עשרת הרוגי מלכות

"הרוגי מלכות"

"הרוגי מלכות" הוא כינוי המופיע בתלמוד ליהודים אשר נהרגו בשל היותם יהודים או עקב שמירת המצוות. 
התלמוד מספר על שלושה תנאים אשר הוצאו להורג בעקבות קיום מצוות שנאסרו בתקופתן על ידי המשטר ששלט במקומם: רבי עקיבא, רבי חנינא בן תרדיון ורבי יהודה בן בבא. התנאים הוצאו להורג מכיוון שקיימו מצוות שקיומן נאסר בגזירות השמד של אדריאנוס: הסמיכו חכמים, שמרו שבת, ערכו ברית מילה ולימדו תורה.
בתלמוד נאמר ששמואל הקטן, אשר תיקן את ברכת המינים, התנבא סמוך לפטירתו: "שמעון וישמעאל לחרבא, וחברוהי לקטלא, ושאר עמא לביזא".
במקורות מאוחרים יותר מופיעה התייחסות לעשרה הרוגי מלכות, או נמנים עשרה הרוגי מלכות.
עולי הגרדום מכונים לעיתים גם הרוגי מלכות.

במורשת היהודית

סיפור מפורט על עשרה הרוגי מלכות מופיע בקינה הנאמרת בסוף סדר העבודה שבתפילת מוסף של יום הכיפורים בנוסח האשכנזים, ובקינות של תשעה באב אצל הספרדים והאשכנזים. הקינה נפתחת במילים "אלה אזכרה" ומתארת את דרך הוצאתם להורג ואת הדו-שיח בין עליונים לתחתונים על טיב הגזירה שנגזרה. בקינות לתשעה באב נהוג לומר קינה קצרה יותר הפותחת במילים "ארזי הלבנון אדירי התורה". ביהדות תימן קיימת קינה מקבילה "אז בבית שביינו" ונוהגים לאומרה בתפילת ערבית של תשעה באב.
הסיפור של עשרת הרוגי מלכות המופיע בקינת אלה אזכרה מעלה תמיהות רבות מכיוון שהוא מציג את הריגת כל עשרת התנאים כאירוע שקרה באותו זמן, בעוד ששניים מהנמנים כהרוגי מלכות נהרגו ככל הנראה בתקופת המרד הגדול, לעומת השאר שנהרגו בימי הקיסר אדריאנוס, לאחר כישלון מרד בר כוכבא, וגם הם לא נהרגו יחדיו לפי התלמוד. על כן, מבחינה היסטוריוגרפית, שיוך נסיבות מותם של חלקם לגזירות אדריאנוס מוטל בספק.

זהות עשרת ההרוגים

בשלושת המקורות המונים את שמות ההרוגים (פיוט "אלה אזכרה, מדרש איכה רבה פרק ב' ומדרש תהילים פרק ט') מופיעים ארבעה עשר שמות סה"כ (לרשימה זו מוסיף רב שרירא גאון את רבן גמליאל דיבנה).
לפי ספר דורות הראשונים, רבן שמעון בן גמליאל הזקן לא נהרג בידי הרומאים, אלא רבי שמעון בן הסגן הוא שנהרג יחד עם רבי ישמעאל בן אלישע, חברו הצעיר של רבי עקיבא. שניהם נשבו ונהרגו בדרום יהודה בתחילת מרד בר כוכבא.

סיבת הריגתם

בקינה מבואר שסיבת הריגת עשרת הרוגי מלכות היא כעונש על מכירת יוסף, וכך מספר המדרש על הקיסר הרומי שחשב על דרך בה הוא יוכל לגרום למותם של חכמי ישראל. בא לפני עשרה חכמים והציג בפניהם שאלה תמימה לכאורה: מהו עונשו של מי שגונב נפש? החכמים מיד ענו לו שחיוב גונב נפש הוא מיתה.
לאור תשובתם, הקיסר מיד מתחיל בהאשמות נגד עשרת השבטים שמכרו את יוסף, וטוען שחיוב המיתה שלהם מעולם לא מומש. ומאחר והאחים כבר לא בחיים, הוא מחליט שבמקומם הוא יהרוג את אותם עשרה חכמים שהוא זימן לפניו: "איה אבותיכם אשר אחיהם מכרוהו, לאורחת ישמעאלים סחרוהו, ובעד נעלים נתנוהו. ואתם קבלו דין שמים עליכם, כי מימי אבותיכם לא נמצא ככם, ואם היו בחיים הייתי דנם לפניכם, ואתם תשאו עוון אבותיכם".

בתלמוד בבלי, מסכת סנהדרין, דף ס"ח, עמוד א' מבואר כי רבי עקיבא נהרג כעונש על שהפסיק ללמוד תורה מרבי אליעזר הגדול (עקב הנידוי לאחר מקרה תנורו של עכנאי בו נידו חכמים את רבי אליעזר בן הורקנוס בשל סירובו לקבל את דעת הרוב). התלמוד מספר על ביקורם של חכמים אותו ביומו האחרון, לאחר שלא פגשוהו מיום הנידוי:
כשחלה ר' אליעזר נכנסו ר' עקיבא וחביריו לבקרו, הוא יושב בקינוף [מיטה] שלו והן יושבין בטרקלין [סלון] שלו... נכנסו וישבו לפניו מרחוק ד' אמות.

אמר להם: "למה באתם?"

אמרו לו: "ללמוד תורה באנו"

אמר להם: "ועד עכשיו למה לא באתם?"

אמרו לו: "לא היה לנו פנאי"

אמר להן: "תמיה אני אם ימותו מיתת עצמן"

אמר לו ר' עקיבא: "שלי, מהו?"

אמר לו: "שלך קשה משלהן."