google/wiki40b huggingface dataset:
Metallica Through The Never

עלילת הסרט

טריפ נער צעיר מתקבל לעבוד בתור נער משלוחים עבור הלהקה האהובה עליו מטאליקה, שבאותו לילה עומדת להופיע בפני קהל נרחב. בתחילת הסרט רואים את טריפ רוכב על הסקייטבורד שלו ושם פוגש בסדר אקראי את ארבעת חברי הלהקה במסדרון ובחנייה של האולם. כאשר מתחילה ההופעה טריפ מקבל עבודה מהממונה עליו, לקחת מכל דלק ולנסוע לתדלק משאית של הלהקה שמובילה משהו שהלהקה זקוקה לו בשביל המופע.
טריפ לוקח מן כדור ומתחיל לנסוע לעבר יעדו בואן רעוע. כאשר הוא עוצר ברמזור הוא רואה סימנים מוזרים של דם על אחד השלטים הקרובים אליו, בפתאומיות הוא עובר תאונת דרכים, כאשר מכונית שנוסעת במהירות מופרזת נכנסת במכוניתו. כשהוא מתעשת, הוא רואה נהג עומד באמצע הכביש, וכאשר הנהג מסתובב אליו הוא רואה שפניו מלאות בדם. במהלך הליכתו ברחובות העיר הוא מבין שבעיר ישנו מרד, ומבלי לשים לב מוצא את עצמו באמצע של קרב עיקש בין המורדים למשטרה. טריפ רואה את מנהיג המרד: אדם שרירי בעל מסכה אשר רוכב על סוס, מחזיק פטיש בידו ותולה והורג אנשים, טריפ זורק עליו לבנה ובמהרה טריפ הופך להיות מטרתו הבאה של מנהיג המרד.
בסופו של דבר מוצא טריפ את המשאית הנטושה, הוא פותח את תא המטען שלה ולא מוצא כלום חוץ מתיק גב ישן, הוא פותח אותו ונופל בחרדה (תכולת התיק אינה ידועה לצופה). אך המורדים תופסים אותו ורודפים אחריו בעיר עד שהם מגיעים רחוב חסום. טריפ מוריד ממנו את התיק ושופך על עצמו את מכל הדלק ולאחר מכאן מדליק את עצמו בעזרת מצית. לאחר מכן מתחיל קרב בין המורדים לטריפ בעודו עולה באש, בסופו של דבר הם מנצחים אותו ומכבים ממנו את האש בעזרת מים.
טריפ מתעורר על גג בניין ושם הוא מותקף על ידי מנהיג המרד. טריפ מצליח לגנוב ממנו את הפטיש שלו ומכה אותו בו. בעודם אחד מול השני טריפ מכה עם הפטיש באדמה ויוצר רעידת אדמה בעיר, לאחר מכאן מכה באדמה פעמיים נוספות ובהם הופך את מנהיג המרד לאבק.
הרעידות משבשות את ההופעה של מטאליקה ובסוף ההופעה הם מנגנים את השיר האחרון שלהם "HIT THE LIGHTS" בעזרת מגברים פשוטים.
בסוף הסרט הלהקה מנגנת את השיר Orion, טריפ מביא להם את התיק אך תכולתו נשארת לא ידועה.

ביקורות

הביקורות לסרט בחו"ל היו חיוביות, הסרט קיבל 7.8 באתר האינטרנט רוטן טומייטוז".
מגזין הרולינג סטון אמר: "הסרט מלא ברוק אנד רול אנרכיסטי"
אך בישראל רוב הביקורות לסרט היו שליליות
במאקו אמרו שהסרט: "מביך ומיותר לצפייה".
ב-ynet אמרו שהסרט: "יהיה כישלון בקופות ושמטאליקה עומדים בפני כישלון חרוץ" בכתבת ענק שנקראת "נפילתה ונפילתה של מטאליקה".
אצבעון

אצבעון הוא כוס קטנה עם שקעים או חריצים עגולים או מוארכים המשמשת כהגנה על האצבע שדוחפת את המחט במהלך התפירה ביד.
אצבעונים עשויים בדרך כלל ממתכת, עור, גומי, פלסטיק, עץ, זכוכית או אפילו חרסינה. אצבעונים עתיקים נעשו לעיתים מעצמות לוויתן, קרן, או שנהב. והשתמשו במקורות טבעיים נוספים בהם שיש קונמארה או אם הפנינה. ולעיתים נדירות אף ביהלומים, ואבני ספיר או אודם.
יצרני אצבעונים מתקדמים יצרו גרסאות מעוטרות באבני חן ומינרלים כדוגמת קבושון, ענבר, אגט וצינובר.

היסטוריה

בפומפיי שברומא העתיקה נמצא השימוש הקדום ביותר לאצבעון העשוי ארד ומתוארך למאה הראשונה לספירה. אצבעון רומי שני נמצא בסנט אלבנס הקדומה (Verulamium) בבריטניה.
לפי מסד הנתונים של הUKDFD שלהממלכה המאוחדת כבר מהמאה ה-10 נמצאו אצבעונים באנגליה, שהפכו לנפוצים עד המאה ה-14. אמנם קיימות דוגמאות בודדות של אצבעונים העשויים ממתכות יקרות, אולם כנראה שאליזבת הראשונה העניקה לאחת ממשרתות ארמונה סט אצבעונים עם אבנים יקרות. 
מרבית האצבעונים מתקופת ימי הביניים היו עשויים פליז יצוק או גיליון פליז רקוע. מרכזי ייצור מוקדמים של אצבעונים היו אזורים שנודעו בעבודות הפליז שלהם, החל מנירנברג במאה ה-15, ועד להולנד במאה ה-17.
בשנת 1693 יצרן אצבעונים הולנדי בשם ג'ון לופטינג (John Lofting) הקים מפעיל לאצבעונים באיזלינגטון שבלונדון אנגליה. דבר שהביא להרחבת הייצור של האצבעון הבריטי. 
עד סוף המאה ה-18 יצירת האצבעונים עברה לבירמינגהם, ולשיטת ייצור הנקראת "ציור עמוק" (Deep Drawing), בה מתכת עוברת חישול ודפיקות עם פטיש כדי לייצר אצבעון רזה וגבוה. במקביל, עברו לחומרים זולים יותר מכסף מה שהפך את האצבעון לפריט פופולרי בפעם הראשונה.
לפני המאה ה-18 הגומות הקטנות בצידי האצבעון נעשו בניקוב בעבודת יד, אך מאמצע המאה הומצאה מכונה המבצעת את הפעולה. וכן מכונה המייצרת את האצבעון וכך עוביו הפך לאחיד ומראהו לעדין ומלוטש.
במאה ה-19, מרבית האצבעונים היו עשויים כסף, אולם הוא התגלה כמתכת רכה מדי שניתנת לניקוב על ידי מרבית המחטים ולכן פחות יעילה. פתרון לכך נמצא בכיסוי פנים האצבעון בשכבת פלדה כך שהוא נותר אסתטי אך הפך לעמיד יותר.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, אצבעוני כסף נאספו "מאלה שלא היה להם מה לתת" על ידי ממשלת בריטניה שהתיכה אותם כדי לקנות ציוד עבור בתי החולים. 
בשנות ה-30 וה-40, אצבעונים בעלי חלק עליון אדום הופיעו בפרסומות. כדי להגן על חנות בדים מעש, נהגו להשאיר בה אצבעון עשוי מעץ אלגום. אצבעונים שימשו כחפצים המוענקים לאהוב או אהובה או כדי לציון אירועים חשובים. 
אצבעון זעיר הוא אחד מכלי המשחק במונופול.
הפועל פתח תקווה (כדורסל)

היסטוריה

הקבוצה הופיעה לראשונה בליגת העל בעונת 1970/71, אך לא שרדה ונשרה לליגה השנייה מהמקום האחרון עם מאזן של 2 ניצחונות בלבד מ-22 משחקים.
הקדנציה השנייה בעונת 1975/76 אמנם הייתה יותר מוצלחת והקבוצה סיימה במקום ה-7, עם מאזן של 10 ניצחונות ו-14 הפסדים. אך לא שרדה את תחילת העונה שלאחר מכן וביטלה את השתתפותה בליגה. ומאז שיחקה הקבוצה בליגות נמוכות עד לפירוקה בשנת 2000.
בתחילת עונת 2010/11 רשמו אוהדי הפועל פתח תקווה את הקבוצה לליגה ב' מחוז פתח תקווה.
כעבור עונה אחת העפילה הקבוצה ליגה א' מחוז מרכז אך בתום עונה זאת שוב ירדה חזרה הקבוצה לליגה ב', ב-03/04/2013 הבטיחה הקבוצה בפעם השנייה תוך שלוש עונות את עלייתה לליגה א' מחוז מרכז לעייני כ-200 צופים כאשר ניצחה בדרבי את אליצור פתח תקווה/עלי, בעונת 2013/14 סיימה הקבוצה במקום הרביעי בליגה א', את עונת 2014/15 התחילה הפועל בניצחון אך במהלכה פורקה ובכל המשחקים שלה נרשמו הפסדים תכנים, לקראת עונת 2015/16 נרשמה הקבוצה מחדש באיגוד הכדורסל בליגה ב' מחוז פתח תקווה, כאשר איגוד אוהדי הפועל פתח-תקווה העביר חלק מזכויות הבעלות לעורך הדין אבי והכניש
ובסיום אותה עונה הקבוצה עלתה לליגה א'. ונכון לסיבוב הראשון בעונת 2017/18 הקבוצה היא בין שלוש הקבוצות היחידות בעלות הסיכוי לעלות לליגה הארצית.
את הקבוצה מאמן פול דילייני בעל עבר בקבוצות ליגת העל.
רשת מקומית וירטואלית

VLAN - רֶשֶׁת תִּקְשֹׁרֶת מְקוֹמִית וִירְטוּאָלִית (Virtual Local Area Network) היא מקטע (Segment) ברשת מקומית שמוגדר מבחינה לוגית כרשת אוטונומית.
פרוטוקול VLAN מגדיר טכנולוגיה המאפשרת לחלק רשת LAN מקומית, המרוכזת על ידי מתג אחד או יותר, למספר תת-רשתות "וירטואליות".
הבידול לרשתות שונות נעשה פיזית בשכבה הראשונה של מודל ה-OSI, על ידי חסימת העברת אותות במתג בין הפורטים השונים שלו אשר אינם משויכים לאותו ה-VLAN. החסימה מאפשרת את חלוקת הרשת המקומית למספר רשתות שונות ונפרדות (Segments) אשר יכולות לתקשר ביניהן כרשת WAN.

שימושים

השימוש ברשתות מקומיות וירטואליות החל כאשר היה צורך להקטין את מתחמי ההתנגשות (Collision domain) ברשתות מקומיות, והבעיה נפתרה על ידי הכנסתם של המתגים (Switch) שמאפשרים את חלוקת הרשת בצורה וירטואלית. השימוש העיקרי בחלוקה כזו הוא הקטנת מתחמי השידור (Broadcast domain) ברמת כתובות ה-MAC.
שימוש נוסף והנפוץ יותר לרשתות וירטואליות מקורו בקלות שבה ניתן להחל באמצעותן הרשאות אבטחה ומידור.

יישום

יישום של רשתות מקומיות וירטואליות נעשה כיום בעזרת מתגים "חכמים", המאפשרים קיבוץ לוגי של מספר קצוות המחוברים אליהם. מספר מתגים המחוברים ביניהם מתפקדים לצורך העניין כמתג בודד, ומאפשרים קיבוץ קצוות מכל רחבי מתחם השידור (המוגבל בדרך כלל על ידי  נתבים) והפרדתם למתחם שידור נפרד. המתג מנהל רשימה של כל כתובות הMAC השייכות לרשת הווירטואלית, ומפריד אותם משאר הקצוות ברשת. על ידי הפרדה זו ניתן למשל לחלק לקצוות אלו כתובות IP השייכות לתת רשת מסוימת, להחיל מדיניות אבטחה (על ידי הגדרת הרשאות שונות למי ששייך לרשת הווירטואלית ולמי שלא) ועוד.

תקשורת רשתות וירטואליות

עקב הצורך בתעבורת מידע השייך לכמה רשתות וירטואליות על קו נתונים יחיד, כגון תעבורה אל יחידת שער אחת המשותפת לכמה רשתות וירטואליות או תעבורה בין שני מתגים שונים שבכל אחד מהם יש 2 רשתות וירטואליות שונות אבל משותפות לכל מתג. לכן נכתב תקן השייך לשכבה השנייה של מודל ה-OSI שנקרא 802.1Q או בצורה מילולית VLAN Tagging.
כאשר מגדירים כניסה מסוימת במתג ככניסה העובדת ב VLan Tagging ניתן לשייך לאותה כניסה יותר מרשת וירטואלית אחת וכך כניסה מסוימת יכולה להיות חברה בכמה רשתות שונות, כאשר לכל מסגרת של מידע היוצאת מכניסה זאת של המתג מצורפות סיביות שמשייכות את אותה מסגרת של מידע לרשת מסוימת, וכך ההתקן שמקבל את המסגרת הזאת יודע לאיזו רשת וירטואלית המידע הזה שייך ולנתב את המידע הזה על פי כך. ההתקן המקבל את המידע חייב לתמוך בתקן 802.1Q בשביל להיות מסוגל לפענח את המידע המתקבל.

דוגמה לשימוש נפוץ בתקן (VLAN Tagging (802.1Q

ברשת של ארגון שמחולקת לשתי רשתות וירטואליות שונות קיים נתב אחד המאפשר גישה לאינטרנט לכלל הארגון; נגדיר כניסה באחד המתגים שאליה נחבר את הנתב ואותה נגדיר ככניסה התומכת ב VLAN Tagging. נגדיר אותה גם כחברה בשתי הרשתות - משמע נבקש מהנתב להאזין למסגרות שמכילות תווי רשת של שתי רשתות שונות. על ידי הגדרות אלה, מידע משתי הרשתות יוכל להגיע אל הנתב כדי שישמש כשער לאינטרנט לשתי הרשתות בנפרד.
כמו כן נצטרך להגדיר את הנתב בהתאם כדי שיתמוך בתצורה זאת.
שמאעה

שמאעה (גם "שמאע", שם רשמי: "שערי ציון") הייתה שכונה יהודית בגיא בן הינום, אשר בחלק מבתיה שוכן היום הסינמטק של ירושלים. היא נוסדה למרגלות בית החולים למחלות עיניים סנט ג'ון, והשתרעה בעיקר על קרקעית העמק עד מרגלות הר ציון.

שם השכונה

שמה הרשמי של השכונה היה אמנם "שערי ציון", ואולם בציבור נודעה השכונה בעיקר בשם שמאעה (או "שמעא"). מקור השם אינו ברור כל צרכו, אולם רבים מייחסים אותו, בעקבות החוקר גוסטב דלמן, לשיבוש של שמו הצרפתי של חקל דמא, האתר ההיסטורי הנוצרי המצוי במורד העמק, כמה מאות מטרים מדרום למקומה של השכונה בעבר.
אין קשר בין שמה של השכונה לשמו של "מרכז מסחרי שמאע" שהוקם בסמוך לה בשנות העשרים של המאה ה-20 ונקרא על שם מייסדו, אליהו יוסף שמאע. בשנת 1958 החליטה עיריית ירושלים במסגרת הענקת שמות עבריים לשכונות בירושלים, להסב את שם השכונה ל"שמעה", על שם אחיו של דוד המלך, ואולם השינוי לא נקלט בציבור.

היסטוריה

שכונת שמאעה (שערי ציון) הוקמה בשנת 1900 בידי כ-25 משפחות מיוצאי כורדיסטן ומונסטיר ומשפחות ספרדיות נוספות, בעיקר מזרחיות, שהתגוררו לפני-כן בעיר העתיקה. עד 1925 גדלה השכונה והתגוררו בה, בבתים דלים, כ-70 משפחות, שבהם למעלה מ-200 אנשים. התושבים בנו בית כנסת בצמוד לאחד מהבתים, בגלל שהשלטונות לא הרשו להם לבנות בית כנסת נפרד.
החל מראשית שנות ה-20, ובייחוד במהלך פרעות תרפ"ט, סבלו תושבי השכונה מפגיעות חוזרות ונשנות מצד ערבים, למרות שעם שכניהם הקרובים במורדות הגיא היו יחסי שכנות ידידותיים. תושבי השכונה התקשו להתארגן להגנה, ולמרות שנכללו במרחב ההגנה הירושלמית של המוסדות הלאומיים, וקיבלו סיוע ציבורי מאנשי בית"ר, ננטשה השכונה ממרבית מתושביה היהודים במהלך שנות ה-30. תחתיהם נכנסו לגור בבתים הקטנים משפחות ערביות, שקנו או שכרו את בתיהן מהתושבים היהודים, או נכנסו אליהן ללא היתר. השכונה הייתה לשכונה מעורבת של יהודים וערבים, ונודעה כשכונת עוני. בינואר 1939, במהלך המרד הערבי הגדול, נותרו בשכונה רק שש משפחות יהודיות, שביקשו סיוע בשמירה כדי שהשכונה לא תינטש. אולם לאחר שאחד התושבים, מרדכי מזרחי, ששימש כמוח'תאר השכונה באותה תקופה, נרצח בפברואר 1939, נטשו התושבים היהודים האחרונים את השכונה. בשנים הבאות הייתה השכונה לשכונה ערבית לחלוטין.
במהלך מלחמת העצמאות נכבשה השכונה שהייתה בדרך המקשרת את הר ציון לימין משה על ידי ההגנה ותושביה הערבים נמלטו. השכונה לא אוכלסה בגלל התנגדות צה"ל שרצה להשאיר את האזור פנוי לגישה להר ציון. בשנת 1951, אף כי הייתה חשופה לירי צלפי הלגיון הירדני התיישבו בבתיה ההרוסים כמה עשרות משפחות עולים מארצות המזרח. בית הכנסת של השכונה בשנות ה-50 היה המבנה הגדול במורדות הר ציון, שכיום שוכן בו המרכז העירוני למוזיקה ע"ש אלפרט. מבנה זה שימש גם את תנועת הנוער עזרא. בשנת 1955 תוארה השכונה במילים: "שכונת עולים הנתונים במצוקה קשה, למרגלות הר ציון" ונכלל בתוכנית המתאר של ירושלים כאזור הריסה שלא ניתן לדללו ולשקמו אלא יש להרסו כליל.
התושבים התבצרו בשכונה המסוכנת למגורים למרות ניסיונות העירייה לפנותם, ודרשו דיור חלופי. התושבים פונו לבסוף רק אחרי 1967 והאזור הפך לאחר מספר שנים ביזמת העירייה לגן פתוח כחלק מסובב חומות ירושלים.
השכונה נחשבת במחקר כ"אחות" לשכונות ג'ורת אל-ענב ובית יוסף והן קרויות "השכונות הנעלמות" בשל העדרן מהנוף כיום ומיעוט התיעוד והמחקר אודותיהן.
הטרוכרומיה

גורם

תופעת ההטרוכרומיה נובעת מעודף או מחסור בפיגמנט מלנין בקשתית, או בחלק ממנה. הטרוכרומיה מועברת בתורשה, אך גם יכולה להיווצר בעקבות מחלה או פגיעה פיזית.
צבע העין ובפרט צבע הקשתית, נקבע בעיקר על פי ריכוז ופיזור פיגמנט המלנין ברקמת הקשתית. מכאן שכל שינוי בכמות המלנין בקשתית העין יתבטא בשינוי צבע העין. השינוי עשוי להתבטא בפיגמנטציית-יתר או בפיגמנטציית-חסר. פיגמנטציית-יתר מופיעה בדרך כלל לצד שגשוג-יתר של תאי הקשתית, בעוד שפיגמנטציית-חסר מופיעה לצד שגשוג-חסר של תאי הקשתית.

תפוצה

על אף שתופעת ההטרוכרומיה מוכרת בבני אדם (אלכסנדר הגדול, ועודד קטש למשל) הטרוכרומיה מלאה שבה עין אחת שונה בצבעה מן העין השנייה שכיחה יותר בחיות כגון חתולים (למשל בגזע ואן טורקי), כלבים (ובפרט מגזע האסקי סיבירי), סוסים ותאואים. הטרוכרומיה חלקית היא תופעה נדירה יותר מהטרוכרומיה מלאה ומצויה לרוב כביטוי למומים גנטיים כגון מחלת הירשפרונג (Hirschprung's disease) ותסמונת ורדנבורג (Waardenburg syndrome).
בוריס דב ברוצקוס

ביוגרפיה

דב-בר (בוריס) ברוצקוס נולד ב-3 באוקטובר 1874 בפולאנגן (אז פלך קורלנד שבאימפריה הרוסית; כיום ליטא), בן לדוד ברוצקוס, סוחר ענבר.
ב-1878 עברה משפחתו למוסקבה, שם שנה קודם לכן הקימו יוסף ודוד ברוצקוס (דודו ואביו של בוריס) מפעל למוצרי עור. 
בשנת 1891 סיים את הגימנסיה במוסקבה עם מדליית זהב, ובשנת 1898 גמר בית ספר גבוה לחקלאות ויערנות בנובאיה אלכסנדריה (רוס'), אז בפולין הרוסית, וקיבל תואר אגרונום.
בשנים 1898–1907 ריכז את ההדרכה החקלאית במושבות היהודיות ברוסיה מטעם יק"א ('החברה היהודית להתיישבות'). 
עסק בסטטיסטיקה חקלאית ועיבד את החומר של מפקד 1897 על האוכלוסייה היהודית ופרסם את מסקנותיו בשני כרכים.
בחוברת "דרכי המושבות היהודיות" ביקר את שיטת ההתיישבות של הברון אדמונד ג'יימס דה רוטשילד בארץ ישראל והמליץ על הקמת משקים גדולים בהנהלת החברה המיישבת המעסיקה פועלים שכירים. לחוברת זו מפרי עטו נודעה אחר כך השפעה על פעולות הברון בארץ.
בשנים 1907–1922 שימש פרופסור לכלכלה חקלאית בבית ספר הגבוה לחקלאות בפטרבורג (רוס') (בשנת 1914 שמה של העיר שונה לפטרוגרד, וב-1924 ללנינגרד). היה מומחה לבעיות אגרריות של רוסיה. כיהן כיושב ראש הוועדה לתכנון חקלאי של אזור לנינגרד.
היה מפעילי "אורט" בפטרבורג (מאוחר יותר היה חבר בוועד המרכזי של האיגוד עולמי של "אורט"), ויחד עם שמעון דובנוב ממנהיגי ה"פאלקס-פארטיי" ('המפלגה העממית'). השתתף בכתבי עת רבים ביידיש וברוסית. בשנים 1915–1917 היה עורך כתב העת "Вестник трудовой помощи среди евреев" ('עלון הסיוע בעבודה בקרב היהודים'). 
בסוף שנת 1922 גורש מרוסיה הסובייטית יחד עם פרופסורים וסופרים אחרים בעלי שם, והשתקע בברלין.
היה פעיל במכון מדעי של המהגרים הרוסים בברלין (ברוסית: Русский научный институт в Берлине). בשנים 1923–1932 הרצה במכון זה בנושאי החקלאות והכלכלה הפוליטית. היה חבר הנהלת "אורט" בברלין. הרצה באוניברסיטה האידית בווילנה והשתתף באופן פעיל בייווא (ייִדישער װיסנשאַפֿטלעכער אינסטיטוט או 'המכון המדעי היהודי').
הוציא (יחד עם הדמוגרף יעקב לשצ'ינסקי) כתב עת לדמוגרפיה, סטטיסטיקה וכלכלה יהודית.
כתב ספר על חקלאות יהודית במזרח אירופה וספרים רבים על בעיות המשק הסובייטי.
עם עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933, העתיק את מגוריו לפריז.
באפריל 1935 עלה לארץ ישראל, והופקד על הקתדרה החדשה לכלכלה חקלאית באוניברסיטה העברית בירושלים, שנוסדה בסיוע הקרן הקיימת לישראל. עד מותו בשנת 1938 שימש פרופסור לכלכלה חקלאית באוניברסיטה.
השתתף ב"המשק השיתופי". היה מהמומחים הגדולים באירופה בשאלות כלכלה, ובמיוחד בבעיות חקלאות והתיישבות של יהודים. היה חסיד כלכלה ליברלית ושוק חופשי, ואחד המבקרים המובילים של כלכלה מתוכננת.
נפטר ב-7 בדצמבר 1938 מסרטן בירושלים.
הרצאותיו באוניברסיטת ירושלים יצאו לאור לאחר פטירתו בשם "כלכלה חקלאית".
בנו הבכור מיכאל ברוצקוס (1903–1949) היה אף הוא כלכלן.

בנו האמצעי, ליאוניד-אליעזר ברוצקוס (1907–1987), היה מהנדס, אדריכל, מהדמויות הבולטות בתחום התכנון בישראל של שנות החמישים והששים. עבד במשרד ראש הממשלה וכיהן כממונה על התכנון האזורי במשרד הפנים. כמו כן שימש כמרצה בטכניון ובאוניברסיטת בן-גוריון.

בנו הצעיר, דוד אנטול ברוצקוס (1910–1999), היה אדריכל וצייר ישראלי (בתו קולין או נכדתו של פרופ' ברוצקוס, הייתה אשתו הראשונה של המשורר והמתרגם אהרן שבתאי).
אשתו אמיליה אוסיפובה-ברוצקוס (1873–1952) כתבה ביחד עם בנם אליעזר, ביוגרפיה עליו.
אחיו הבכור יוליוס ברוצקוס (1870–1951), היה רופא, עסקן ציוני, פוליטיקאי ליטאי, היסטוריון ופובליציסט.

אחותו מרגלית נישאה לשלמה גפשטיין.
ישראל ינון

ביוגרפיה

ישראל ינון נולד בכפר סבא וגדל במושב חניאל בשרון. בילדותו ניגן באקורדיון, הוא למד ניצוח, תאוריית המוזיקה והלחנה בבית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה בשנים 1981–1984 והמשיך בהאקדמיה למוזיקה ולמחול בירושלים בשנים 1985–1988, אצל מנדי רודן ונעם שריף. ינון התמחה בעיקר בניצוח על יצירות של מלחינים שנספו בשואה. במאי 1991 ניצח בשידור חי בינלאומי על קונצרט הפתיחה של Deutschlandsender Kultur, ערוץ תרבות ששידר בשנים 1990–1993 מגרמניה המזרחית לשעבר בעיצומו של תהליך הדמוקרטיזציה ושל איחוד גרמניה.
לצד הרפרטואר הקלאסי התמחה ישראל ינון בניצוח על יצירות של מלחינים שנספו בשואה או שנאסרו בגרמניה הנאצית כנציגים של "אמנות מנוונת", כמו
האנס קראסה, פאבל האס או ארווין שולהוף. כמו כן התעניין ינון בגילוי יצירות נשכחות ופחות ידועות, למשל מאת המלחינים האקספרסיוניסטים הגרמנים היינץ טיסן או אדוארד ארדמן. סייע רבות גם בקידום יצירותיהם של מלחינים בני זמננו, לרבות מלחינים ישראלים כמו
יוסף טל, עודד זהבי, נעם שריף ומשה רסיוק. על ההקלטות של מוזיקה ישראלית זכה בפרסי דיסק השנה בגרמניה בשנים 2005 ו-2006. בשנת 1995 ניצח על בכורת האופרה "משחק המלכים" ('Die Schachnovelle) מאת המלחינה הרומניה ויולטה דינסקו בפסטיבל שווצינגן. בשנת 1992 ניצח על התזמורת הפילהרמונית של ברנו בסיור קונצרטים ברחבי גרמניה והקליט איתה ביצועי בכורה של יצירות מאת ויקטור אולמן, תקליטור שזיכה אותו בפרס ביקורת התקליטים הגרמנית. מאז עשה הקלטות רבות בשביל חברות התקליטים דקה, דויטשה גרמופון, קוך, CPO ואחרות.
ישראל ינון ניצח כאורח על תזמורות חשובות בישראל ובעולם כמו התזמורת הסימפונית ירושלים, סימפונט רעננה, הסינפונייטה הישראלית באר שבע, תזמורת רשות השידור הבריטית, התזמורת הפילהרמונית של לונדון, התזמורת הפילהרמונית המלכותית הפלמית של אנטוורפן, תזמורת רדיו צפון גרמניה, התזמורת הסימפונית של וינה והתזמורת הסימפונית הגרמנית של ברלין. ביצועיו של ינון זכו להערכה בגלל נאמנותם, רגישותם ודיוקם האמנותי. בו זמנית התאפיין סגנונו ברוח חיה ובמזג לוהט.
ישראל ינון התמוטט על הבמה ונפטר בשעת קונצרט במרכז התרבות והקונגרסים של לוצרן, ב-29 בינואר 2015, תוך כדי ניצוח על "סימפוניית האלפים" מאת ריכרד שטראוס עם "התזמורת הפילהרמונית הצעירה של מרכז שווייץ".
בתו, שירי רן ינון, היא ויולנית ופועלת בברלין.
אגם פירמיד (נבדה)

היסטוריה

האגם הוא השריד הגדול ביותר של אגם לאהונטאן, שכיסה את צפון-מערב נבדה בסוף עידן הקרח האחרון (לפני כ-15,000 שנים). 
במהלך המאה ה-19 התיישב סביב האגם השבט האינדיאני פאיוט, אשר דג באגם. האגם מופה לראשונה בשנת 1844 על ידי ג'ון פרימונט, אשר נתן לאגם את שמו.
בעקבות הקמת סכר דרבי בשנת 1905, המוביל את מימי נהר טארקי למאגר לאהונטאן, פחתו מי האגם, והוא היה בסכנת התייבשות. שבט הפאיוט האינדיאני תבע את מחלקת הפנים של ארצות הברית. 

מקור השם

האגם נקרא על שם חרוטי אבן גיר בצורת פירמידה שנמצאים באגם. ג'ון פרימונט נתן לאגם את שמו בשנת 1844.

תיירות

האגם הוא אתר תיירות - דיג, מחנאות ושיט בסירות.

בתרבות

האגם שימש כאתר צילום "הכנרת" בסרט משנת 1965 "הסיפור הגדול ביותר שסופר אי פעם" המתאר את חייו של ישו הנוצרי, וכן שימש כאתר הצילום של הסרט "יוצאי הדופן" בשנת 1961.
פליסיטה

תקציר העלילה

הסרט מספר על פליסיטה, אם חד-הורית שיוצאת למסע מאתגר ברחובות קינשאסה כדי לגייס מספיק כסף למען ניתוח בשביל בנה בן ה-14 המאושפז בבית חולים עקב תאונת אופנוע קשה. תוך כדי התרוצצות לאורכה ורוחבה של העיר התוססת, פליסיטה מוצאת זמן לשמר את מערכת היחסים שלה עם מכונאי רכב שיכור ומלא חן שמספק מעט רוך ושקט ברגעים הקשים.

ביקורות

באתר האינטרנט "Rotten Tomatoes" הסרט קיבל דירוג של 97% על סמך 36 ביקורות, ודירוג ממוצע של 6.9 / 10. באתר "Metacritic", אשר עושה ציון ממוצע משוקלל, הסרט מחזיק בציון של 75 מתוך 100, אשר מתבססות על ביקורות של 13 מבקרים שרובן טובות. חורדן מינזר, כתב מעיתון "הוליווד ריפורטר" תיאר את הסרט כסרט "קשוח ולבבי".
קסם לאור ירח

העלילה

סטנלי קרופורד קולין פירת' הוא קוסם ענק ובינלאומי, מצליחן המסוגל לבצע קסמים שרק מעטים מסוגלים להבין ולפענח. הוא שרלטן, רציונליסט, צעקן וחסר פשרות אנגלי הנוהג ביד קשה בכל מי שלוקח חלק בהפקותיו על הבמה. יום אחד מגיע אליו ידיד נעורים, גם הוא קוסם שהתפתח גם הוא בתחום הקוסמות, וידידותם בת שנים רבות. הידיד מציע אתגר לסטנלי, לבוא עמו לדרום צרפת על מנת לבחון צעירה בשם סופי בייקר אמה סטון המגלה ידע על חושי, ידע העולמות האחרים, הנשמות, וגם ידע העבר של אנשים שהיא פוגשת. סופי היא בעלת יכולות רבות ומגוונות ולכן היא מוכיחה שוב ושוב את היכולות שלה לסטנלי הספקן. הוא מטיח בה לא פעם שאלות, ספקות ומתמודד למעשה עם עצמו, מול היכולות הפנטסטיות שלה לחשוף עליו דברים שמעולם לא סיפר לאיש. ואיננו מבין כיצד היא עושה זאת. בנוסף, היא מבצעת קסמים בשעת סיאנסים המעוררים את התפעלותו והתפעלות ידידו. סטנלי מחליט להזמין את סופי לבקר אצל דודתו, שגם היא מטילה ספק ביכולותיה. אך סופי לא מפסיקה להפתיע. לאט לאט מתרקמת מערכת יחסים של התאהבות משולשת בין סופי וידיד צעיר שמחזר אחריה ומזמר לה, מול מערכת היחסים של סטנלי וסופי. אך סטנלי לא לגמרי בטוח שהתאהב בה. עוד מימד נוסף במאבק הידוע של המשולש הנצחי. הסוף מפתיע.
ואסיל קווצ'נטירדזה

ביוגרפיה

קווחנטירזדה נולד בכפר קוֹנצ'קאתי (גאו') בנפת אוזורגתי שבגאורגיה, בן למשפחת איכרים. עבד בחוות המשפחה וסייע לפרנסה עד שהצטרף למפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות, דרכה יכל לרכוש השכלה בתחום החקלאות. עם זאת, תוכניתו לנסוע למוסקבה ולפתח קריירה נגדעה עם פרוץ המלחמה.
בשנת 1941 התגייס לצבא האדום. בתוך זמן קצר הוא הוכיח את עצמו והראה שיש לו פוטנציאל להיות צלף. כמו וסילי זייצב, גם קווחנטירזדה צומד לצלף סובייטי בכיר בשם פיודור אוחלופקוב. במהרה קטל הצמד מאות חיילים בשדה הקרב, עד לסיום המלחמה מניין החיסולים הכולל של שניהם הגיע יחד ל-644 הרוגים. בכל התקופה שבה קווחנטירזדה היה פעיל במלחמה, משנת 1941 ועד סיום המלחמה בשנת 1945, נזקפו לזכותו 534 צליפות מאושרות, 215 מהן הושגו במערכה אחת במדינות הבלטיות יחד עם עזרתו של אוחלופקוב. עיקר ההרוגים מידיו היו קצינים, אך גם חיילים, רובאים וצלפים אחרים. בעת קרב בבלרוס, הייתה יחידתו מכותרת על ידי חיילים גרמנים, אך הוא הצליח לטמון להם מלכודות, ומקום מחבואו לא נחשף אפילו פעם אחת. רק בקרב זה לבדו, הרג 60 חיילי אויב. הודות לנוכחותו ופועלו בקרב, לא הצליחו הגרמנים לכבוש את הכפר, שהיה חשוב להם ליצירת אזור חיץ. יחידת חיל רגלים ושריון ממוכן שהגיעה לזירה, הצליחה להדוף את הגרמנים, והקרב הוכרע בניצחון לברית המועצות.
הודות למאמציו האדירים במלחמה זכה קווחנטירזדה לעיטור גיבור ברית המועצות, עיטור לנין, עיטור הדגל האדום (פעמיים), עיטור המלחמה הפטריוטית (פעמיים) ועיטור הכוכב האדום.
קווחנטירזדה פרש משירות בצבא האדום עם תום הלחימה, לאחריה עמד בראש קולחוז. הוא מת ב-9 בפברואר 1950 בגיל 43.
קרמבל

קרמבל (באנגלית: crumble) הוא קינוח פופולרי במטבח הבריטי. 
המנה מורכבת מפירורי בצק חמאתי (תערובת של חמאה, קמח וסוכר מפוררת) על מצע של פירות. ישנן גרסאות בהם המאפה מהווה מנה עיקרית, ובהם מוחלפים הפירות בבשר טחון וירקות, והסוכר מוחלף בגבינה. המאפה נאפה עד שהבצק מזהיב, וכקינוח הוא מוגש לרוב עם רוטב.
עם הפירות שבהם נעשה שימוש לצורך הכנת הקינוח ניתן למנות תפוחים, חזרזר, ריבס, אפרסקים, פטל שחור ושזיפים. לעיתים מוסיפים לבצק אגוזים או שקדים טחונים, ולעיתים זורים על הבצק סוכר חום על מנת ליצור מעטה קרמלי. 
מקורו של הקרמבל בקיצוב המזון בבריטניה בתקופת מלחמת העולם השנייה. המאכל הומצא בשל המחסור בביצים, ונעשה בו שימוש בפירות ובמוצרים שחולקו במסגרת הקיצוב (כאשר השומן היה מרגרינה). בשל פשטותו זכה המאכל להצלחה רבה והפך למאכל פופולרי גם בארצות הברית ובצרפת.
בית הלל (מושב)

היסטוריה

ראשיתו של מושב בית הלל בארגון "משק משותף" שהוקם על ידי ותיקים בארץ ישראל, עולים ממדינות שונות באירופה "מברדיצ'ב עד ברלין". הארגון הוקם ביזמת יהודה סנדלר שראה אנשים רבים עוזבים את הקיבוץ בגלל רצונם לשמור על עצמאותם בחייהם האישיים והחליט להקים יישוב שיתופי באמצעי הייצור, אך עצמאי בניהול משק הבית, מודל שנודע לימים כמושב שיתופי. לאחר פרוץ המרד הערבי הגדול הקימו חברי הארגון קבוצה בחיפה להתמודדות על עבודת הסבלות בנמל חיפה. הם התיישבו ליד קריית בנימין והמתינו להקצאת נקודת קבע.
ב-4 במאי 1939 עלו עם מקימי דן ודפנה להתיישב באצבע הגליל, במסגרת תוכנית מצודות אוסישקין, אשר נועדה להקמת שישה יישובים מכל זרמי התנועה הציונית. במאי 1939 הוקצה להסתדרות הקמת שני יישובים והם העלו למקום שלושה גרעינים מתוך הסכמה שהגרעין השלישי יעבור למקום הבא שיוקצה להסתדרות באזור. 
ב-3 בינואר 1940 (כ"א טבת ה'תש"ט) עבר גרעין "משק משותף" לשטח של 1200 דונם בסמוך לכפר לזאזה. על אנשי משק משותף עברו זעזועים רבים והם החליטו להפוך למושב לא שיתופי. 
בפברואר 1941 מנו אנשי המקום 75 נפש והתוכנית הייתה לגדול עד ל-60 משפחות. ב-24 בינואר 1941 נהרג יהודה סנדלר בעת שמירה ונקבר במושב, במקום בו נפל. לימים נסלל במקום הכביש המרכזי (כביש 9888) וסביב קברו של סנדלר נקבעה כיכר.
באפריל 1941 הסכימו אנשי משק משותף לקרוא את יישובם על שם הלל יפה, לאחר ששני יישובים קודמים שנתבקשו לשאת את השם, לא הסכימו לכך. 
במאי 1942 התגוררו במקום 24 משפחות בצריפים עלובים, ללא בתים וללא כביש גישה סלול. אחד מענפי המשק העיקריים היה גידול בוטנים. 
התנאים השתפרו עם הזמן ובספטמבר 1944 כבר נבנו 24 בתי קבע וניתן אישור לסלילת הכביש. 
בספטמבר 1945 נחתם חוזה להתקנת טלפונים ביישובי האזור. 
באוקטובר 1947 הוקמה במקום מחלבה של תנובה. 
במהלך מלחמת העצמאות, 1948, סבל היישוב מהפגזות והיה מחופר כולו. 
בשנת 1949 תואר כ"עזוב למחצה ושומם" והמוסדות העבירו אותו תהליך שיקום. נוספו לו אדמות מהכפרים הערביים הנטושים, ויעד המשפחות בו הוכפל ל-120. לקראת סוף 1949 הגיעו למקום 30 משפחות חדשות ונבנו עבורם בתים. שטח המושב הוגדל ל-3,500 דונם.

היום

כיום מתפרנסים תושבי המושב, בין השאר, מחקלאות, רפתנות ומתיירות. המושב נחשב אטרקטיבי במיוחד עבור תיירים הנופשים בצפון הארץ, בעיקר בשל מיקומו האטרקטיבי במרכז הגליל העליון (בין קיבוץ כפר בלום ובין קיבוץ הגושרים) ועל שפת נחל החצבני.
ליד היישוב יושב מחנה הקבע של צמ"ה בית הלל, יחידת ציוד מכני הנדסי של חיל ההנדסה הקרבית האחראית על אזור הצפון, אצבע הגליל, רמת הגולן והחרמון.