google/wiki40b huggingface dataset:
קלייב בארקר

ביוגרפיה

בארקר נולד בליברפול שבאנגליה. אחרי התיכון המשיך ללימודים גבוהים באוניברסיטת ליברפול, שם התמחה בפילוסופיה ובספרות אנגלית.
בארקר הוא הומוסקסואל מוצהר, וכיום הוא בן זוגו של הצלם דייוויד אמסטרונג.

ספרים

בארקר התחיל את הקריירה הספרותית שלו ככותב סיפורי אימה קצרים. את הנובלה הראשונה שלו, "משחק הארורים", פרסם ב-1986. לאחר מכן עבר לז'אנר הפנטזיה האורבאנית בספרים כמו "אימגאקה" ו"אבאראט".
בסיפוריו ניתן למצוא מספר מוטיבים חוזרים, כגון הטענה שבנוסף לעולם שלנו ישנם עולמות קסומים שחיים בצורה מקבילה למציאות שלנו (מוטיב שמשותף גם לעמיתו ניל גיימן); קשר ישיר בין מיניות לבין העל טבעי, ועוד. בארקר גם ידוע בפיתוח מיתולוגיות שלמות ומורכבות בספריו.

סרטים

בארקר ביים את הסרט הקצר הראשון שלו, "שולמית", ב-1973. זה היה סרט קצר כבן 20 דקות. ב-1987 ביים את הסרט הראשון שלו באורך מלא, "מעורר השאול", המבוסס על ספר פרי עטו. ואולם, בארקר לא הוציא לאור את הספר, עד חלוף שנה מתאריך יציאת הסרט לאקרנים. הסרט הפך לסרט פולחן והביא פרסום מיידי לבארקר. בעקבותיו נוצרו כ-8 סרטי המשך וכן סדרת אנימציה למבוגרים ב-2007.
ב-1990 הוא ביים את "יצורי הלילה" וב-1995 את "אדון האשליות". שניהם לא הצליחו במכירות. 
חלק מסיפוריו אומצו על ידי במאים אחרים והפכו לסרטים. המפורסמת בהם היא סדרת סרטי "קנדימן", שהראשון בהם יצא בשנת 1992.

קומיקסים

בשנת 1993 פנתה מארוול קומיקס אל בארקר שבבקשה לפיתוח קו גיבורים חדש, שאינו נמצא ברצף עם יקום 616. בתקופה זו כתב בארקר במקביל ארבעה קומיקסים שונים. 
חלק מספריו עובדו לקומיקסים בידי אומנים אחרים, ביניהם סדרת "מעורר השאול" וכן ה"סינוביט" הראשי, "ראש מחטים", קיבלו סידרה רצה משלהם.
וילה פיזאני (מונטניאנה)

אדריכלות

תוכנית המבנה פורסמה על ידי פלאדיו בספרו "ארבעת הספרים על אודות האדריכלות".
לבניין שתי חזיתות מרשימות. חזית הבניין הקדמית פונה אל הדרך ואל העירה מונטניאנה, ואילו חזיתו האחורית פונה אל הגנים והאחוזה. משפחת פיזאני הייתה בעלת טחנות שהופעלו על ידי ממי בנחל המקומי. לבניין שלוש קומות אך שתי הקומות התחתונות הן העיקריות (piano nobile), ולהן חלונות מלבניים גדולים. מתחת לגג קומה נוספת שלה חלונות נמוכים. מרכז החזית בשני צידי הבניין, מעוצב כלוג'יה שבה ארבעה עמודים - מערך העמודים התחתונים הוא בסדר דורי ואילו העליון בסדר יוני. עמודים אלה תומכים בגמלון. בגמלון שבחזית הבניין נראה סמל המשפחה בין שתי דמויות נשיות מכונפות. מתחתיהן, מעל העמודים, כתובת רבתי המנציחה את פרנצ'סקו פיזאני, אבי המשפחה שהקים את הבניין. האפריז הדורי שמעל העמודים התחתונים מקיף את ראש הקומה התחתונה סביב. המרווחים שבין העמודים בחזית הבניין, בשתי הקומות, סגורים בבנייה, בעוד שבחזית האחורית הם פתוחים, ויוצרים מבואה של ממש בקומה התחתונה, ומרפסת מרווחת בעליונה.  
האולם המרכזי (salone) של הקומה העיקרית מעוצב באופן שבו ארבעה עמודים חופשיים ושמונה חצאי עמודים אחוזים מחלקים אותו במערך יוצא דופן כדי לשאת את התקרה המקומרת. מערך זה גם יצר שמונה גומחות בצורת אפסיס בקירות האולם, שבהן הוצבו פסליו של הפסל אלסנדרו ויטוריה, המתארים את ארבע העונות.   
בתוכנית שפרסם פלאדיו בספרו מתוארים גם שני אגפים צדדיים לבניין בגובה של שתי קומות, שנועדו עבור מתקני המשק, אך אין עדות שתוכנית זו הוצאה אי-פעם אל הפועל.
חיי מדף

חיי מדף של מזון

באזורים מסוימים בעולם מחויבים יצרנים להוסיף תאריך אחרון לשיווק או לצריכה על אריזת מוצרי מזון ותרופות. חיי מדף של מזון שונים מתאריך התפוגה; המונח חיי מדף מתייחס לאיכות המזון, בעוד המונח "תאריך תפוגה" מתייחס לרמת הבטיחות בצריכתו. לעיתים קרובות, מזון אשר עבר את "זמן המדף" שלו עדיין בטוח לצריכה, אך איבד את איכותו המרבית. בחנויות רבות חותרים למכירה בשיטת נכנס ראשון יוצא ראשון, כך שמוצרים הקרובים יותר לסוף חיי המדף שלהם יהיו קרובים יותר לצרכן מאשר מוצרים מאותו סוג בעלי חיי מדף ארוכים יותר. במקרים רבים, מכירת מוצר שפג תוקפו עשויה לגרור אחריה קנס לחנות.
בבישול נעשה לעיתים שימוש משיקולי חיסכון במוצרים בסוף חיי המדף שלהם, אשר כבר לא ניתן להשתמש בהם כפי שהם, להכנת מאכלים אחרים, בעלי איכויות שונות. כך למשל מכינים מלחם יבש פרנץ' טוסט, ובמדינות רבות במערב מקובלת "ארוחת שאריות", עם מאכלים כמו "בַּאבֵּל אֵנְד סְקְוִויק" (לביבת ירקות מהמטבח הבריטי) המוכנים משאריות תבשילי ירקות ובשר.
מטריית קוקטייל

מטריית קוקטייל היא מטרייה או שמשייה קטנה העשויה נייר או קרטון וקיסם עץ. מטריות אלה משמשות לעיטור מזון - ובעיקר לעיטור קינוחים וקוקטיילים.
ניתן לפתוח את המטרייה ולסגור אתה כפי שפותחים מטרייה רגילה. הדבר מתבצע באמצעות צלעות המטרייה המחוברות לגליל סביב מקל המטרייה.
מקורן של מטריות אלה, ככל הנראה במזרח הרחוק, בסין או ביפן והם פיתוח של האוריגמי היפני. השימוש הראשון שנעשה במטריות לעיטור משקאות היה ברשת המסעדות בסגנון הפולינזי טריידר ויק (Trader Vic) בקליפורניה, ביוזמת הבעלים של הרשת, ויקטור ברגרון (Victor J. Bergeron), במטרה לעורר אווירה אקזוטית בסגנון פולינזי. המטריות הופיעו גם ברשת המסעדות Don the Beachcomber, אף היא בסגנון פולינזי, שם הם שמשו לעיטור מזון (לא משקאות). הרעיון נלקח ממסעדות סיניות שפעלו בקליפורניה, שם עיטרו המטריות מאכלים סיניים.
שובו של הנוסע השמיני

תקציר העלילה

לאחר שריחפה 57 שנים בחלל, חללית המילוט של אלן ריפלי (סיגורני ויבר) מחולצת על ידי החברה בה הועסקה. לאחר שהיא עומדת בפני ועדה המתחקרת את האירועים ב"נוסטרומו", ריפלי לומדת שבכוכב LV-426 עליו אספו את היצור, התיישבו בינתיים מתיישבים שעוסקים בשינוי פני הכוכב לשם קולוניזציה אנושית בו.
לאחר איבוד קשר עם המושבה, החברה מבקשת את עזרת ריפלי (בהיותה האדם היחיד שהתמודד עם היצור) בהצטרפות לכוח נחתי-חלל שיבדוק מה התרחש במושבה. ריפלי, החוששת ממפגש נוסף עם היצור לאור חוויות העבר, מסרבת תחילה להצטרף. אולם, לבסוף היא מסכימה לאחר שנציג החברה קרטר בורק (פול רייזר), מציע לחדש את רישיון העבודה שלה כקצינה בספינת חלל (שבוטל בעקבות השמדתה את ה"נוסטרומו"), ומבטיח לה שמטרת המסע היא חיסול היצור ולא החזרתו לחללית לשם מחקר מדעי.
במושבה הנטושה מוצאים ריפלי, בורק והנחתים ילדה קטנה בשם ניוּט, הניצולה היחידה ממתקפת היצורים. הם מגלים שהיצורים השתלטו על המושבה והקימו בה מדגרה, בה הם משתמשים בשאר המתיישבים בתור פונדקאים ליצירת עשרות יצורים, מולם ריפלי והנחתים צריכים להתמודד. המצב מסתבך עוד יותר, כאשר הקצין המפקד על צוות הנחתים מתגלה כחסר ניסיון וריפלי נאלצת לגלות תושיה בעצמה, בעוד האמת אודות כוונותיהם של בורק והחברה לגבי היצורים מתבררת כאפלה משסברה.

ביקורות ותגובות

הסרט קיבל ביקורות חיוביות מאוד ולציון 98% באתר ריכוז הביקורות Rotten Tomatoes, מתוך 63 ביקורות.
לודמילה פינאיבה

ביוגרפיה

לודמילה פינאיבה (חבדוסיוק) נולדה בפרברי לנינגרד למשפחת עובד במסילת רכבת. היא התחילה להתאמן בחתירה בגיל יחסית גבוה אך הצליחה להתברג לצמרת החתירה הסובייטית. בשנת 1958 היא השתתפה בהצלחה באליפות ברית המועצות.

משחקים אולימפיים

בשנת 1964 פינאיבה נכללה בנבחרת ברית המועצות ונשלחה לטוקיו 1964 בה זכתה במדליית זהב במקצוע החזק שלה - 500 מ'.
בשנת 1968 היא השתתפה באולימפיאדה בפעם השנייה. מספר ימים לפני התחרות היא נפגעה מפגיעה רכב אך הוחלט לתת לה אפשרות להתחרות. פינאיבה אכן זכתה במדליית זהב השנייה. בנוסף לכך, פינאיבה השתתפה בתחרות זוגות וזכתה עם בת זוגה בדליית ארד.
בשנת 1972 פינאיבה השתתפה בתחרות זוגות בלבד וזכתה במדליית זהב שלישית.
בסך הכול היא זכתה ב-4 מדליות אולימפיות.

תחרויות נוספות

פינאיבה זכתה במספר אליפויות עולם במקצועות שונות (יחיד, זוגות וצוות של ארבע). בנוסף לכך היא זכתה 6 פעמים באליפויות אירופה ו-19 פעמים באליפויות ברית המועצות.
בשנת 1963 פינאיבה סיימה מכון לספורט והוסמכה כמאמנת. לאחר סיום קריירה הספורטיבית פינאיבה כיהנה בתפקידים שונים בממסד ספורטיבי עירוני בלנינגרד.
רוברט הדלנד

ביוגרפיה

הדלנד סיים ב-1983 תואר ראשון מאוניברסיטת פלורידה אטלנטיק והתגייס לחיל הנחתים. במאי 1985 סיים קורס טיס והוסמך כטייס מסוקים. 
שירת כטייס מסוקי CH-46E בטייסת 264 בשנים 1985–1988, כמדריך טיסה בטייסת האימונים 18 בשנים 1989–1991, כטייס CH-46E בטייסת 365 בשנים 1991–1994 וכמדריך  בטייסת האימונים הראשונה בשנים 1995–1998. בשנת 2000 פיקד על טייסת מנהלה בלהק הנחתים ה-29.
בשנים 2001–2003 פיקד על טייסת המסוקים 162 והשתתף עמה במלחמת עיראק. ביולי 2006 מונה למפקד טייסת האימונים הראשונה, המאמנת את צוותי האוויר של חיל הנחתים. ביוני 2008 מונה לעוזר צבאי בכיר למזכיר הצי של ארצות הברית. באוגוסט 2009 מונה לראש מעבדת הלוחמה של חיל הנחתים וסגן ראש המשרד למחקר ימי של מחלקת הצי. בפברואר 2011 מונה לראש מחלקת התמיכה בחיילי הנחתים ומשפחותיהם.
במאי 2013 מונה למפקד כנף הנחתים השנייה. ביוני 2015 מונה למפקד כוחות הנחתים בדרום קוריאה וכראש אגף התכנון של כוחות האו"ם ופיקוד כוחות ארצות הברית בקוריאה.  
במהלך שירותו צבר כ-5,200 שעות טיסה.
ביולי 2017 קודם לדרגת לוטננט גנרל ומונה למפקד כוח המשלוח השני של חיל הנחתים. ביולי 2019 מונה למפקד פיקוד כוחות הנחתים ומפקד הנחתים בגזרת האוקיינוס האטלנטי.
הדלנד בוגר המכללה לפיקוד ומטה של חיל האוויר ומכללת המטה של הכוחות המזוינים. נשוי לאלישיה.
מכון ז'בוטינסקי

תולדותיו

בשנת 1933 החליטו מוסדות התנועה הרוויזיוניסטית, להקים מרכז ארכיוני של התנועה הרוויזיוניסטית שיקרא תחילה "מוזיאון בית"ר". בפועל נוסד מכון ז'בוטינסקי על ידי יוסף פעמוני בשנת 1937.
בתחילה שכן המכון במבנה מעבדה של קופת חולים לאומית ברחוב נחלת בנימין 44 בתל אביב. ולאחר מכן עבר למרתף של בית "מצודת זאב" ברחוב המלך ג'ורג' 38 בתל אביב, ובהמשך לקומה הראשונה בבניין. ב-1947, זמן קצר לפני הוצאת תנועת הנוער בית"ר אל מחוץ לחוק בידי שלטונות המנדט הבריטי, שונה שמו של המוסד ל"מכון ז'בוטינסקי", וכך ניצל המכון מסגירה ומהחרמת כל רכושו.
 ב-1958 הוכר המכון על ידי ממשלת ישראל כארכיון ציבורי ונרשם כעמותה הנהנית מתמיכה ממשלתית ומתרומות ידידים. בשנת 1989 נפתחה תצוגת הקבע שבו לקהל הרחב, אשר הוחלפו כעבור שנים בשני מיצגים אור-קוליים. ב-2015 העמידה קרן תל חי את קומת "עצמאות", היא קומה 2 בבית ז'בוטינסקי, לרשות מכון ז'בוטינסקי, אשר החל לשפץ אותה ולהכשירה להקמת מוזיאון ז'בוטינסקי החדש ואולם כינוסים. למכון אתר אינטרנט המנגיש מאות אלפי מסמכים וצילומים, ומביא מידע על הפעילות השוטפת המתנהלת בין כתליו.
 יושבי הראש של מכון ז'בוטינסקי היו: יוסף פעמוני (1966-1902), משה הימלפרב (1958-1952), אלכסנדר גורביץ (1963-1958), יהודה בנארי (1964- 1980), בן ציון קשת (1984-1981), אלי תבין (1994-1984), פלג תמיר (1994- 2011) ומרדכי שריג (2016-2011). באפריל 2005 נתמנה למכון, לראשונה, מנכ"ל - יוסי אחימאיר, לשעבר ח"כ, מנהל לשכת ראש הממשלה ועיתונאי. בינואר 2017 הוא נבחר ליושב הראש התשיעי של המכון, ובמקומו כמנכ"ל נבחר סא"ל (מיל) גדעון מיטשניק.

הוצאה לאור

המכון משמש כבית הוצאה לאור של מחקרים, זיכרונות ופרסומים הקשורים לזאב ז'בוטינסקי ולתנועה הלאומית, בשפות: עברית, אנגלית וצרפתית, ופועלת בשיתוף פעולה עם הוצאות לאור אחרות. עד עתה ראו אור, במסגרת המכון ובעידודו, כמאה כותרים על תולדות עם ישראל, תולדות היישוב, הציונות, ההעפלה וכוח המגן העברי במאה ה-20.

חדשות המכון

מכון ז'בוטינסקי הוציא לאור עד 2017 את הביטאון "חדשות המכון" אחת לשלושה חודשים ובו מידע על הפעילות השוטפת במכון ועל חידושי המחקר ההיסטורי של תנועת ז'בוטינסקי.
"חדשות המכון" נשלח בזמנו לידידי המכון ולכל המתעניינים בו בארץ ובחוץ לארץ. כיום מתמקדת עיקר הפצת המידע מטעם המכון ברשתות החברתיות, בדף הפייסבוק של המכון ובמידעון ששולח המנכ"ל לכל תפוצת המכון בדוא"ל.

אתר אינטרנט

למכון אתר אינטרנט, שבאמצעותו ניתן להגיע למאות אלפי מסמכים ותמונות ולקבל מידע על הפעילות בארכיון ובמוזיאון המכון.
אתר נוסף שהמכון מפעיל, באנגלית, משנת 2009, מוקדש למלחמה באנטישמיות ובאנטישמיות החדשה, בשם: fighthatred.
קורנטן טוליסו

אולימפיק ליון

טוליסו התחיל את הקריירה שלו בקבוצות כדורגל קטנות ובגיל 13 הצטרף לאקדמיה של אולימפיק ליון. ב-10 באוגוסט 2013 טוליסו ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת כאשר נכנס כמחליף בדקה ה-92 של המשחק בו ניצחה ליון 0-4 את ניס. ב-24 באוקטובר 2013 ערך את הופעת הבכורה שלו במסגרת אירופית בניצחון 0-1 נגד רייקה הקרואטית. שבוע לאחר מכן, טוליסו חתם על חוזה עד 2017 בקבוצה. ב-9 במרץ 2015 טוליסו הבקיע את שער הבכורה שלו בקריירה בתוספת הזמן שהביא לליון ניצחון 1-2 נגד בורדו.
בעונת 2015/2016 הוסט לעמדת המגן הימני במקומו של מוחמד דאבו שעזב את המועדון, אך לאחר פציעתם של יואן גורקוף וגווידה פופאנה חזר לקישור האחורי, עמדתו הטבעית. בסיום העונה טוליסו האריך את חוזהו בקבוצה עד שנת 2020. את העונה טוליסו סיים עם 5 שערים ו-6 בישולים.
ביולי 2016 פורסם כי טוליסו דחה הצעה של 37.5 מיליון אירו מנאפולי בטענה כי הוא מעוניין להישאר בליון. ב-14 בספטמבר 2016 הבקיע את שער הבכורה שלו בזירה האירופית בניצחון 0-3 נגד דינמו זאגרב במסגרת שלב הבתים של ליגת האלופות. ב-2 באוקטובר 2016 קיבל לראשונה את סרט הקפטן לאחר פציעתם של מקסים גונאלון ואלכסנדר לאקזט בדרבי נגד סנט אטיין שהיה גם הראשון שהתקיים בפארק אולימפיק ליון. בדרבי השני של העונה שהתקיים ב-5 בפברואר 2017, טוליסו הורחק לראשונה בקריירה לאחר עבירה על פביאן למואן.

באיירן מינכן

ב-14 ביוני 2017 חתם בקבוצת באיירן מינכן מהבונדסליגה תמורת 41.5 מיליון אירו, ובכך שבר את שיא סכום הרכישה שבאיירן מינכן שילמה עבור כדורגלן. השיא הקודם היה שייך לחאבי מרטינס שנרכש מאתלטיק בילבאו בקיץ 2012 תמורת 40 מיליון אירו. ב-4 באוגוסט 2017 ערך טוליסו את הופעת הבכורה שלו בבאיירן מינכן, במשחק הסופר קאפ הגרמני מול בורוסיה דורטמונד. המשחק הסתיים בתוצאה 2-2, והוכרע לטובת באיירן מינכן בבעיטות מ-11 מטרים, וטוליסו רשם תואר ראשון בקבוצה. ב-5 בדצמבר 2017 רשם טוליסו צמד בניצחון 3-1 על פריז סן ז'רמן במסגרת המחזור ה-6 בשלב הבתים של ליגת האלופות. את עונת 2017/18 סיים טוליסו עם זכייה באליפות הבונדסליגה, בעונה בה הבקיע שישה שערי ליגה, אך הפסיד עם קבוצתו בגמר הגביע הגרמני 3-1 לאיינטרכט פרנקפורט, והודח עם באיירן בחצי גמר ליגת האלופות על ידי ריאל מדריד. טוליסו פתח את עונת 2018/19 היטב וזכה עם באיירן בתואר הסופר קאפ הגרמני לאחר ניצחון 5-0 על איינטרכט פרנקפורט, אך נפצע כבר במחזור השלישי של העונה בניצחון 3-1 מול באייר לברקוזן, ונעדר מעל חצי שנה. טוליסו חזר לסגל באיירן מינכן וישב על הספסל במשחק הניצחון 1-0 על ורדר ברמן באפריל 2019.

קריירה בינלאומית

טוליסו שיחק בצעירותו בנבחרות הנוער של צרפת וגם בנבחרת הצעירה. בשנת 2016 מאמן נבחרת טוגו קלוד לה רוי, ניסה לשכנע את טוליסו לייצג את נבחרת טוגו כיוון שאביו הוא ממוצא טווגלזי, אך טוליסו שלל את ההצעה כיוון ששאף לייצג את צרפת.
במרץ 2017 זומן לראשונה לסגל נבחרת צרפת לקראת המשחק נגד לוקסמבורג במסגרת מוקדמות מונדיאל 2018.
את הופעת הבכורה בנבחרת ערך טוליסו ב-28 במרץ 2017 בהפסד 2-0 לספרד.
ספורט (עיתון)

היסטוריה ופרופיל

העיתון נוסד ב-1979, ובעליו היא קבוצת Grupo Zeta.
באופן אידאולוגי, העיתון מגדיר עצמו כעיתון התומך בקבוצת הכדורגל ברצלונה, והסלוגן שלו הוא "Sempre amb el Barça" ("תמיד עם בארסה" בקטלאנית). העיתון מיועד בעיקר לקוראים קטאלונים, על-אף שהוא נכתב בשפה הספרדית. העיתון עוסק גם בקבוצת הכדורגל אספניול ובכדורגל ספרדי וקטאלוני בכלל, ובין היתר בענפי ספורט שונים, במיוחד כדורסל, ספורט מוטורי, רכיבה על אופניים, כדוריד וטניס.
אגנס מרטין

חיים אישיים

מרטין נולדה בחוות מקלין בסאסקצ'וואן (Saskatchewan), באזור הכפרי של קנדה, ובשנת 1919 עברה עם משפחתה לוונקובר. מרטין היגרה לארצות הברית בשנת 1931 מסיבות משפחתיות, אך קיבלה אזרחות אמריקנית רק בשנת 1950. בין השנים 1954 ל-1957 גרה בטאוס שבניו מקסיקו. בשנים האחרונות לחייה חזרה להתגורר בטאוס. היא המשיכה לצייר עד למותה בגיל 92.

קריירה מקצועית

בשנת 1942 למדה מרטין חינוך והוראת אומנות במכללה לחינוך ווסטרן וושינגטון ואחר כך, בשנת 1947, קיבלה תואר שני בהוראת אמנות מאוניברסיטת קולומביה. בשנים אלו ציירה בעיקר טבע דומם ופרחים בסגנון שונה מזה שהתפרסמה בזכותו. כשנהייתה אמנית אבסטרקט השמידה הרבה מציוריה הריאליסטיים. בזמן מלחמת העולם השנייה התחברה לרעיונות הזן, עליהם שמעה באוניברסיטה, ויצירותיה הושפעו מעקרונות אלה. לאחר לימודיה עברה להתגורר במדבריות מקסיקו והחלה לצייר צורות מהנוף של טאוס. 
ציוריה משכו את תשומת לבה של בטי פרסונס (Betty Parsons), בעלת גלריה מניו-יורק. קשר זה הוביל את האמנית להתגורר במנהטן, ניו-יורק, בשנת 1957 לצד אמנים נוספים. ציוריה מתקופה זו מתאפיינים בגוונים של כחול ואפור. בשנות ה-60 המוקדמות התקבע סימן ההיכר של מרטין כציירת אבסטרקט אקספרסיוניסטי עם זיקה למינימליזם: היא חרטה על בדים מרובעים בעזרת עפרונות וכיסתה את כל החריטה בשכבה עדינה של צבע יסוד מסוג "ג'סו". בין השנים 1967 ל-1974 טיילה מרטין ברחבי מקסיקו, ולא יצרה דבר, עקב התפרצות של מחלת נפש. כשחזרה ליצור יצירותיה השתנו ודמו יותר ליצירות הגאומטריות המוקדמות שלה.

פעילות מקצועית

בניו יורק התבססה מרטין כאמנית יוצרת בזרם המופשט. אחת מיצירותיה הראשונות שצוירו בסגנון מופשט גאומטרי, בהשראת טאוס, נקראת הרבור 1 (Harbor Number 1) ונמצאת כיום באוסף של מוזיאון מומה שבניו-יורק. בשנת 1958, התקיימה לראשונה תערוכת יחיד של מרטין, בגלריה של פרסונס בניו יורק. בשנת 1976 הפיקה סרט הנקרא גבריאל. בשנת 1989, התקבלה כחברה באקדמיה האמריקאית לאמנות. בשנת 1991, התקיימה תערוכת היחיד הגדולה הראשונה שלה מחוץ לארצות הברית, במוזאון האמנות של אמסטרדאם, בה הציגה ציורים ממסעותיה באירופה. 
זכתה בפרס אוסקר קוקושקה של ממשלת אוסטריה בשנת 1992. באותה שנה התקיימה תערוכת רטרוספקטיבה גדולה שלה במוזאון ויטני לאמנות בארצות הברית. בשנת 1998 זכתה במדליה מהקרן הלאומית לאומנויות בארצות הברית.
Number 21

Number 21 הוא שמו של מטוס שיש טענות שהטיס גוסטב וויטהד לראשונה ב־14 באוגוסט 1901, ליד ברידג'פורט שבקונטיקט.
לטענתם של וויטהד וכמה עדי ראייה טיסתו הארוכה ביותר הייתה טיסה לאורך כ־800 מטרים בגובה 60 מטר. ואולם עובדות אלה שנויות במחלוקת משום שוויטהד לא שמר יומן רישומים של טיסותיו שנערכו ברובן בשעות הערב או שעות הבוקר המוקדמות, עם עדי ראייה מעטים. 
Number 21 היה מטוס חד-כנפי שהונע על ידי מנוע של 20 כוח סוס. המטוס החל לנוע על ידי שימוש בכוח המנוע כדי להניע את הגלגלים, כמו במכונית וכך המריא. לאחר ההמראה הועבר כוח המנוע למדחף.
ספירלת אולם

ספירלת אולם, או ספירלת המספרים הראשוניים, היא הצגה גרפית, ספירלית, של המספרים הטבעיים, שבה מודגשים המספרים הראשוניים. אופן הצגה זה מדגיש את הראשוניים המופיעים בסדרות ריבועיות, כמו . את הספירלה גילה המתמטיקאי ומדען האטום סטניסלב אולם. 
ההצגה הספירלית של המספרים הטבעיים מסדרת אותם על הסריג הריבועי באופן המתואר בתרשים משמאל. על התרשים מסמנים את המספרים הראשוניים בלבד, במטרה לבודד את התכונות של המספרים האלה (ראו תרשים שני). 
המספר הפותח את ההקפה ה-n-ית, בפינה הימנית-תחתונה, הוא  (המספרים הראשונים הם: 2, 10, 26, 50). בדומה לזה, כל קרן היוצאת מן הראשית פוגשת בדרכה סדרה ריבועית מן הצורה  עבור מקדמים b, a ו-c מתאימים, וכך היא מתרגמת תכונות ריבועיות של המספרים הראשוניים למידע גרפי שאפשר לאתר לאורך קו ישר. 
בספירלת אולם המספרים הזוגיים והאי-זוגיים מכסים אלכסונים נפרדים, והמספרים הראשוניים (מלבד 2) שייכים כמובן לאלכסונים האי-זוגיים. השכיחות הגבוהה של ראשוניים לאורך אלכסונים מסוימים (הנתונים בזווית של 45 מעלות מן הצירים), או על ישרים אנכיים ואופקיים, אינה אלא הצגה גרפית של סדרות מהצורה , המאכלסות עבור קבועים b ו- c מתאימים, יותר ראשונים מן הצפוי ביחס לגודלם של הערכים המתקבלים. משפט דיריכלה מראה שהשכיחות של ראשוניים לאורך סדרות חשבוניות זהה לזו שאפשר לצפות לה משיקולים הסתברותיים פשוטים (היינו, תכונות קונגרואנציה). תוצאות אמפיריות, כמו אלו המודגמות בספירלה של אולם, מראות שאותם שיקולים תקפים כנראה גם לסדרות ריבועיות, אבל כאן הרבה יותר קשה לספק הוכחות מוצקות, ועדיין לא ידוע אפילו האם קיימים אינסוף ראשוניים מהצורה . 
הספירלה הופיעה על שער הירחון סיינטיפיק אמריקן במרץ 1964.
לזר לגין

קורות חיים

לגין נולד בעיר ויטבסק שבאימפריה הרוסית (כיום בבלארוס). הוא למד בעיר אך בבית ספר רוסי. מגיל צעיר הצטרף אל הנוער הקומוניסטי, השתתף במהפכת אוקטובר, והעדיף את הרוסית על פני היידיש. כשהיה כבן 18 החל לפרסם מיצירותיו: שירה, סיפורת, פיליטונים ומאמרים, בעיתונות הקומוניסטית. דבריו עוררו עניין בצמרת התרבותית והוא הוזמן למוסקבה.
בשנת 1928 הגיע לגין למוסקבה והצטרף למערכת היומון החשוב "פראבדה", וכן למערכת העיתון הסאטירי הידוע "קרוקודיל". הוא פרסם אגדות לילדים, סיפורי קסם וכשפים, סאטירות חריפות, והכל ברוח השלטון הסובייטי האדוק. לגין הפך לסופר מוכר ידוע ופופולרי ברחבי ברית המועצות, והתכחש כמובן ליהדותו.
ספרו המפורסם ביותר – "חוטביץ' הזקן" (Старик Хоттабыч) פורסם בשנת 1937 (קיימת טענה, שרוב העבודה בוצע על ידי סופר אלכסנדר קרון - שם בדוי של אלכסנדר קריין]). על בסיס ספרו בשנת 1956 צולם סרט שזכה לפופולריות רבה.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוא היה כתב צבאי. בשנת 1947 הו אפרסם ספר זכרונות ביידיש "מײַנע פֿרײַנט שװאַרצימישע קריגער: פֿראָנט-נאָטיצן".
בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה פרסם לגין ספרי מדע בדיוני רבים, שנפוצו במהדורות רבות. הרפובליקה העצמאית של בלארוס הוציאה בול דואר מהודר לזכרו. מכל יבולו הספרותי עובד לעברית רק ספר אחד משלו, בידי דוידה קרול.
תהלה פרידמן

ביוגרפיה

נולדה וגדלה בקריית אונו. בעלת תואר שני במשפטים בהצטיינות מהאוניברסיטה העברית. בוגרת בית הספר למנהיגות חינוכית של מכון מנדל. בנוסף רכשה השכלה תורנית במדרשת לינדבאום ובבית מורשה. נשואה לאלעזר, משפטן, ואם לחמישה ילדים. אחותו של אביעד פרידמן.

פעילות ציבורית

פרידמן היא עמיתה בכירה ומנהלת תוכניות במכון שחרית, מכון חשיבה לקידום לכידות חברתית, וחוקרת במכון הרטמן. בעבר כתבה טור משפטי בעיתון "נקודה" ובמקומון הירושלמי "כל העיר" טור שבועי.
בתחילת שנות האלפיים, בזמן האינתיפאדה השנייה, הייתה יועצת לשר נתן שרנסקי כאשר כיהן כשר לענייני תפוצות, והובילה את פעילויות הממשלה למאבק באנטישמיות.
פרידמן הקימה וניהלה את "קרן נס", קרן פילנתרופית מייסודה של הפדרציה היהודית של ניו ג׳רזי, שמה לה למטרה להביא ולהשאיר אוכלוסייה חזקה בנגב באמצעות פיתוח כלכלי וחברתי של האזור.  
בשנת 2015 נבחרה על ידי "מקור ראשון" לאחת ממאה הנשים הדתיות המשפיעות בישראל].

התנועה הירושלמית

בשנת 2008, לאחר מספר שנות מעורבות חברתית בירושלים שהתמקדו בניסיון להילחם בהגירה השלילית מהעיר ובהקצנה הדתית שחלה בה, הקימה עם רחל עזריה את "התנועה הירושלמית". תנועה המאגדת דתיים, חילונים וחרדים, ששמה לה למטרה להפוך את ירושלים ל"קהילה של קהילות" ולעיר משגשגת ומכילה את כל תושביה. במסגרת זו יזמה והובילה: פעילות למען מימוש הסדרים חדשים בין דתיים לחילונים בירושלים, כגון קיום פעילויות למשפחות בשבת, פתיחת מנהלים קהילתיים ומוזיאונים; מרכז "שידוכים" בין משפחות משרתי מילואים למתנדבים בעת חירום; "שבעה ציבורית" לאחר רצח שירה בנקי; ומעגלי שיח שבועיים בכיכר ציון. בהמשך לפעילות זו ייסדה ב2012 עם אחרים את קואליציית "ירו-שלם", קואליציית ארגונים אזרחיים לקידום פלורליזם יהודי בירושלים.

נאמני תורה ועבודה

בשנת 2010 נבחרה ליו"ר תנועת "נאמני תורה ועבודה", תנועה הפועלת לעיצוב חברה דתית המשלבת ערכים דמוקרטיים והומניסטיים, נאבקת בהקצנה הדתית ומחויבת לשלמות החברה בישראל. בספטמבר 2018, לרגל הצטרפותה למפלגת יש עתיד עזבה את התנועה. 
לקראת הבחירות לכנסת ה-21, הוצבה במקום ה-40 ברשימת כחול לבן לכנסת, ולא נכנסה לכנסת. בבחירות לכנסת ה-22 הוצבה במקום ה-38 ברשימה, במקום עליזה לביא, ולא נבחרה לכנסת.
הווארד קוסל

ביוגרפיה

קוסל נולד בוינסטון-סיילם שבקרוליינה הצפונית. הוריו רצו שיהפוך לעורך דין. לאחר שקיבל תואר ראשון באנגלית מאוניברסיטת ניו יורק, הצטרף קוסל לפקולטה למשפטים של המוסד וקיבל תואר במשפטים. במהלך תקופה זו, בעקבות בקשתו של אביו שרצה לשחזר את שם המשפחה המקורי "קוזל", שינה הווארד את שם משפחתו באופן רשמי ל"קוסל" ב-1940.
קוסל התקבל למחלקת המשפטים של מדינת ניו יורק בשנת 1941, אך לאחר שארצות הברית הצטרפה למלחמת העולם השנייה, הוא הצטרף לחיל התובלה של צבא ארצות הברית, שם הגיע לדרגת מייג'ור (מקביל לרב-סרן). במהלך תקופת שירותו, התחתן קוסל עם מרי אברמס ב-1944.
לאחר המלחמה החל קוסל בעבודתו כעורך דין במנהטן. חלק מלקוחותיו היו שחקני במה וחלקם היו אתלטים, כולל וילי מייז. כוכב הספורט של קוסל היה שחקן הבייסבול, ג'קי רובינסון, שהיה לקוסל השראה אישית ומקצועית במהלך הקריירה.
קוסל ייצג גם את ליגת הילדים של ניו יורק, מוסד ללא כוונות רווח שמארגן תחרויות בייסבול לילדים, עד שבשנת 1953 פנה אליו מנהל תחנת הרדיו של ABC וביקש ממנו לשדר תוכנית רדיו בתחנה המפורסמת של הרשת, WABC, בהשתתפות שחקני הליגה הקטנה. קוסל שידר את התוכנית למשך שלוש שנים ללא תשלום, ולאחר מכן החליט לעזוב את תחום המשפטים כדי להפוך לשדר במשרה מלאה. התוכנית סימנה את תחילת העבודה של קוסל עם רשת ABC, בה שידר בכל הקריירה שלו.
ברדיו, קוסל אירח תוכנית משלו, "מדברים על ספורט", כמו גם דיווחי ספורט ועדכונים לתחנות רדיו אחרות של הרשת ברחבי המדינה. התוכנית של קוסל הפכה לפופולרית מאוד בעקבות קשריו הקרובים עם המתאבק הגדול בעולם בזמנו מוחמד עלי. השניים נראו כניגודים מוחלטים, אך הכבוד ההדדי והכריזמה של השניים גרמה להם להשלים זה את זה באופן מבדר ויחודי. גם לאחר שהצטרף קוסל לערוץ הטלוויזיה של ABC (שגם בה נהג להתארח מוחמד עלי), הוא עדיין המשיך בעבודתו ברדיו. קוסל נהיה עוגן מרכזי בטלוויזיית WABC בניו יורק, והוא שירת בתפקיד משנת 1961 עד 1974. בדצמבר 1980 היה קוסל לשדר הראשון שדיווח על הירצחו של ג'ון לנון, בעת ששידר משחק פוטבול.
בשנת 1986 הסבה האוניברסיטה העברית בירושלים את שמו של גוף ניהול מתקני-הספורט שלה ל"מרכז הווארד ומרי אדית קוסל לחינוך גופני, לתרבות הפנאי ולקידום הבריאות". שמו צוין ביד לאיש הספורט היהודי.
צבי מאירוביץ

ביוגרפיה

צבי מאירוביץ נולד ב-1911 בקרוסנו שבגליציה (לאחר המלחמה בפולין). בשנת 1924 החל לימודים גבוהים באקדמיה לאמנות בברלין, יחד עם הצייר קרל הופר . בשנת 1934, לאחר עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, עלה לארץ ישראל והתיישב בחיפה. יזם יחד עם הציירים מנחם שמי, אברהם מוהר, עוזר שבת ואחרים את הקמת "קבוצת אמני חיפה". לאחר עלייתו פגש את יעקב וכסלר והחל לעבוד עמו במשותף. משנת 1948 נמנה עם קבוצת האמנים "אופקים חדשים".
היה נשוי לסופרת יהודית הנדל, ובני הזוג היו הורים לשניים: דורית מאירוביץ (1950–2007), מבקרת ספרות, ושוקי מאירוביץ (1963–), סוציולוג.
צבי מאירוביץ נפטר בשנת 1974, בגיל 63. נקבר בבית העלמין הישן חוף הכרמל.
על שמו רחוב בחיפה.

יצירתו

סגנון עבודתו היה עצמאי ובעל רגישות לצבע. מאירוביץ הרבה לצייר גורמים מן הטבע והציגם בהפשטה. תהליך עבודתו היה הדרגתי שיטתי, ולמרות זאת לא כפה על עצמו כל חוק באשר לגילום הצורות כאלמנטים מופשטים. מאוחר יותר ויתר על דימויים ברורים והחל ביצירת קומפוזיציות חופשיות מבנה, בהם ממלא היסוד הצבעוני תפקיד מכריע. הצורה בציוריו שומרת על תכונותיה העצמאיות ומוצגת כאשליה תלת ממדית. פן זה של עבודתו הושפע מהאסכולה של פריז, אך עבודותיו שמרו על בהירותם וחיותם.