מאדהאני

לפני מאדהאני

שורשיה של הלהקה נעוצים בפרוור של סיאטל בשם בלוויו, וושינגטון. מרק מק'לאפלין (מאוחר יותר מרק ארם), תלמיד בבית הספר התיכון הנוצרי של בלוויו, הקים עם חבריו להקה בשם "Mr. Epp and the Calculations", על שם מורה שלו למתמטיקה. הלהקה הייתה בדיחה יותר מאשר להקה אמיתית; "הופעתם" הראשונה התקיימה בתוך חדר הכיתה כאשר הם משתמשים במפות מגולגלות במקום גיטרות מכיוון שהם עדיין לא ידעו לנגן. הופעתה הראשונה של Mr. Epp התקיימה 3 שנים לאחר מכן ב-1981. בערך באותה התקופה הקימו מרק ארם ואחד מחבריו בשם סטיב טרנר להקה רצינית יותר אך עדיין הומוריסטית בשם "Limp Richerds" שניגנה הארדקור פאנק. Mr. Epp הופיעה בתחנת הרדיו KZAM-AM כאשר היא מוצגת כ"להקה הגרועה ביותר בעולם". היא הופיעה בפעם האחרונה ב-3 בפברואר 1984 בצוותא עם להקת מלפאנקשן. ב-1996 ביקש לו ריד מחבריה של Mr. Epp ללוות אותו בהופעת היכל התהילה של הרוקנרול.

1988-1991: סאב פופ

טרנר וארם החלו לעבוד על מוזיקה חדשה עם המתופף דן פיטרס מלהקת "Bundle of Hiss". השלישייה צירפה אליה את הבסיסט מאט לוקין, שעזב את מלווינס זמן קצר לפני כן. הם קראו לעצמם "מאדהאני", על שם סרטו מ-1965 של במאי הפעולה האמריקאי ראס מאייר, שאף אחד מחברי הלהקה מעולם לא צפה בו למעשה.
מאוחר יותר ב-1988 הוציאה הלהקה את הסינגל הראשון שלה, "Touch Me I'm Sick", בחברת סאב פופ, ולאחר מכן את המיני-אלבום "Superfuzz Bigmuff". המיני-אלבום הגדיר את מהותו של צליל הגראנג' והפך את מאדהאני לספינת הדגל של סאב פופ עד לפריצתה לתודעה של נירוונה עם אלבומה "Nevermind". הלהקה נהנתה מהצלחה בינונית בארצות הברית, וכן ממספר הופעות באירופה. חברי להקת סוניק יות', שהיו מעריצים של מאדהאני, הזמינו את הלהקה להצטרף אליהם בהופעותיהם באנגליה ב-1989. לאחר סיבוב הופעות זה נכנס "Superfuzz Bigmuff" למצעדי האינדי הבריטיים והלהקה זכתה לסיקור עיתונאי לא קטן באירופה. בעקבות ההצלחה הוציאה הלהקה ב-1990 את אלבומה הראשון, "Mudhoney", אף הוא בחברת סאב פופ.
הצלחתה הראשונית של מאדהאני הובילה לכך שלהקות נוספות מסיאטל, כגון סאונדגארדן, נירוונה וטאד, זכו להכרה מסוימת. בשנות התשעים המוקדמות סאב פופ לא נהנתה מהצלחה מסחרית גדולה ולהקות רבות נטשו אותה לטובת חברות גדולות יותר. מאדהאני החליטה להוציא גם את אלבומה השני "Every Good Boy Deserves Fudge" בסאב פופ ב-1991, אך לאחר יציאתו של האלבום קיבלה הלהקה הצעה מחברת ריפרייס רקורדס והחליטה לקבל אותה.

1992-1999: רפריז

כאשר הגראנג' הפך לחלק מן הזרם המרכזי, מאדהאני שינתה כיוון מצליל הגראנג' המוקדם שלה. רבות מן הלהקות שהושפעו מן הלהקה (כמו נירוונה ופרל ג'אם) הצליחו מאוד וצברו פופולריות ברחבי העולם. אלבומם הראשון בחברת רפריז, "Piece of Cake", נשמע הרבה יותר כמו גראג' רוק מאשר גראנג'. על אף שהלהקה חתמה בחברה גדולה, היא המשיכה לנגן בגישה הומוריסטית ולא ממוסחרת. 
ב-1995, בתקופה שבה הגראנג' נהנה מימיו האחרונים כחלק מן הזרם המרכזי, החליטה מאדהאני לשוב אל הצליל המקורי שלה. באלבומה "My Brother the Cow" הצליחה הלהקה לערב שירים מן התקופה המוקדמת והכבדה יותר שלה, יחד עם כמה משירי הפאנק רוק שלה. האלבום הוא מהמועדפים ביותר על המעריצים ונחשב לאחד מאלבומיה הטובים יותר של הלהקה. שנתיים לאחר מכן יצא "Tomorrow Hit Today" שכלל השפעות של גראג' רוק ובלוז.
לאחר מספר שנים של הופעות החליטה רפריז להתיר את החוזה עם מאדהאני. אחת הסיבות הייתה שמכירות האלבומים של מאדהאני הגיעו לשפל, אף שהופעותיה זכו להצלחה גדולה יותר מאי פעם. בנוסף החליט מאט לוקין לעזוב את הלהקה בטענה שאיננו אוהב לצאת לסיבובי הופעות. הלהקה הוציאה אלבום אוסף בשם " March to Fuzz" ומעריצים רבים האמינו כי דרכה של מאדהאני הגיעה לקיצה, אף על פי שהלהקה עדיין קיימה הופעות מדי פעם באזור צפון מערב ארצות הברית.

1999-היום: החזרה לסאב פופ

הופעות אלה הצליחו עד כדי כך שמאדהאני החליטה לחדש את פעילותה כלהקה מקליטה, תחת חברת סאב פופ. הלהקה מצאה בסיסט זמני בשם גאי מדיסון, שניגן עם ארם באחד מפרויקטי-הצד הרבים שלו, "Bloodloss". לאחר תקופה שבה עבדו ארם וטרנר על פרויקט-צד שלהם בשם "Monkeywrench", הוציאה מאדהאני את האלבום "Since We've Become Translucent" ב-2002. במרץ 2006 הוציאה הלהקה את אלבומה השביעי, "Under a Billion Suns". 
הלהקה נחשבת למקור השראה והשפעה על מוזיקאים רבים, ביניהם קורט קוביין.