. בראשית המאה ה-21 משמש הארמון כמוזיאון אמנות - הגלריה ההונגרית הלאומית ומוצגות בו יצירות אמנות הונגרית מכל התקופות וכן כספרייה הלאומית של הונגריה.
מסילת דרג'ילינג ההימלאית

קטרים

כל קטרי הקיטור הנמצאים בשימוש במסילה הם מסוג B Class, דגם שנבנה בין השנים 1889 ו-1925. סך הכול נבנו 34 קטרים מדגם זה, אבל בשנת 2005 נותרו רק 12 קטרים פעילים על המסילה.
קטר 787 הוסב לשימוש בדלק נוזלי (להבדיל מפחם). כדי להפעיל את מבער הדלק ואת משאבת הדלק, הותאם לתוך הקטר גנרטור דיזל-חשמלי וכדי להפעיל את בלמי האוויר הותאם לקטר מדחס דיזל. בנוסף הותאם לקטר אף מחמם מי הזנה לדוד הקיטור. כתוצאה מכך השתנה מאוד מראהו החיצוני של הקטר. 
בחודש מרץ 2001 הועבר קטר 794 למסילה ההררית של מטראן, זאת לצורך הפעלת רכבת נוסעים תיירותית על אותה מסילה. הקטר החל לפעול במסילה החדשה בחודש מאי, 2002.
קטר בודד ממסילת דרג'ילינג ההימלאית הועבר מחוץ לגבולות הודו, זהו קטר 778 (מספרו המקורי 19). לאחר שבילה שנים ארוכות ללא שימוש במוזיאון בארצות הברית, הוא נמכר לחובב רכבות באנגליה ושופץ למצב עבודה. הוא נמצא היום על מסילה פרטית באוקספורדשייר, אבל נסע בעבר על מסילת פסטיניוג (Ffestiniog Railway) שבווילס.
על המסילה נוסעים שני קטרי דיזל, מספר 604 ו-605. שניהם מסוג NDM6. שניהם נבנו במקור לשימוש במסילה ההררית של מטראן וזהים לארבעה קטרים אחרים הנמצאים בשימוש על אותה מסילה. 
בשנת 1910 רכשה החברה קטר מפרקי מעיצוב גארט (Garratt), בעל סידור הגלגלים 0-4-0+0-4-0.
רב שמואל בר יהודה

ביוגרפיה

רב שמואל בר יהודה היה בן למשפחת גרים, והלך ללמוד תורה אצל רב יהודה בבבל. רבו הגדול החשיב אותו מאוד, וכינה אותו "שיננא", ואמר עליו כי הוא סומך על כל דבריו לחלוטין. מאוחר יותר עלה רב שמואל בר יהודה לארץ ישראל, וישב ללמוד בפני רבי יוחנן ורבי אלעזר בטבריה, אך לבסוף חזר לבבל, והביא עמו דברי הלכה רבים מחכמי ארץ ישראל, בעיקר בשם רבי יוחנן. המסורות שהביא עמו מארץ ישראל נחשבו בעיני החכמים הבבליים, ורב יוסף אמר על אחת מהמסורות הללו "כמה מעולה שמועה זו".
מאוחר יותר מוצאים בתלמוד כי הוא גם שמע דברים מרבי זירא ורב שמואל בר רב יצחק, ובשם רבי אבא. כך גם האמורא הנודע אביי ישב לפניו ודן עמו בדברי הלכה.
בתו נפטרה בחייו, עולא וגדולי החכמים הלכו לנחמו.

מתורתו

בין רב שמואל בר יהודה לעולא קיימת מחלוקת בטעמם של חכמים שקבעו כי למרות שמהתורה ארוסה (אשה שהתקדשה ולא נישאה) שכהן קידש אותה אוכלת בתרומה, אסור לה לאכול תרומה מדברי חכמים עד שתנשא. לפי עולא טעם התקנה מתבסס על כך שארוסה אינה מתגוררת בבית בעלה עד לנישואיה, ומכך שתאכל תרומה בבית אביה יחד עם אחיה ואחיותיה שאינם מותרים בה עלולים להגרם תקלות ומכשולות וכלשון חז"ל "שמא ימזגו לה כוס בבית אביה ותשקה לאחיה ואחיותיה". לעומת זאת נתן רב שמואל בר יהודה טעם אחר לדבר, הקשור בכך שעד שהארוסה באה לבית הבעל בנישואין, הקשר עדיין עומד בספק וייתכן שיתברר כמקח טעות, בעקבות מום גופני שאולי ימצא בה אחרי נישואיה, ומכיוון שכך קיים חשש שמא יתברר שיש בה מום וממילא הקידושין יתבטלו למפרע ונמצא שאכלה תרומה בעוד שלא הייתה נשואה לכוהן.
שראפודין לוטפילאייב

הישגים

באוקטובר 2013, לוטפילאייב זכה במדליה הראשונה שלו בתחרות מהסבב העולמי כאשר זכה במדליית הזהב בגראנד פרי טשקנט שבמדינת הולדתו. בשנת 2015 הוא זכה במדליית ארד באליפות אסיה שנערכה בכווית סיטי ובאותה השנה הספיק גם לזכות במדליית ארד בגראנד סלאם פריז היוקרתי. בשנת 2017 לוטפילאייב זכה במדליית כסף בגראנד סלאם פריז ובמדליית ארד מטורניר המאסטרס השנתי.
באליפות העולם 2019 שנערכה בטוקיו, זכה לוטפילאייב במדליית הכסף בקטגוריית המשקל עד 60 ק"ג. מתוך 6 קרבות, הוא ניצח 5, כולם באיפון. ברבע הגמר הוא ניצח את נאוהיסה טקאטו היפני לאחר תרגיל אוצ'י-מטה מוצלח, ובחצי הגמר הוא גבר על גוסמן קירגיזבאייב הקזחי שוב לאחר תרגיל אוצ'י-מטה תוך דקה ו-38 שניות. בגמר לוטפילאייב התמודד מול לוחום צ'חווימיאני הגיאורגי והפסיד באיפון.
אנה סאסו

ביוגרפיה

סאסו נולדה בבוגוינו שהייתה אז חלק מיוגוסלביה, לאחר סיום התיכון החלה בקריירת דוגמנות.
ב-1982 קיבלה הצעה להשתתף בתחרות "מיס יוגוסלביה" לאחר שאחד המארגנים הראשיים של התחרות גילה אותה, היא נענתה להצעה וחודשיים לאחר מכן הוכתרה בתואר "מיס יוגוסלביה".
בתחרות מיס עולם 1982 עלתה לשלב חצי הגמר.
היא השתתפה במדינתה בפרסומת למי סודה של חברת "Pipi" לצד איוואן שולה. בנוסף, דגמנה בפריז ובמילאנו.
ב-1983 עשתה קולות רקע לאלבומה של הלהקה היוגוסלבית "Dʼ Boys".
סאסו הייתה אחת ממלכות היופי הידועות ביוגוסלביה ונחשבה כסמל ליופי נשי.]
ב-2005 התחתנה עם עורך דין מהעיר ספליט והתגרשה שנה לאחר מכן.
סטיב מקווין

ביוגרפיה

מקווין נולד בשם טרינס סטיבן מקווין באינדיאנה. אביו היה טייס פעלולים בקרקס אווירי, ונטש את סטיב ואת אמו זמן קצר לאחר שנולד. גם אמו של סטיב נטשה אותו בגיל צעיר, ונתנה אותו לאחיה קלאוד שיגדלו. בגיל 12 פגש סטיב את אמו בחוסר שמחה, והכיר את אביו החורג אשר היה מעליבו, ועבר לגור עמם בלוס אנג'לס, קליפורניה. 
בגיל 14 הסתובב מקווין עם כנופיות רחוב, ואמו החליטה לשלוח אותו לבית ספר רפובליקני לבנים בקליפורניה. ב-1947 הוא הצטרף לחיל הנחתים האמריקני ושירת שם עד 1950.
בשנת 1952 הוא החל ללמוד משחק ונבחן ללימודים ב"אולפן השחקנים" של לי סטרסברג בניו יורק. מתוך 2,000 המתמודדים שנבחנו, רק מקווין ומרטין לנדאו התקבלו. 
בתחילת דרכו שיחק מקווין בתיאטרון ובטלוויזיה. בין הופעותיו הבולטות הראשונות היו ההצגה בברודוויי "A Hatful of Rain" ב-1955 ובסדרת הטלוויזיה "Wanted: Dead or Alive".
הופעת הבכורה שלו בקולנוע הייתה בסרט "אלימות בשכונות העוני" שיצא ב-1956, והתפקיד הראשי הראשון שלו היה בסרט האימים דל התקציב מ-1958 "הבועה", שזכה להצלחה מפתיעה והפך לסרט פולחן. ההצלחה ההוליוודית הראשונה שלו הגיעה עם "שבעת המופלאים", החידוש ההוליוודי של ג'ון סטרג'ס לקלאסיקה של אקירה קורוסאווה, "שבעת הסמוראים". מעמדו הלך והתחזק כשקיבל את אחד התפקידים הבולטים בסרט אחר של סטרג'ס, "הבריחה הגדולה" שגם הוא זכה להצלחה גדולה, עד שב-1966 הוא כיכב בסרטו של רוברט וייז היאנגצה הגועש שהביא לו מועמדות לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר (רבים גם טוענים שזהו תפקידו הטוב ביותר לאורך הקריירה שלו). 
בסוף שנות ה-60 היה מובטח מקומו בהוליווד ככוכב סרטים מרכזיים, לרוב סרטי פעולה ומתח מוערכים כדוגמת: "בוליט" ו"פרשת תומאס קראון" שזכו להצלחה גדולה בעיקר בזכותו של מקווין. בכל אותם סרטים בלטה אהבתו לסיכונים ובמיוחד למרדפי מכוניות, ולמרות שרצה להשתתף בעצמו גם בסצנות המסוכנות, מפיקי הסרטים לא אישרו זאת מטעמי ביטוח. עם זאת, חלק ניכר מצילומי הפעולה המוטוריים בסרטיו התבססו על נהיגה ורכיבת אופנועים שלו, תוך ניצול ניסיונו במרוצי אופנועים ומכוניות שבהם השתתף במקביל לקריירת המשחק. 
מקווין בלט גם בסרטים בז'אנרים אחרים, כמו למשל בסרטו של מרק ריידל "הפרחחים". ב-1972 הוא כיכב בסרטו של סם פקינפה, "הבריחה", שהיה ללהיט גדול. בסרט זה הוא פגש את אשתו השנייה, השחקנית אלי מק'גרו, שכיכבה לצדו. מקווין זכה להצלחה גם ב-1973 בסרט "הפרפר" לצד דסטין הופמן.
מקווין נפטר בגיל 50 במקסיקו, מהתקף לב שנגרם בעקבות ניתוח להסרת גרורה בריאה.

נישואיו

מקווין היה נשוי שלוש פעמים. ב-2 בנובמבר 1956, נישא מקווין לשחקנית נייל אדמס. לזוג שני ילדים: טרי (שנולדה ב-1959 ונפטרה ב-1998 ממחלת המוכרומטוזיס) וצ'אד (שנולד ב-1960). לזוג ארבעה נכדים. הם התגרשו ב-1972.
ב-31 באוגוסט 1973, נישא מקווין לשחקנית אלי מק'גרו שכיכבה לצדו בסרט "הבריחה". במהלך הצילומים התאהבו השניים, ומקווין עזב למענה את אשתו ובנו (מק'גרו התגרשה מהמפיק רוברט אוונס). השניים התגרשו ב-1978, והייתה להם מערכת יחסים מתוקשרת וסוערת מאוד.
ב-16 בינואר 1980, נישא מקווין לדוגמנית ברברה מינטי.
שמי אוקטובר

עלילה

הסרט מבוסס על סיפורו האמיתי של הומר היקאם (.Homer H. Hickam Jr), שבשנת 1957, בעקבות שיגור הספוטניק הרוסי לחלל, מחליט לבנות רקטה. העיירה קולווד, שבה חי היקאם, היא עיירת כורים שהוקמה בעקבות מכרה הפחם שנמצא בה, ורק בודדים מצליחים לצאת ממנה. הדבר מרחיק בתחילה את הומר מהחלום שלו לעבוד במעבדות החלל של נאס"א ולפגוש את ד"ר ורנר פון בראון, אך היקאם אינו מתייאש ובונה יחד עם שלושת חבריו עשרות רקטות כושלות, עד שלבסוף הם בונים את הרקטה המושלמת, "אוק 25".
הסרט הופק בעקבות הספר "נערי הטילים" ("The Rocket Boys") שנכתב על ידי היקאם עצמו. שם הסרט הוא אנגרמה על שם הספר.
בהריה איצ'וק

קורות חייה ופועלה

בהריה איצ'וק נולדה בטרבזון שלחוף הים השחור. אחרי לימודים לתואר בהיסטוריה, לימדה בבתי ספר בסמסון ובטרבזון, וב-1953 הצטרפה לסגל המורים בפקולטה לתאולוגיה של אוניברסיטת אנקרה. איצ'וק הייתה האישה הראשונה שלימדה בפקולטה זו, ובה הגיעה לדרגת פרופסור מן המניין.
מחקריה עסקו בהיסטוריה של האסלאם, בנשים שליטות בארצות מוסלמיות ובסוגיות היוצאים בשאלה. איצ'ו'ק ידעה ערבית ופרסית והציגה פרשנויות חדשניות לקוראן, מתוך עמדה מציאותית וסובלנית.
מתחילת שנות השבעים התמסרה לפעילות פוליטית. ב-1977 הצטרפה למפלגת העם הרפובליקאית. אחרי ההפיכה הצבאית ב-1980 הייתה במייסדי מפלגת העם (Halkçı Parti) וב-1983 נבחרה כנציגת מחוז אוֹרדוּ (Ordu) לאספה הלאומית הגדולה של טורקיה. אחרי המיזוג עם המפלגה הסוציאל-דמוקרטית (SODEP – Sosyal Demokrasi Partis) ב-1985, שוּנה שם מפלגתה למפלגת העם הסוציאל-דמוקרטית (SHP – Sosyal Demokrat Halkçı Parti).
איצ'וק הייתה ממייסדי האגודה למחשבה הכּמאליסטית  ‏(ADD – Atatürkçü Düşünce Derneği) במאי 1989, יחד עם המשפטנים מואמר אקסוי (Muammer Aksoy) והיפֿזי וֶלדֶט וֶלידֶדֶאוֹלוּ (Velidedeoğlu). האגודה חרתה על דגלה את רעיונותיו ועקרונותיו של אתאטורק ונאבקה על הגנת מורשתו מפני התהליכים הפוסט-כמאליסטים, בעיקר על שמירת החילוניות המדינית – הבטחת הפרדת הדת מהמדינה.
איצ'וק פרסמה את דעותיה בטורהּ הקבוע ביומון ג'ומהורייט (Cumhuriyet). בכתביה טענה כי יש להציל את האסלאם מאמונות תפלות, שקרים וכתות. היא כרכה את המאבק לחיזוק החילוניות במאבק לזכויות האישה, אם כי מעמדת הפמיניזם האסלאמי, שאינו חותר לחריגה מן האמונה הדתית. אחרי הופעה בנובמבר 1988 בדיון בטלוויזיה, שבו הצהירה כי כיסוי האישה ברעלה אינו מצווה מחייבת באסלאם אלא נובע מפירוש מוטעה, החלה לקבל מכתבי שטנה, רובם ככולם מאנשי התנועה האסלאמית הטורקית (İslami Hareket) ותנועת "נקמת האסלאם" (İslami İntikam). בדו"ח שהגישה ב-1989 להנהגת מפלגתה הדגישה איצ'וק כי רק החילוניות תבטיח את זכויות הנשים אם כי "לא קל להשיב את החילוניות על כנה". זמן לא רב אחרי כן נרצחה בפיצוץ ספר שנשלח אליה בדואר. הרצח נותר בגדר תעלומה.
איצ'וק נקברה בבית עלמין מרכזי (Karşıyaka Cemetery) באנקרה. בלב העיר הוקדש לזכרה גן ציבורי, ובו הוצב פסלה ועליו, בצד שמה ושנות חייה, צוינו רק המלים "שהידת הדמוקרטיה". שמה של איצ'וק הונצח בקריאת רחובות בערים שונות בטורקיה: באנקרה, בורסה , ארטוון, צ'נקלה וג'לצ'וק (Gölcük) הסמוכה לאיזמיט. הגדילה לעשות העיר איזמיר שבה נקראו על שמה כיכר, רחוב וגן ציבורי. ב-2018 נחנך ברובע קדיקוי של איסטנבול גן ילדים אקולוגי, ראשון מסוגו בטורקיה, על שם בהריה איצ'וק.
דוד אמסלם (כדורגלן)

קריירה במועדונים

אמסלם נולד וגדל בלוד, ככדורגלן שיחק אמסלם בקבוצות הבוגרים בעמדת המגן השמאלי, אף שבנעוריו שיחק בעמדת החלוץ. אמסלם החל את הקריירה במחלקת הילדים של איילת-לוד והמשיך משם למחלקות הנוער של הפועל תל אביב ובני-יהודה.
עונת 1990/1991 הייתה עונתו הראשונה בקבוצה הבוגרת ב"בני-יהודה", בה שיחק עד עונת 1992/1993, בה התגלעו חילוקי דעות בינו לבין הנהלת בני יהודה בנוגע לכרטיס השחקן שלו. בעקבות כך, נכנס אמסלם לשנת הסגר, כשאחריה עבר להפועל תל אביב בה שיחק עונה אחת. בעונת 1995/1996 עבר לבית"ר ירושלים, עימה זכה בעונות 1996/1997 ו-1997/1998 בשתי אליפויות. בעונת 1997/1998 זכה עם בית"ר ירושלים גם בגביע הטוטו.
בעונת 1998/1999 עבר לשחק בקבוצת קריסטל פאלאס האנגלית, אך הציג יכולת בינונית ושותף רק ב-10 משחקים במשך העונה, מהם פתח בהרכב רק בחמישה. בראיון שנערך בשנת 2006 אמר אמסלם בהתייחסות לתקופה שבה שיחק באנגליה: "רציתי להרגיש מה זה אירופה ולכן יצאתי לשחק שם".
בעונת 1999/2000 חזר לארץ, וחתם בקבוצת הפועל חיפה, עמה השתתף במוקדמות ליגת האלופות. בעונת 2000/2001 שב לקדנציה שנייה בבית"ר. בין השאר שיחק תחת המנג'ר אלי אוחנה, ששיחק יחד איתו בבית"ר בשנות התשעים. כאשר לואיס פרננדז הגיע לארץ והתמנה למאמן בית"ר ירושלים, הוא התרשם מיכולת המשחק של אמסלם בן ה-35 ואף רצה להחתימו לעוד שנתיים במועדון. פרננדז הסיט את אמסלם לעמדת הבלם האחורי, לאחר שהקבוצה נקלעה למצוקה בעמדות הבלמים.
בעונת 2006/2007 זכה אמסלם עם בית"ר באליפות השלישית שלו, תחת המאמן יוסי מזרחי. בעונת 2007/2008 מונה אמסלם לקפטן הקבוצה אך מיעט לשחק. בתום העונה זכה להניף את גביע המדינה בו זכתה בית"ר, בנוסף לעוד אליפות.
בסיום עונת 2008/2009, בגיל 37, הודיע אמסלם על פרישה ממשחק פעיל.

בנבחרת הלאומית

במדי נבחרת ישראל הצעירה שיחק אמסלם 11 משחקים ובמדי נבחרת ישראל שיחק אמסלם 31 משחקים.
הופעת הבכורה שלו בנבחרת הלאומית הייתה בשנת 1992 במשחק הידידות בין נבחרות ישראל לאיסלנד, שהסתיים בתוצאה 2:2. ההופעה האחרונה שלו במדי הנבחרת הלאומית הייתה בשנת 1999.

קריירת אימון

בעונתו האחרונה כשחקן, עונת 2008/2009, זכה אמסלם עם בית"ר בגביע שני ברציפות. בסיום העונה פרש ממשחק ומונה לעוזר המאמן של יצחק שום בבית"ר ירושלים. במהלך עונת 2009/2010, בעקבות פיטוריו של יצחק שום, מונה אמסלם למאמן הקבוצה. בעקבות הבאתו של אורי מלמיליאן לאמן את בית"ר ירושלים, הועבר אמסלם לתפקיד הסקאוט.
באמצע עונת 2010/2011,לאחר התפטרותו של אורי מלמיליאן, התמנה אמסלם לעוזר מאמן בית"ר ירושלים לצד המאמן רוני לוי. ביולי 2011 מונה למאמן הקבוצה, אך התפטר מתפקידו מספר ימים לפני פתיחת הליגה.
לקראת עונת 2013/2014 מונה אמסלם שוב לתפקיד עוזר המאמן בבית"ר ירושלים, לצידו של המאמן אלי כהן. בדצמבר 2013 פוטר כהן מתפקידו, ואמסלם המשיך בקבוצה כעוזרו של רוני לוי ששב לעמדת המאמן. בתום העונה סיים אמסלם את תפקידו במועדון.
עמנואל ולרשטיין

ביוגרפיה

ולרשטיין נולד בניו יורק. את הקריירה האקדמית שלו החל במחלקה לסוציולוגיה באוניברסיטת קולומביה, שם קיבל את התואר הראשון בשנת 1951, את התואר השני בשנת 1954 ואת הדוקטורט בשנת 1959. הוא הרצה באוניברסיטת קולומביה עד שנת 1971, אז קיבל מינוי כפרופסור באוניברסיטת מקגיל, במונטריאול. בשנת 1976 קיבל מינוי כפרופסור באוניברסיטת בינגהאמטון, שם כיהן כפרופסור וכראש מכון פרנן ברודל לחקר כלכלות, מערכות היסטוריות והציוויליזציה, עד לפרישתו בשנת 1999. מאז שנת 2000 ועד למותו, היה עמית מחקר בכיר באוניברסיטת ייל.
ולרשטיין החזיק במשרה של פרופסור אורח במספר אוניברסיטאות בעולם וקיבל תוארי כבוד רבים.
ולרשטיין נפטר ב-31 באוגוסט 2019.
ראובן גבירץ

ראובן גבירץ (נולד ב-1 בדצמבר 1951) הוא זמר ומלחין ישראלי אשר היה חבר בכמה הרכבים במהלך שנות השבעים של המאה העשרים. זכה עם יתר חברי להקת חלב ודבש וגלי עטרי באירוויזיון 1979.

ביוגרפיה

גבירץ נולד בקיבוץ מענית בשנת 1951. בשנת 1971 התגייס ללהקת הנח"ל והשתתף בתוכניתה "הפלנ"חניק", אשר ציינה 30 שנה להקמת הפלמ"ח. בין חבריו ללהקה היו ירדנה ארזי, גידי גוב, אפרים שמיר, ענת גוב, יהודה עדר, נעמי כפרי, דורית פן (כיום: שדה), ואיציק בן מלך. בין השירים בתוכנית בהם השתתף גבירץ ניתן למנות את "בלדה ליצחק שדה", "נאום תשובה לרב חובל איטלקי" וחידוש לשיר "הרעות".
ב-1975 הקים גבירץ יחד עם צבי בומס וגיא יפה את שלישיית קצה השדה. לצד שירים מוכרים הם הקליטו גם חומר מקורי, כאשר גבירץ הלחין חלק מהשירים. אלבום השלישייה אשר יצא בשנת 1977 כלל בין היתר את השירים "זה לא הים", "בקצה השדה", "יש לפעמים רצון לעוף" וחידושים ל"פנס בודד" ול"ליל אמש". השלישייה לא האריכה ימים והתפרקה ב-1978.
ב-1979 הצטרף גבירץ אל יהודה תמיר ושמוליק בילו להרכב ליווי של גלי עטרי בפסטיבל הזמר והפזמון. ההרכב נשא את השם חלב ודבש והשיר אותו ביצעו עם עטרי, "הללויה", קטף את המקום הראשון בפסטיבל ונשלח לייצג את ישראל בתחרות האירוויזיון שנערכה באותה שנה בירושלים. "הללויה" זכה במקום הראשון גם באירוויזיון עצמו, וההרכב החדש החל לעורר ציפייה ועניין. הם הקליטו מספר שירים נוספים דוגמת "גלגל ענק", "יחד" ו"שיר לשירים", ואף זכו בתואר "להקת השנה" של רשת ג' לשנת 1980. באותה שנה הוחלפה עטרי על ידי לאה לופטין, וההרכב המחודש המשיך בהופעות והקלטות דוגמת "אולי עוד קיץ", "דון ז'ואן", "מיס אמריקה" ו"סרנדה", איתו השתתפו בקדם אירוויזיון 1981. לאחר פרישתה של לופטין מההרכב ניסו שלישיית הבנים עוד להמשיך ביחד, אך התפרקו לבסוף ב-1984.
לאחר הפירוק ניסה גבירץ לפתח קריירה עצמאית, שלא זכתה להצלחה. בשנת 1986 היה חלק מזמרי הליווי של מוטי גלעדי ושרי צוריאל בתחרות האירוויזיון. ב-1988 היה אחד מזמרי הליווי של ירדנה ארזי באירוויזיון. הוא גם ביצע קולות רקע במספר אלבומים של ארזי - נשמה צוענית, עוד יום אחד ומתוך שאהבתי. בשנת 1989 התאחד עם חברי חלב ודבש להופעה בקדם אירוויזיון עם השיר "אני מאמין". בנוסף ביצע את שירי הפתיח והסיום של הסדרה המצוירת "המומינים", יחד עם יוריק בן דוד.
לסלי גור

תולדותיה

נולדה בניו יורק בשם לסלי סו גולדסטין (Lesley Sue Goldstein) וגדלה בניו ג'רזי, במשפחה יהודית אמידה. אביה, לאו גור, היה יצרן של בגדים ובגדי-ים לילדים. כאשר הגיע שירה It's My Party למקום הראשון במצעד הפזמונים בארצות הברית, גור הייתה תלמידת תיכון, שנה לפני סיום לימודיה. בשלב מאוחר יותר היה השיר מועמד לפרס גראמי.
בעקבות להיטה הראשון גור הקליטה להיטים רבים נוספים, כולל Judy's Turn to Cry (הגיע למקום החמישי במצעד), She's a Fool (מקום חמישי), You Don't Own Me (מקום שני), That's the Way Boys Are (מקום 12). מפיק תקליטיה היה קווינסי ג'ונס אשר הפך לאחד מהמפיקים הבולטים בעולם המוזיקה, בארצות הברית.
גור דחתה הצעות לחוזי הופעות בטלוויזיה ובסרטים והעדיפה להמשיך לימודים במכללת שרה לורנס, מכללה פרטית יוקרתית בניו יורק. בחירה זו הגבילה את הופעותיה לסופי השבוע ולחופשות בלבד, ופגעה בקריירה שלה. למרות זאת גור המשיכה להיות אחת הזמרות האהודות ביותר בארצות הברית ובקנדה במחצית שנות ה-60. גור הקליטה גם רבים מלהיטיה בשפות אירופיות: צרפתית, גרמנית ואיטלקית.
לקראת סוף שנות ה-60, עם עליית המוזיקה הפסיכדלית דעכה הצלחתה של גור. להיטה האחרון במצעדים היה California Nights שהגיע למקום 16 בשנת 1967. בסוף שנות ה-60 הופיעה גור במועדונים קטנים ובקונצרטים. לצד הופעותיה המשיכה בכתיבת שירים ובהלחנתם, כולל השתתפות בכתיבת פסקול הסרט תהילה, לצד אחיה מייקל גור. שירם של האחים גור, Out Here on My Own, היה מועמד לפרס אוסקר והפך ללהיט.
בשנת 2005 שבה גור והקליטה שירים חדשים, לראשונה מאז 1976. שיריה זכו לביקורות חיוביות ואף הושמעו במספר סדרות טלוויזיה. באותה שנה יצאה מן הארון והכריזה שהיא לסבית. בעקבות הכרזתה, היו שמצאו רמזים לנטייתה המינית במילות השירים ששרה וחיברה שנים ארוכות קודם לכן.
בפברואר 2015 היא הלכה לעולמה אחרי מאבק בסרטן הריאה, בת 68 הייתה במותה.