google/wiki40b huggingface dataset:
השירות הפדרלי להידרומטאורולוגיה ופיקוח על הסביבה

מבנה

השירות מפעיל 17 מכוני מחקר, שניים מהם מהווים מרכזי מחקר ממלכתיים (המרכז ההידרומטאורולוגי, Гидрометцентр России, שבשנים 2001-2018 עמד בראשו רומן וילפאנד והמרכז לחקר ארקטיקה ואנטארקטיקה).

היסטוריה

הגוף המטאורולוגי הראשון ברוסיה הוקם בשנת 1849 בשם המצפה הפיזי הראשי (ברוסית: Главной физической обсерватории) שפעל בתור הגוף המטאורולוגי העיקרי עד מהפכת אוקטובר בשנת 1917.
בעקבות מלחמת האזרחים ברוסיה המצפה חדל להוות גוף מטאורולוגי מרכזי. ב-21 ביוני 1921 הסובנרקום הוציא צו להקמת השירות המטאורולוגי של רוסיה (Метеорологическая служба РСФСР) שהחליף את המצפה שפעל לפני המלחמה. עד שנת 1923 כבר פעלו למעלה מ-600 תחנות מדידה.
עד 1929 הגוף המטאורולוגי עבר הליכי הקמה מחדש ובשנת 1932 כבר הוקם המינהל המרכזי של השירות המטאורולוגי המאוחד של ברית המועצות ( Центральное управление Единой гидрометеорологической службы СССР, ЦУЕГМС) שהפך לגוף העיקרי לענייני אקלים בברית המועצות.
נכון לשנת 1941 פעלו 3,947 תחנות מטאורולוגיות, 190 תחנות לחקר האוויר, 240 תחנות מטאורולוגיות ואוויריות ו-4,463 עמדות ותחנות הידרולוגיות.
בתקופת מלחמת העולם השנייה השירות המטאורולוגי הוכפף לצבא האדום.
השירות המשיך להתפתח אחרי המלחמה ונכון לשנת 1946 רשת הפיקוח המטאורולוגית הגיעה ל-9,532 תחנות מדידה ועד שנת 1967 הגיע מספרן לכדי 11,039.
בשנת 1978 הוקמה הוועדה הממלכתית להידרומטאורולוגיה ובקרת הסביבה (Государственный комитет по гидрометеорологии и контролю природной среды, Госкомгидромет СССР) שהפך לגוף המטאורולוגי העיקרי בשני העשורים האחרונים שלפני התפרקות ברית המועצות.
בשנת 1991 הוועדה הפכה לשירות ההידרומטאורולוגי הרוסי (Гидрометеорологическая служба России) והוכפף למשרד האקולוגיה.
בשנת 2004 השירות הפך לשירות פדרלי ממשלתי והיה לחלק מהמשרד לאיכות הסביבה.
בספטמבר 2019 במהלך הפורום הכלכלי המזרחי השר למשאבי טבע הודיע על ארגון מחדש בתוככי הארגון, במטרה לייעל את יכולות החיזוי שלו באמצעות פתיחת תחנות מדידה חדשות וקליטת ציוד חדש ומודרני.
גרמן גילטמן

ביוגרפיה

נולד בשנת 1973 בעיר זפורוז'יה (אז בברית המועצות וכיום באוקראינה). עלה לארץ בשנת 1990. עם גיוסו לצה"ל שובץ בחיל השריון, עבר הכשרה כלוחם, קורס מפקדי טנקים וקורס קצינים. גילטמן שימש במגוון תפקידי מטה ופיקוד בחיל ובכלל זה שימש כמפקד גדוד 82 בחטיבה 7. לאחר מכן שימש כמפקד חטיבה 278 וכסגן מפקד אוגדת הפלדה. בהמשך מונה לנספח צה"ל ברוסיה.
קוני ויליס

קורות חיים

בשנת 1967 סיימה ויליס את לימודיה בקולג' קולורדו סטייט. היא חיה בגרילי שבקולורדו עם בעלה קורטני ויליס, המכהן כפרופסור לפיזיקה באוניברסיטת צפון קולורדו. לזוג בת אחת.
עבודתה הראשונה של ויליס שזכתה לפרסום היא "The Secret of Santa Titicaca" (בתרגום חופשי: הסוד של סנטה טיטיקאקה), סיפור שפורסם במגזין Worlds of Fantasy בדצמבר 1970. הרומן הראשון שלה שפורסם, "Water Witch" (תרגום חופשי: מכשפת מים; נכתב יחד עם סינטיה פליס), פורסם בשנת 1982. בשנה זו קיבלה מענק מה-National Endowment for the Arts, סוכנות עצמאית של הממשלה הפדרלית המסייעת ל"מצוינית אמנותית", ואז עזבה את משרת ההוראה שלה והפכה לסופרת במשרה מלאה.

בשנת 2009 הוכנס שמה של ויליס למוזיאון היכל התהילה של המדע הבדיוני בארצות הברית.

סגנון כתיבה

ויליס מרבה להשתמש בהומור ביצירתה, ומכוונת את חיציה בדרך כלל כלפי אנשים שטופי אמונות טפלות או טיפשים. פעמים רבות היא מטילה את דמויותיה לתוך מציאות כאוטית, לצורך יצירת אפקטים קומיים ולשם הנעת העלילה. במקרים רבים גיבוריה ספריה הם מדענים מתחומי מדעי הטבע או החברה. בין השאר ניתן למצוא בספריה לעג לתופעת התקינות הפוליטית, ציטוטים רבים מיצירות ספרותיות אהובות עליה, ופעמים רבות גם דמות של ילד נבון ורב-תושיה המבין דברים שנעלמים מעיני חלק מהמבוגרים.
יצירותיה של ויליס מתאפיינות בתחקיר מקיף ובריבוי פרטים מדעיים, היסטוריים וספרותיים ואף פריטי טריוויה, כגון אופנות לאורך השנים (בספרה "המשכוכית"), רומנים למשרתות ("מלבד הכלב"), אסונות מפורסמים ("מעבר") ועוד.
סגנונה משויך בדרך כלל לסוגת "המדע הבדיוני הרך" או "המדע הבדיוני החברתי", שבו המדע הוא רק אחד מהמנועים העלילתיים ואינה עומד בהכרח במרכז. הדגש שלה, לפיכך, אינו על המדע אלא על ההשפעה שלו על העולם החברתי והסמלי ועל הדמויות. ספריה עוסקים בין השאר בפסיכולוגיה ("מעבר"), בקולנוע ובמקומו כחלק מתעשיית התרבות ("Remake"), בשאלות של מגדר וזהות ("ארץ לא נודעת"), ובשאלות של דטרמיניזם היסטורי ("מלבד הכלב").
מדרשי הלכה

המדרשים הראשונים

ככל טקסט חוקי, גם ספר תורת משה היה זקוק למילוי הלאקונות שבו, לבירור הסתירות, ולרלוונטיזציה למצבים המשתנים בכל דור ודור. התהליך המדרשי של השוואה ופרשנות בא יחד עם הקאנוניזציה של התורה כספר אחד. קיים פולמוס בין החוקרים אם ההלכות החז"ליות מבוססות על הלימוד מהפסוקים באמצעות מדרש הלכה המכונה מדרש יוצר; או להפך, הלימוד מהפסוקים נוצר בשלב מאוחר ובתאום להלכות שהיו קיימות כבר, באמצעות מדרש הלכה המכונה מדרש מקיים.
לפי חלק מהדעות, הפרשנות המדרשית נוצרה אחרי שיבת ציון, כשנוצר הצורך לעגן את ההלכות שהשתנו בעקבות שינוי תנאי החיים, במקורות כתובים ומוכרים. במשנה אין בדרך כלל מקורות מן התורה שבכתב לדינים המובאים; הקישור הזה נעשה במדרשי ההלכה או בתלמודים.
כבר בתוך המקרא אנו יכולים למצוא מדרשים, כאשר קטע אחד בתורה מפרש קטע אחר בו, וכן כאשר ספרי הנביאים והכתובים מפרשים את התורה בצורה הרמוניסטית. דוגמאות בולטות ניתן למצוא בספר דברי הימים משום שיש בו מקבילות לחומר קדום שנמצא במקרא שבידינו. כך, ספר דברי הימים מחיל את השקפת עולמו בדבר חשיבות התורה ומרכזיות בית דוד והמקדש בירושלים על סיפורים מוקדמים לו. י"א זליגמן מאפיין את המהלכים הללו כ"ניצני מדרש". ניצן אחד כזה הוא בדיני הפסח: התורה כותבת במקום אחד "אל תאכלו ממנו נא ובשל מבשל במים כי אם צלי אש" (שמות, י"ב, ט'), ובמקום אחר "ובשלת ואכלת" (דברים, ט"ז, ו'-ז'). ספר דברי הימים מיישב את הסתירה: "ויבשלו הפסח באש כמשפט" (דברי הימים ב', ל"ה, י"ג), כלומר שהוא מפרש שבישול הוא באש. כך בדיוק פירשו את הסתירה התנאים במכילתא דרבי ישמעאל: "'ובשל': אין בשל אלא צלי, שנאמר ובשלת ואכלת".

מדרשי ההלכה הקדומים

המשך לתהליך המדרשי של ספר דברי הימים - הרמוניזציה, פרשנות, ואקטואליזציה - אפשר למצוא בכל רובדי היצירה היהודית, מחתימת המקרא ועד מדרשי ההלכה שבידינו: תרגום השבעים, הפשיטתא, הספרים החיצוניים, ספרות קומראן, המשנה והתוספתא. כך נוכל למצוא במגילת המקדש שכתוב של המקרא על מנת שיטפל בבעיות רלוונטיות שהמקרא אינו מטפל בהם, כמו "מוסר", או נישואי תערובת, בתרגום השבעים תרגומים הרמוניסטיים, בספרים החיצוניים הנמקות חדשות להלכות, ודרשות במשנה ובתוספתא. פעמים רבות, מדרשי ההלכה שבידינו מודעים לדרשות הקדומות ומפרשות אותם. כך, בספרי במדבר, עמ' 166 נמצא את הדרשה הבאה: "ואסף איש טהור את אפר הפרה [...] טהור מכל טומאה, ואיזה זה, זה טבול יום". טבול יום, עם זאת, הוא לא בהכרח טהור מכל טומאה, שכן הוא עדיין מטמא סוגים שונים של אוכלים, והדרשה קשה. עם זאת, בשני קטעים מקומראן השתמרה הדרשה היסודית: "טהור מבכל טומאתו אשר יעריב שמשו", כלומר שהספרי מכיר את הדרשה "טהור - טהור מכל טומאה", ומשלב אותה עם שיטתו ההלכתית שמי שאוסף את אפר הפרה יהיה דווקא טבול יום (משנה, מסכת פרה, פרק ג', משנה ז').
מרינה 106

היסטוריה

בניית גורד השחקים בגובה של 425 מטר הוצעה כבר בשנת 2008 ופריצת הדרך התרחשה בשנת 2009. למרות זאת עקב המשבר הפיננסי שהתרחש בדובאי בשנת 2009 העבודה על הפרויקט נעצרה. במשך התקופה שתכנון הבניין נעצר המגדל תוכנן מחדש כך שהפעם גובהו יגדל בכ-20 מטרים וכך הוא יתנשא לגובה של 445 מטר. בשנת 2013 בניית הבניין חודשה.
רגעי קסם

רגעי קסם היא תוכנית רדיו מוזיקלית ששודרה החל משנת 1983 ברשת ב' של קול ישראל, ושידורה נמשך בתחנת הרדיו "כאן ב'" של תאגיד השידור הציבורי.

היסטוריה

התוכנית רגעי קסם שודרה לראשונה בשנת 1983 ברשת ב' של קול ישראל. בתוכנית שודרו שירים לועזיים בסגנון האולדיז משנות ה-50 ה-60 וה-70 של המאה העשרים. 
התוכנית מוגדרת בפתיח התוכנית כ"רצף של שירים ישנים ואהובים". היא שודרה כמעט ברציפות לאורך השנים ברשת ב' בימים א-ה בין השעה 14:00 ל-15:00, ונעימת הפתיחה שלה המלווה את התוכנית מאז היווסדה היא Charmaine של מאנטובאני ותזמורתו. 
את התוכנית ערך אפרים וייל איש קול ישראל מאז הקמתה. בסוף שנות השמונים כשפרש לגמלאות, ערכה את התוכנית עליזה דיסטניק עד לשנת 2012. משפרשה לגמלאות החליפה אותה בתפקיד חיה זל
בשנת 2008 זכתה רגעי קסם בפרס תוכנית המוזיקה המצטיינת במסגרת כנס הרדיו.
בשנת 2015 החליט מנהל קול ישראל שמעון אלקבץ להעביר את התוכנית לרשת א', לאחר הפסקה קצרה שהייתה בשידור התוכנית. עם חידוש התוכנית היא נערכה והוגשה על ידי גדי ליבנה. התוכנית משודרת כיום על ידי ליבנה, בתחנת כאן תרבות של תאגיד השידור הציבורי.
בשנת 2016 הוציאה קול ישראל לאור אלבום אוסף כפול עם להיטי התוכנית בשיתף חברת הליקון.
במרץ 2018 הוחלט להחזיר את התוכנית לרשת ב', בהגשתו של גדי ליבנה בשעה 15:00.
המועצה הלאומית של סוריה

המועצה הלאומית של סוריה (בערבית: المجلس الوطني السوري, אלמג'לס אלוטני אלסורי) הידועה גם כ"המועצה הלאומית הסורית" היא גוף פוליטי שהוקם במקור ב-2005 ופורק והוקם מחדש ב-23 באוגוסט 2011 באיסטנבול, טורקיה.
המועצה מורכבת ממאות חברים מקבוצות אופוזיציה שונות בסוריה ובראשה יושב בורהאן ע'ליון. המועצה הוקמה מחדש, על רקע ההתקוממות בסוריה.
איסאק פאסי

ביוגרפיה

פאסי נולד בפלובדיב והוא נצר למשפחת כָּלֶב, שהייתה מהמשפחות הנודעות והמכובדות בקהילה היהודית בפלובדיב. סבתו הייתה ביתו של אליעזר כלב שנחשב גיבור לאומי בולגרי, על פועלו להצלת בולגרים רבים מעלייה לגרדום וסיועו למנהיגי הכנסייה האורתודוקסית הבולגרית, במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878). אביו, סולומון פאסי, היה אחד מעורכי הדין הבולטים בפלובדיב ובנו סולומון פאסי כיהן בתפקיד שר החוץ של בולגריה. ב-1957 הוסמך פאסי על ידי אוניברסיטת סופיה כדוקטור לפילוסופיה וב-1971 הוענק לו תואר פרופסור. פאסי כיהן כמרצה באוניברסיטת סופיה מ-1952 ועד 1993. הוא הלך לעולמו ב-2010 והוא בן 82 שנים.
פריזית

דוברים

רוב דוברי הפריזית חיים בהולנד, בעיקר במחוז פריזיה שבצפון, שם ישנם כ-350,000 דוברי שפה זו. בגרמניה חיים 12,000 דוברים, מתוכם 75% חיים במחוז שלזוויג-הולשטיין. מתוך אלו שחיים בשלזוויג והולשטיין, 70% חיים באיים הפריזים.

פריזית אמצעית

במשך ימי הביניים הייתה פריזית שפה המדוברת ונכתבת במקומות רחבים, אך החל מהמאה ה-16 הפכה פריזית לשפה המדוברת באופן חלקי במקומות כפריים ומבודדים. זה נגרם בגלל כיבוש פריזלנד בשנת 1498 בידי הדוכס אלברט מסכסוניה, שהחליף את השפה הרשמית להולנדית.
מצב זה המשיך כשעברה הולנד לידי בית הבסבורג (הקיסר הגרמני קרל החמישי ובנו, המלך הספרדי פליפה השני), ואפילו כשהולנד קיבלה עצמאות בשנת 1858, פריזית לא הצליחה להשיג חזרה את מצבה הקודם.

פריזית מודרנית

החל מהמאה ה-19, הופיעו דורות של משוררים וסופרים פריזים שהחלו לכתוב בפריזית. אך השפה הפריזית לא שרדה בשלמותה; 500 שנה של השפעה הולנדית, נהייתה פריזית הרבה יותר דומה להולנדית. גם השפה האנגלית ספגה השפעה עצומה מהשפה הצרפתית, דבר שהרחיק גם אותה מהפריזית. כיום, פריזית אינה דומה לאנגלית כפי שהייתה בעבר.

מצב כיום

סאטרלנד ופריזית צפונית זכו להכרה רשמית והגנה כשפות מיעוט בגרמניה כיוון שמספר דובריהן מועט והן בסכנת הכחדה. פריזית מערבית היא אחת השפות הרשמיות של הולנד, והיא מובנת במידת מה על ידי 97% מתושבי מחוז פריזלנד. מספר הדוברים בפועל נמוך יותר, בשל הסטטוס החברתי הנמוך של השפה, וכן בשל תנאי ההגירה הפנימיים, בהם דוברי הולנדית שעברו לאזורים בהם הפריזית הייתה דומיננטית וכן מעבר של דוברי פריזית למחוזות יותר מצליחים כלכלית מפריזלנד, בהם הולנדית היא השפה השלטת.
שטיבל

השטיבל (ביידיש: בית קטן) הוא כינוי לבית כנסת קטן יחסית המשמש לתפילה, ללימוד תורה וכמקום מפגש לקהילה. השטיבל משמש גם לכינוסים, לסעודות שבת וחג (בעיקר בסעודה השלישית של שבת) ולמקום מפגש תרבותי וחברתי לחברי הקהילה. בית כנסת בו מתפלל האדמו"ר אינו מכונה בדרך כלל כשטיבל. בחצרות חסידיות אחדות (דוגמת חסידויות ברסלב ובויאן) נהוג לכנות את השטיבל בשם "קלויז".

טרמינולוגיה ורקע

תרגומה של המילה שטיבל ביידיש הוא בית קטן, ואכן, לפי שמו ניתן להבין שהוא משמש כבית שני לבאים בשעריו. הווי השטיבל התגבש בקרב חסידויות במזרח אירופה. האברכים הצעירים והבחורים היו יושבים בו כל היום ועוסקים בתורה ובחסידות, ואילו בעלי הבתים שהיו עסוקים כל היום בעבודת כפיים היו באים בבקרים ובערבים לתפילה, ללימוד משותף ולהתחזקות דתית. השטיבל מונה החל ממניין חברים ועד כמאה בתי אב. כאשר מנין חבריו של השטיבל גדל, ישנן חסידויות הנוהגות לפצלו לשני שטיבלך, זאת כדי לשמר את הווי השטיבל המתפוגג ככל שמנין חבריו מתרבים.

שטיבלאך במשמעותו כיום

בקהילה החרדית בישראל התפתחו בתי כנסת בהם מרוכזים מספר חדרים (ומכאן שטיבלאך - הטיית רבים יידית לשטיבל) למנייני תפילה. מטרתם של השטיבלאך היא לאפשר מקום תפילה מקביל פנים ובאווירה יותר משוחררת. בשונה מבית כנסת בו נהוגים זמני תפילה קבועים, סדרי ישיבה מסוימים וכיוצא בזה השטיבלך פועל בכל שעות היממה ומכיל כבשיגרה מתפללים ארעיים.
סורת א-שרח

סורת א-שרח (ערבית: سورة الشرح – "סורת הרווחה") היא הסורה ה-94 במספר בקוראן. סורה קצרה זו מונה שמונה פסוקים (אַיאַת), ולפי האמונה האסלאמית היא הורדה למוחמד באמצעות המלאך ג'יבריל (جبريل), במכה. לפי ספרו של אבן א-צ'ורייס, פַצָ'אאִל אל-קוראן (מהמאה ה-10), המיוחס לפרשן הקוראן עטאא אל-ח'וראסאני (בן המאה ה-8), הורדה סורה זו אחרי סורת א-צ'חא ולפני סורת אל-עצר. 
בסורה נדרש הנמען, מוחמד, להיזכר בהקלה וברווחה שחש בעקבות דבקותו באללה. בחלקה השני היא מבטיחה כי לאחר הקשיים יבוא המזור, כאשר הפסוקים החמישי והשישי חוזרים: "אחר הקושי תבוא הקלה!". משום כך קוראת הסורה לקורא להתחזק ולהתעשת לנוכח המכשולים ולדבוק באל באהבה.
תוכנה המעודד של הסורה, שנועד להשרות ביטחון במוחמד, נמענה, עולה בקנה אחד עם המסורת המייחסת את הורדת הסורה למוחמד בשלב מוקדם למדי של ימיו כנביא. בשל תוכנה, סגנונה וקוצרה נהוג לקרוא אותה יחד עם סורת א-צ'חא, המקדימה אותה, ואשר מקובל להניח ששתיהן הורדו בסמיכות גדולה זו לזו.
בריזה

בְּרִיזָה היא רוח מקומית, המתפתחת במהלך שעות היממה עקב סירקולציה תרמית הנוצרת כתוצאה מהפרשי טמפרטורה בין הים והיבשה.

בריזת ים

במהלך שעות היום, היבשה מתחממת בקצב מהיר בהרבה מהים, בגלל קיבול החום הסגולי הנמוך של היבשה לעומת קיבול החום הסגולי הגבוה של הים. 
עקב כך האוויר הסמוך ליבשה מתחמם, מה שגורם לצפיפות נמוכה של עמודת האוויר מעל היבשה. בישראל טמפרטורת מי הים התיכון בחודשי הקיץ היא 30-28 מעלות צלזיוס, ואילו הפרשי הטמפרטורות בין היום ללילה ביבשה גדולים יותר.
בגלל אפקט זה, תיווצר רמה ברומטרית ברום מעל היבשה שתגרום נשיבת רוח לכיוון השקע הברומטרי ברום מעל הים,
הרוח הנושבת ברום לכיוון הים תיצור רמה בפני הים ושקע בפני היבשה וכך תיווצר סרקולציה של הרוח.
האוויר הנושב מכיוון הים מביא מולקולות מים שהתאדו מהים ליבשה.
על פני השטח תורגש רוח קרה ולחה המגיעה מכיוון הים.
לרוב, "בריזה" סתם, היא כינוי לבריזת ים ("רוח ים" בעברית).

בריזת יבשה

תהליך הפוך מתרחש בשעות הלילה, עקב קירור מהיר של היבשה, מפאת קיבול החום הסגולי הנמוך של היבשה לעומת קיבול החום הסגולי הגבוה של הים.
בפני השטח תורגש רוח קרה ויבשה הנושבת מכיוון היבשה לכיוון הים.
עמליה זיו

פעילות אקדמית וציבורית

עמליה זיו פעילה זה שנים רבות בקהילה הלסבית והפמיניסטית בישראל ונחשבת ל"סמל לסבי". נמנתה עם המייסדים והכותבים הראשונים בכתב העת "הזמן הוורוד". במהלך שנות ה-90 כתבה על נושאים פמיניסטיים והומו-לסביים במספר עיתונים וכתבי עת, בהם "דבר", "ידיעות אחרונות" ו"סטודיו", ובעיקר ב"תרבות מעריב" בעריכתו של גל אוחובסקי. כמו כן כתבה שירים שהתפרסמו בכתב העת "עכשיו"; שלושה משיריה ("עדות", "נשים כותבות שירה" ו"תמונה אימפרסיוניסטית") הולחנו בידי ערן צור והוקלטו לאלבום "פרח שחור" של כרמלה גרוס וגנר. 
בין השנים 1992-1990 השלימה זיו את לימודיה לתואר שני בספרות השוואתית באוניברסיטת בראון. עם שובה לישראל, בשנת 1993, הקימה קבוצה ללימוד טקסטים הומו-לסביים ותאוריה קווירית באגודה לזכויות הפרט (לימים אגודת הלהט"ב) בתל אביב, שפעלה שנתיים בלבד, אולם ב- 1996 הקימה יחד עם ד"ר אייל גרוס ומיקי גלוזמן את קבוצת הקריאה הקווירית באוניברסיטת ת"א, אשר קיימת עד היום. בשנת 2001, בהיותה דוקטורנטית באוניברסיטת תל אביב, ייסדה ביחד עם ד"ר דפנה הירש וד"ר אייל גרוס את "סקס אחר" – הכנס השנתי לתאוריה קווירית המתקיים מדי שנה באוניברסיטת תל אביב, ומאז היא חברה בוועדה המארגנת של הכנס. בשנת 2003 ערכה, ביחד עם יאיר קדר ואורן קנר, את קובץ המאמרים הקווירי הראשון בעברית, "מעבר למיניות", שפורסם בהוצאת הקיבוץ המאוחד. 
בשנת 2005 השלימה את עבודת הדוקטורט שלה, בהדרכתו של פרופ' חנן חבר, שכותרתה "כינון הסובייקט הנשי בסיפורת פורנוגרפית" בפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטת תל אביב. בשנת 2005 קיבלה מלגת בתר-דוקטורט מהאוניברסיטה העברית בירושלים למחקרה בנושא אקטיביזם קווירי בישראל, מטעם מרכז לייפר ללימודי האישה והמגדר. במסגרת זו עוסקת זיו בחקר פרקטיקות קוויריות של הורות לסבית. היא מרצה בדרגת עמית הוראה בחוג לספרות באוניברסיטת תל אביב. זיו מרצה מאז 2008 בתוכנית ללימודי מגדר באוניברסיטת בן-גוריון, ומאז 2016 היא משמשת כראש התוכנית. בנוסף, זיו שותפה במועצת המערכת של כתב העת "תיאוריה וביקורת" המונה 32 אנשים.
ביוני 2015 במלאת 40 שנה לאגודת הלהט"ב זכתה זיו להיכלל בין 40 המשפיעים בתולדות קהילת הלהט"ב.

עמדותיה

זיו עוסקת בתחומי התאוריה הקווירית בישראל. עמדותיה של זיו בנושא התאוריה הקווירית הביאו לביקורת כלפיה מבין התומכים האדוקים בתאוריה זו. זיו מבחינה, למשל, בין התאוריה הקווירית לבין התביעה לזהות קווירית. היא נוטה למחות כנגד התפיסה לפיה התאוריה הקווירית תובעת מכל אחד ואחת באופן אישי לקבל כאפשרות את היכולת לנזילות מבחינה מגדרית ומינית. לפי זיו, התאוריה הקווירית אמנם מציעה אופן הסתכלות מפרק ומערער על תחומי המיניות והמגדר; אך אין זה נכון, לדעתה, לצפות כי על אופציות אלו להיות זמינות אצל כל אדם תמיד. 
גם עמדותיה של זיו בנושאי פורנוגרפיה נודעו כשנויות במחלוקת. למרות הבהרתה כי היא מתנגדת נחרצות לניצול נשים בזנות ובפורנוגרפיה, היא תומכת בעצם קיום תחומים אלה, וזאת דווקא בשם זכויות הנשים העוסקות בהם מרצונן. לפי עמדתה, אם יש נשים המעוניינות, מבחירתן האישית וללא כפייה, להתפרנס מזנות או מפורנוגרפיה, יש פגם ערכי בניסיון למנוע מהן לעסוק בכך בשם אידאולוגיות פמיניסטיות או דאגה לזכויות האדם, אם בכך נפגעות זכויות האדם שלהן עצמן.

משפחתה

זיו מתגוררת בתל אביב עם בת-זוגה זה שנים רבות, המשוררת שרון אס, ולזוג בן אחד.
ואדי

ואדי (מערבית: وادي) הוא נחל או גיא המנקזים מי גשמים או מי מעיינות עונתיים, אולם נותרים יבשים בהיעדר גשמים, כיוון שאינם מוזנים ממעיין או ממקור מים קבוע אחר. ואדיות נפוצים באזורים צחיחים או מדבריים. המונח משמש בערבית גם כתחילית לשמות של יישובים, אתרים או נחלים. כמו כן הוא כולל את המושגים: אפיק נחל, גיא, עמק, בקעה וכדומה. כך למשל, אזור אפיק הנילוס על שתי גדותיו מכונה בערבית "ואדי א-ניל" (وادي النيل). ככלל, המושג ואדי נפוץ מאוד בטוֹפּוֹנִימים הערביים.
המונח נפוץ גם בשפות נוספות, אם כי במשמעות רחבה יותר. באנגלית (Wadi) עשוי לשמש לתיאור עמק או ערוץ במדבר. בערבית הוא גם שם לנחל קטן. בעברית, המונח "ואדי" מקביל לרוב למונח נחל אכזב, או לנקיק.
ואדיות נמצאים במקרים רבים סמוכים להתיישבות אנושית, משום שלעיתים קרובות ניתן למצוא בהם מים תת-קרקעיים. חציית ואדיות מסוימים, בתקופה מסוימת בשנה, עשויה להיות מסוכנת עקב שטפונות לא צפויים שעשויים להפתיע את החוצים. שטפונות מסוג זה גורמים למקרי מוות רבים בארצות המזרח התיכון ובאזורי אקלים דומים ברחבי העולם.
ועדת החינוך, התרבות והספורט

ועדת החינוך, התרבות והספורט של הכנסת עוסקת בנושאי חינוך והשכלה, תרבות, ספורט ואמנויות.

כוועדה לענייני חינוך והשכלה

בתור ועדה לענייני חינוך והשכלה, עוסקת הוועדה בכל הנושאים הקשורים בחינוך: בתי הספר וגני הילדים, החינוך המגזרי, החינוך הפרטי, חומרי לימוד, המורים, פיתוח והשקעה בתחומים שונים, תקציב החינוך, תמיכה כספית בתלמידים מעוטי-אמצעים, חינוך והוראה לתלמידים מתקשים, השכלה גבוהה וחינוך במסגרות נוספות. הוועדה דנה גם בטיפול בהתנהגויות הנתפסות כשליליות אצל בני נוער והדרכים למנוע אותן.

כוועדה לענייני תרבות, ספורט ואמנויות

בתור ועדה לענייני תרבות, ספורט ואמנויות, דואגת הוועדה לקידום התרבות בישראל בשלוש שפות שונות: עברית, ערבית ויידיש.
תרבות כוללת נגינה, שירה, מחול, ציור, פיסול. כמו כן עוסקת הוועדה גם בספורט על כל ענפיו, בעיקר אלו המקובלים בישראל: כדורגל, כדורסל, כדורעף ושחייה.
הוועדה דנה בנושאים כמו פיתוח תרבות נאותה ומתקדמת יותר בישראל.
המעין (כתב עת)

כותבים

עם כותבי המאמרים במשך השנים נמנים רבנים, חוקרים תורניים ואנשי אקדמיה, בהם: יוסף אביב"י, הרב שלמה אבינר, הרב שלמה זלמן אוירבך, פרופ' ישראל אומן, הרב יהושע בכרך, הרב ד"ר יצחק ברויאר, פרופ' מרדכי ברויאר, הרב מרדכי ברויאר, יעקב בר-אור, הרב שריה דבליצקי, פרופ' דוד הנשקה, שמואל הכהן וינגרטן, הרב יצחק לוי, הרב ד"ר קלמן כהנא, פרופ' מרדכי כסלו, הרב פרופ' יהודה לוי, הרב יהושע מגנס, הרב אביגדר נבנצל, הרב יהושע נויבירט, הרב חיים סבתו, פרופ' זהר עמר, הרב ד"ר רפאל בנימין פוזן, פרופ' יהודה פליקס, הרב משה צוריאל, הרב ד"ר יהודה קופרמן, הרב יואל קטן, פרופ' מאיר שוורץ, פרופ' יואל אליצור.
ירוסלב אחאב היידלר

ירוסלב אחאב היידלר (בצ'כית: Jaroslav Achab Haidler; נולד 13 באוקטובר 1958) הוא שחקן (בעיקר בתיאטרון) ואפיגרף צ'כי, פוליטיקאי מוניציפלי בעיר אוסטי נד לבם.

ביוגרפיה

נולד בפרידלנט  שבצ'כיה, לאב עיתונאי שנעצר באוגוסט 1968 בשל דעותיו הפוליטיות. כבר מילדותו עבד בעבודות שונות, בשל עניות המשפחה לא התאפשר לו ללמוד בצורה מסודרת. בהמשך חייו התקרב לנצרות ובשל התעניינותו במקרא בחר ללמוד עברית. לאחר תקופה כפועל במה בתיאטרון, החל להופיע בעצמו. לצורך הופעותיו בתיאטרון למד יהדות והיסטוריה של עם ישראל, הוא הוקסם מן המסתורין של החסידות והתגייר.
הוא החל לתרגם שלטים ואפיטפים, ועוסק בתיעוד בתי הקברות היהודיים בשטחי בוהמיה ומוראביה.
בבחירות המוניציפליות בשנת 2010 רץ ללא הצלחה כעצמאי למועצת העיר אוסטי נד לבם, כעבור ארבע שנים, בבחירות 2014 נבחר כחבר מועצת העיר, הוא התמנה למועצת התרבות והאמנות העירונית, אך פרש בשל ניגוד עניינים.
אהוד גרף

אהוד גרף (נולד בשנת 1948) הוא עיתונאי ומגיש ישראלי. בין היתר הגיש את הפינה "שישים שניות" בתחנת הרדיו גלי צה"ל לאורך שנים רבות.

קורות חייו

גרף שירת בגלי צה"ל כמגיש חדשות וכקריין במשך כ-47 שנים. בין היתר הגיש את התוכנית "קולה של אמא" ואת הפינה "60 שניות על", ששודרה משנת 1981. 
במהלך עבודתו כעורך, כמפיק וכמגיש, יצר כ-150 תוכניות תעודה, בהן עסק בדפוסי חיים, דמויות ופעולות בשנות טרום המדינה, בפרופילים של נופלים ובעולם היהודי. בתחום זה בצע את עבודתו המקיפה ביותר: 12 תוכניות בשתי סדרות תעודה עם יהודים במערב אירופה. 
שימש גם כראש מחלקת "האומר והתעודה" בתחנה, והיה אמון על תוכניות כמו "שעה היסטורית", "שאלות אישיות", "ספרים רבותי ספרים" ו"חכמים בלילה". כחלק מתפקידו זה, היה אחראי, בין השאר, על מכלול השידורים בימי הזיכרון לשואה ולגבורה ולחללי מערכות ישראל ונפגעי פעולות האיבה. גרף היה מופקד על שדורים מיוחדים על אודות דוד בן-גוריון, מלחמת ששת הימים ומלחמת יום הכיפורים.
עבודתו העיתונאית זכתה לציון לשבח בפרס ישראל והתפוצות מטעם אגודת העיתונאים בירושלים והסוכנות היהודית. 
במהלך שנות עבודתו זכה גרף שבע פעמים בפרס מפקד גלי צה"ל ובפרס "בני ברית" לעיתונות. בנוסף, שימש גם כשדר באירועים ממלכתיים כמו טקס הדלקת המשואות בהר הרצל, מצעד החיים בפולין ומפגני צה"ל השונים. שיחק בסרט "רשות נחיתה".
בשנת 2010 קבל את אות הרמטכ"ל כעובד צה"ל מצטיין. בשנת 2015 זכה במסגרת ערב הרדיו בכנס אילת לעיתונות בפרס על מפעל חיים ברדיו.
גרף הוא גם סוציולוג ואנתרופולוג.
באוגוסט 2013 פרש לגמלאות, אך ממשיך לשדר בגלי צה"ל.
דוד לייפר

ביוגרפיה

בצעירותו למד אצל אביו ולאחר פטירתו בכ"ב באב תקמ"א ייסד את חצרו בקאליש. לאחר פטירתו מילא את מקומו אחיינו רבי יצחק לייפר מקאליש, בנו של רבי אהרן אריה לייב לייפר מפרמישלאן.
לרבי דוד ככל הידוע לא היו ילדים.
בית הנכות בצלאל

היסטוריה

תחילתו של המוזיאון היה כמוזיאון לתולדות הצומח והחי בארץ ישראל. ישראל אהרוני, מקים האוסף, שימש כזואולוג וכאספן דגימות עבור מוזיאונים שונים באירופה כגון מוזיאון הטבע וגן-החיות של ברלין. בוריס שץ, מקים "בצלאל", ראה יתרון באפשרות להקמת האוסף הזואולוגי, בכך שיוכל לשמש עזר לאמנים לשלב את חיי הטבע של ארץ הקודש בעבודותיהם.
החל משנת 1909 קיבל המוזיאון גוון יותר אתנוגרפי, ברוח מפעלו של שלמה אנסקי, שהקים מוזיאון אתנוגרפי יהודי בסנקט פטרבורג. חלק מן האוסף של בית הנכות נתקבל כתרומה בערבות תערוכות אשר ערכו אנשי "בצלאל" באירופה. בין המוצגים שנתרמו היו דיוקן עצמי של יוסף ישראלס, דיוקן של מקס ליברמן, אוסף שבלולים שנשלח מברלין, מרכבתו של משה מונטיפיורי ועוד.
תצוגת בית הנכות נפתחה לציבור הרחב בפסח, שנת 1912. הוא הפך למוקד של ביקורים של ראשי היישוב. ביקור חשוב נערך בשנת 1916 ובו ביקר ג'מאל פאשה, שר הימייה של האימפריה העות'מאנית, בליווי פמליה ובה הפאשה של ירושלים ונכבדים נוספים.
לאחר מלחמת העולם הראשונה פנה ש"ץ אל ועד הצירים בבקשת תמיכה למוזיאון. בבקשתו תיאר את מאמצי שימור המוזיאון בזמן המלחמה מפני הטורקים. הוועד הקציב למוזיאון סכום כספי מסוים ופיתוחו נכלל בתוכניותיו. אולם ש"ץ לא הצליח להגדיל את המוזיאון, שתצוגתו מנתה אז כ-3,000 פריטים, בשל סגירת גבולות הארץ.
החל מתחילת שנות העשרים של המאה ה-20 החלה הפרדה של האוסף הזואולוגי מן האוסף הכללי. האוסף, שכונה "בית נכות חקלאי" הועבר לניהול עצמאי ובשנת 1925, עם פתיחת האוניברסיטה העברית, נמסר לרשותה. במקביל, פעל ש"ץ במטרה להפוך את החלק האחר של האוסף למוזיאון לאומי, תחת אחריותו של ועד הצירים. פועלו של ש"ץ נשא פרי וב-2 ביוני 1925 נפתח "בית הנכות הלאומי בצלאל" בפיקוחו של מרדכי נרקיס.
המוזיאון, שנפתח לציבור מדי יום, בתחילה בשעות אחר הצהריים, כלל שבעה אולמות שבהם הוצגו פריטי אמנות, רובם מעשי ידי אמנים יהודים: אולם המציג את דיוקנותיהם של "גדולי ישראל", אולם נורדאו, אולם הירשנברג, בו הוצגה יצירתו של שמואל הירשנברג - "היהודי הנצחי" (1900), ואולם "נאד הדמעות" ובו הוצגו ציורי פרעות מאת אבל פן לצד שרידים מפרעות ביהודים. אולם מיעוט המבקרים, חוסר תמיכתם הכספית של הארגונים היהודים והציוניים ב"בצלאל" בכלל ובמוזיאון בפרט, הביאו את המוזיאון לסף סגירה. בשנת 1929 נסגר בצלאל "הישן" סופית.
עם פתיחתו של מוזיאון ישראל, בשנת 1965, צורף אליו האוסף של בית הנכות. אוסף זה שימש את הגרעין של אגף האמנויות של המוזיאון.
לאחר פתיחת מוזיאון ישראל הוקם במבנה ששימש לבית הנכות בית האמנים.