google/wiki40b huggingface dataset:
אסיה רודשטיין

אסיה רודשטיין היא כנרת, מורה לכינור ובונה כינורות ישראלית.
אסיה רודשטיין נולדה בברית המועצות בשנת 1955, שם למדה נגינה בכינור והחלה לעבוד בהוראת נגינה.
ליקויים בכינורות של תלמידיה עוררו בה עניין בבניית כינורות, והיא פנתה אל דניס יארובוי, בונה הכינורות הרוסי היחיד שזכה בתחרות בקרמונה, ולמדה אצלו את המקצוע באופן אינטנסיבי. רודשטיין עלתה לישראל בשנת 1989, ניגנה זמן קצר בתזמורת סימפונית ראשון לציון וכיום היא מנגנת בשני הרכבים קאמריים, מלמדת נגינה ומרכזת פרויקט בבית ספר לאמנויות באשקלון. אסיה רודשטיין בונה כינורות בעץ אשוח ומייפל, שהביאה עמה ממוסקבה.
נוסף לעיסוקיה אלה, אסיה רודשטיין עוסקת בביקורת מוזיקה וכותבת שירה בעברית, שלמדה אחרי עלייתה לארץ.
ארנסט יוהאן פון בירון

ראשית חייו

הוא נולד במשפחה גרמנית שהתגוררה בדוכסות קורלנד וסמיגליה. נשלח ללימודים באוניברסיטת קניגסברג, אך לא סיים אותה. בשנת 1718 ניסה לקבל משרה בחצרה של אשתו של הנסיך אלכסיי ומשנכשל הוא הגיע לחצרה של אנה, הדוכסית האלמנה של קורלנד, והתקרב מאוד אליה. בשנת 1730 בהגעת אנה לכס קיסרית רוסיה, היא לקחה את בירון למוסקבה ובמהלך טקס ההכתרה מינתה אותו לתפקיד מפתח בחצר. באותה שנה הוא קיבל תואר רוזן ובשנת 1737 נבחר על ידי אספת אצילי קורלנד (תחת לחץ רוסי כבד) לדוכס קורלנד. אוגוסט השלישי, מלך פולין שהיה תלוי באימפריה רוסית נאלץ להסכים עם המינוי. בתקופת שלטונה של אנה, קיסרית רוסיה,  שלט בירון בדוכסות מסנקט פטרבורג אך תוך שמירת האינטרסים הרוסיים.

תפקידו במדיניות הרוסית בתקופת אנה

בהיסטוריוגרפיה הרוסית והסובייטית המסורתית מתואר בירון כאיש שגרם נזק אדיר לרוסיה. לפי תיאור זה הוא היה אדם אלים, ללא השכלה ומושחת. הוא הוצג כיוזם של השתלטות הגרמנים על השלטון באימפריה ויוזם הוצאות להורג רבות. בתקופת אנה היה השלטון המעשי במדינה בידי שרים ממוצא גרמני ככריסטופור מיניך, אנדריי אוסטרמן וארנסט בירון. מיניך ואוסטרמן התקדמו עוד בתקופת פיוטר הגדול והיה מאבק בלתי פוסק בינם לבין בירון, אבל ההשפעה המכרעת על הקיסרית הייתה בידי בירון. בירון אכן לא העריך את הרוסים, אך בהתאם לעדויות אובייקטיביות לא רצה להרגיז אותם והתייחס בכבוד למנהגים הרוסים, ואף השקיע מאמצים בלימוד השפה הרוסית. לא מעט פקידים ממוצא רוסי קודמו על ידו. בתקופת שלטונה של אנה אכן היו רדיפות על רקע פוליטי, אך בירון לא היה מעוניין בהם וככל הנראה לא היה היוזם.
לאור כל האמור לעיל קשה מאוד להעריך באופן אובייקטיבי את הפעילות שלו בתקופה זו. גם רעיון למנות אותו לעוצר לאחר פטירתה היה רעיון שהיוזמים שלו היו אצילים רוסים ולא גרמנים.

תקופת העוצר

עם פטירת אנה ובהתאם לצוואה שלה הוא התמנה לעוצר. בתקופה זו הוא ניסה להיות פופולרי בקרב החברה הרוסית והשקיע רבות בענייני המדינה. אומנם החל מהימים הראשונים התגלו חילוקי דעות בינו לבין ההורים של הקיסר הצעיר. תוך זמן קצר התברר שקיים קשר שמטרתו להחליף את בירון בהורי הקיסר בתור עוצר. בירון פנה לסנאט, מועצת השרים ונציגי הצבא. כולם תמכו בבירון. בינתיים, האויב הוותיק של בירון, כריסטופור מיניך החל לפעול בתמיכת אימו של הקיסר. ב-9 בנובמבר 1740 בירון ואשתו נעצרו. בירון הואשם בקבלת מתנות מהקיסרית, אי-שמירה על בריאותה, השתלטות על תפקיד עוצר, רצון לקבל את כס האימפריה וכו'. ב-18 באפריל 1741 בית המשפט החליט על הוצאתו להורג. בהתאם לצו של העוצרת החדשה, אנה לאופולדובנה, עונש זה הומר למעצר ממושך.

נפילתו מהשלטון וערוב ימיו

עם תחילת שלטונה של יליזבטה, קיסרית רוסיה הוא שוחרר ממעצר והועבר לירוסלבל. הוא כתב לקיסרית מספר מכתבים בהם ציין שהואשם ללא סיבה ממשית. פיוטר השלישי החזיר אותו לסנקט פטרבורג תוך החזרת תארים ועיטורים אך לא החזיר לו את השליטה בדוכסות. יקטרינה הגדולה החזירה אותו לכס הדוכס. בירון התחייב לתת לצבא רוסי מעבר חופשי בשטחי הדוכסית, לא לחתום על בריתות עם אויבי רוסיה ולאפשר בניית כנסיות אורתודוקסיות בדוכסות. תנאים אלו גרמו להתמרמרות גדולה בקרב אצילי הדוכסות. כתוצאה מכך, הוא ויתר על כס הדוכס לטובת בנו.
תוך זמן קצר הוא נפטר והוטמן בילגבה.
יצחק שטנר

קורות חייו ופועלו

יצחק שטנר למד גאוגרפיה והיסטוריה באוניברסיטת וינה, קיבל תואר דוקטור ב-1925 ועבד שם במכון הגאוגרפי. בד בבד התמסר לפעילות ציונית והתכונן לעלייה לארץ ישראל. תחילה עבר הכשרה חקלאית ואחריה החל לימודים מקצועיים בענף הבנייה. בצד עבודתו בווינה כ"מוסמך בַּנָּאוּת" (Baumeister) המשיך בעיסוקיו האקדמיים, וכחוקר מן המניין במכון הגאוגרפי של אוניברסיטת וינה ביצע מחקרי שדה בארצות אירופה.
בשנת 1936 עלה יצחק שטנר לארץ ישראל. צעדיו המקצועיים הראשונים בארץ ישראל כללו עבודות מיפוי במשרה חלקית במחלקה לגאולוגיה באוניברסיטה העברית וכן ייעוץ לסוכנות היהודית ביחסי קרקע-התיישבות. המחקר וההוראה של הגאוגרפיה בשנות השלושים והארבעים עדיין לא נערכו ברמה האקדמית, ושטנר התרכז בהוראת הגאוגרפיה במסגרת מכללות להכשרת מורים ובתי ספר תיכוניים בתל אביב ובירושלים וכן בקורסי קיץ בקיבוצים. בשנות מלחמת העולם השנייה ערך והגיש תוכנית רדיו "גאוגרפיה בחדשות" בקול ירושלים כחלק משידורי "הַסכֵּת והַשׂכֵּל" שיועדו לבתי ספר ולנוער. לצד אלה המשיך שטנר בפעילות מחקרית. הוא התמקד בעיר חיפה ונמלהּ, ומחקריו אלה פורסמו בסדרת מאמרים שראו אור בסוף שנות השלושים. מחקריו בתחום הכרטוגרפיה ההיסטורית של ארץ ישראל הניבו את חיבורו "מפת ארץ ישראל ותולדותיה". בסוף שנות הארבעים ערך שטנר אטלס עולמי בעברית. במהלך השנים תרם לא מעט מזמנו לצורכי ביטחון. ב-1947 היה אחראי על אוסף המפות ותצלומי האוויר של ההגנה בירושלים, ואחרי קום המדינה שירת בצה"ל ביחידת פענוח תצ"א.
ב-1949 הצטרף שטנר לסגל המחלקה הצעירה לגאוגרפיה באוניברסיטה העברית, שהקים עמיתו דוד עמירן. הקמת המחלקה נחשבת לנקודת מפנה בהתפתחות הגאוגרפיה כדיסציפלינה אקדמית בישראל ולתחילתה של תמורה מהירה בלימוד ובמחקר. שטנר המשיך את עיסוקיו בגאומורפולוגיה, כרטוגרפיה היסטורית וגאוגרפיה רגיונַלית. התמחותו בגאומורפולוגיה ובתצלומי אוויר מצאה ביטוי במחקרי מערכת הנפתולים של נהר הירדן.
שטנר שימש כעורך בתחום הגאוגרפיה לכרכים הראשונים של האנציקלופדיה העברית וכתב בה עשרות ערכים. הוא ערך את המדור שהוקדש לתולדות הנוף באטלס ישראל והיה חבר בוועדת העריכה של מפעל זה (1965–1969). שטנר חיבר את הערך "מפות ארץ ישראל" באנציקלופדיה יודאיקה ואת פרק הסקירה הגאוגרפית בערך "ארץ ישראל" באנציקלופדיה המקראית. כמו כן היה שטנר מעורב בפעילות הארגון הגאוגרפי הבינלאומי כחבר בוועדת הכרטוגרפיה (1952–1956) ובוועדת הגאומורפולוגיה החופית (1960–1964).
בשנות השישים היה שטנר מהמובילים בקבוצה שפעלה למען השמירה על חופי ישראל הנתונים בסכנה חמורה בשל כריית חול בלתי מבוקרת לצורכי בנייה. המחקרים והתסקירים שפיתחה הקבוצה הניחו את היסודות לחוק שמירת הסביבה החופית.
במהלך שנות החמישים המאוחרות ובתחילת שנות השישים ניהל שטנר את הוראת הגאוגרפיה הפיזית באוניברסיטה העברית, ובתקופה זו חיבר את ספר הלימוד העברי הראשון בגאומורפולוגיה. יש הרואים בחינוך דורות של גאומורפולוגים ישראלים את מורשתו המדעית העיקרית של יצחק שטנר, שהמשיך להנחות תלמידים ועמיתים גם אחרי פרישתו ב-1968 והמריץ אותם ללכת בנתיבי המהפכות אשר שינו את פני הגאומורפולוגיה.
טריבלים

הופעות

הטריבלים הופיעו לראשונה בפרק "The trouble with Tribbles" מעונתה השנייה של הסדרה המקורית (1967). בנוסף הופיעו הטריבלים כמרכיב מרכזי בעלילה בפרק "More Tribbles, More Troubles" מהסדרה המצוירת, בפרק "Trials and Tribble-ations" מהסדרה חלל עמוק 9 וכן בפרק "The Trouble with Edward" בסדרה מסעות קצרים. נוסף על כך הופיעו בחטף בפרק בסדרה "אנטרפרייז", בארבעה מסרטי הקולנוע של הזיכיון ובמשחקי מחשב כמו Star Trek: Armada II.
לפי הקאנון של מסע בין כוכבים הטריבלים מגיעים מהכוכב יוטה גמינורום IV. למרות שהם נראים כגוש פרווה ללא איברים נוספים נראים לעין, הם משמיעים קולות וצפצופים. צבעיהם נעים בין לבן לאפור ושחור, כמו גם חום, צהוב וכתום. אליבא דד"ר לאונרד מקוי, שתי מטרותיהם היחידות בחיים הן אכילה והתרבות, והם מצטיינים בשתיהן. מקוי הסיק ש-50% מחילוף החומרים של הטריבלים משמש להתרבות, וכי הם נולדים בהריון.
נטייתם להתרבות יתר גרמה לצי הכוכבים להכריז עליהם כעל אורגניזם מסוכן ולאסור על הובלתם. בפרק "More Tribbles, More Troubles" מהסדרה המצוירת (1973) הוצג יצור שהונדס גנטית לצוד טריבלים. הקלינגונים, שנוכחותם גורמת לטריבלים לצרוח, רואים בהם "אויבים נצחיים", כפי שצוין בפרק "Trials and Tribble-ations" מ-1996.

מקור

לפי דייוויד ג'רולד הרעיון המקורי לטריבלים הגיע ממגפת הארנבות באוסטרליה. ג'רולד ביקש ליצור יצור שיהיה זול להפקה, וקיבל את ההשראה מפרווה ורודה שהייתה חלק ממחזיק מפתחות. במקור ניתן לטריבלים השם "fuzzies", אך ג'רולד החליט להמציא שם חדש על מנת להימנע מבלבול עם הרומן "Little Fuzzy" של הסופר ה' בים פייפר, ולאחר מחשבה והגיית מילים חסרות משמעות, הגיע לשם "טריבלים".
ג'רולד היה מוטרד שמא יואשם בגניבה ספרותית של יצור דומה שהופיע בספרו של רוברט היינלין "האבן המתגלגלת" (1952). החששות הועלו גם על ידי צוות תחקירים, והועלתה הצעה לקנות את הזכויות לרומן. כשיצרו קשר עם היינלין, דרש היינלין עותק חתום של התסריט ותו לא. בהמשך שלח היינלין לג'רולד מכתב תודה.

קבלה

ב-2007 דירג המגזין "Wired" את הטריבלים בעשירייה הפותחת של היצורים הנדושים הקלאסיים במסע בין כוכבים.
סמיון דבויריס

ביוגרפיה

סמיון דבויריס השתתף מספר פעמים בתחרויות לאמנים צעירים של רוסיה (המקום הגבוה היה בשנת 1981 - המקום החמישי) ובאליפות ברית המועצות בשחמט (הישגו הטוב ביותר היה חלוקת מקומות 10–11 בשנת 1990). פעמיים הוא זכה במקום השני באליפות רוסיה הסובייטית בשחמט (1981 ו-1989).
בשנת 1993 הוא העפיל לתחרות בינאזורית (שלב מוקדם להעפלה למשחק על התואר נגד אלוף העולם המכהן).
בשנת 1996 דבויריס חלק מקומות 2–3 במשותף עם אלכסיי דרייב באליפות רוסיה בשחמט.
דבויריס עלה לישראל במהלך העשור השני של המאה ה-21.
בשנת 2013 הוא זכה בתחרות השחמט של המכביה (הקדים את אלכסנדר פינקל, שסיים במקום השני).
הוא זכה באליפות ישראל לגיל 50+ בשנת 2015.
משחק בליגה הלאומית בקבוצת מועדון באר שבע והיה שותף לזכייתה באליפות ישראל מספר פעמים.
חפיר

חפיר הוא תעלה שמטרתה להגן על טירה, מבצר, חומה ושאר סוגי ביצורים. החפיר מיועד למנוע את הגישה אל החומה בפני כלי מצור הנדרשים להיצמד אליה, דוגמת מגדל מצור או איל ניגוח. בנוסף, ובפרט כשהוא מלא מים, נועד החפיר להקשות על ניסיונות של חפירת מנהרות מתחת לחומה במטרה לגרום לקריסתה.
כדי לחצות את החפיר נעשה שימוש בגשרים מתקפלים. בתחילה היו אלה גשרים פשוטים מעץ, שהצד המתגונן יכול היה להשמידם בקלות. לאחר מכן נעזרו בגשרים מתקדמים יותר למעבר. שיטה נוספת לחציית החפיר הייתה סתימתו בחול, אבנים וחצץ בקטע מסוים.
אף שהחפיר העתיק ביותר התגלה כבר בעיר העתיקה של יריחו, החפירים מזוהים בדרך כלל עם ביצורי ימי הביניים, ובייחוד עם הטירות בלב אירופה שרבות מהן היו מוקפות בחפירים מלאי מים, שסופקו על ידי נחלים ונהרות סמוכים.
תעלת הנ"ט המודרנית היא במידה מסוימת המשך של רעיון החפיר. זוהי תעלה ברוחב מטר או שניים שמטרתה למנוע מעבר של רכב קרבי משוריין בשדה הקרב, ובפרט לבלום טנקים מסתערים. למרות שתעלות נ"ט באות בעיקר כמכשול עצמאי, פעמים רבות הן נחפרות גם מסביב למוצבים ועמדות שליטה, או כחלק ממערך ביצורים הגנתי.

שימושים נוספים

בחפיר משתמשים גם בגני חיות רבים, כדי להפריד בין בעלי החיים וכדי להפריד בין המבקרים לכלובים של חיות מסוכנות.
בשנת 2004 הוצעה תוכנית לחפירת תעלת מים עמוקה בציר פילדלפי, על הגבול הדרומי שבין רצועת עזה למצרים, כדי למנוע חפירת מנהרות הברחה באותו אזור. בסופו של דבר, התוכנית לא יצאה אל הפועל. בעקבות גילוי מנהרות החדירה ליישובי עוטף עזה בעשור השני של המאה ה-21 ובפרט בעקבות מבצע צוק איתן בו הושמדו כ-32 מנהרות כאלה, עלתה הצעה דומה לחפור תעלה גם סביב ציר הוברס.
אצבעונית ארגמנית

המחקר על האצבעונית

אצבעונית ארגמנית היה הצמח הראשון בהיסטוריה שבו הוכחה סגולתו הרפואית, אולם הדרך להוכחה זאת הייתה ארוכה.
הראשון שעסק בחקר האצבעונית היה רופא ובוטנאי ממוצא גרמני בשם לאונרד פוקס. בספרו מן המאה ה-17 אודות צמחי מרפא שונים כלל לראשונה את האצבעונית והתייחס לסגולותיה הרפואיות הבאות לידי ביטוי בטיהור גוף האדם, שחרור הפרשות והרזיה. ייתכן מאוד שמחקר זה תרם לכך שמספר שנים מאוחר יותר נכלל הצמח לראשונה בלקסיקון התרופתי של לונדון (הפרמקופיאה של לונדון) ובה כתוב שתמצית מהאצבעונית מועילה כנגד תופעת ה"גודש" - Congestion (מונח רפואי שנקבע במאה ה-17 ותיאר מצב גופני המתבטא בהצטברות נוזלים בגוף וקשיי נשימה). עם זאת, על אף הכנסת הצמח ללקסיקון הרפואי לא הייתה בו שום התייחסות לכמויות ולמינונים הנכונים שעל החולה לקחת, למרות שכמויות גדולות של הצמח יכולות להוביל להרעלה ובסופו של דבר אף לגרום למוות. חוסר הבקרה בנטילת הצמח הביאה בסופו של הדבר להוצאתו מהלקסיקון הרפואי הלונדוני ולזניחתו.
לקראת המאה ה-18 רופא בריטי בשם ויליאם וית'רינג (William Withering) חידש את המחקר על האצבעונית תוך מתן דגש על כמויות מדודות לחולים בהם הוא טיפל.
ווית'רינג היה הראשון אשר הגיע למסקנה כי שימוש נכון בצמח מרפא את תסמיני ה"גודש", אולם לא יכול היה לומר בוודאות מהו האיבר עליו משפיעה האצבעונית.
רק במאה ה-20 כשהצליחו לבסוף לבודד את החומרים הפעילים בצמח הגיעו למסקנה שהאיבר עליו משפיע מיצוי הצמח הוא הלב.

שימוש ברפואה

שני החומרים הפעילים באצבעונית הארגמנית שייכים לקבוצת התרכובות הסטרואידיות בשילוב עם תרכובות סוכרים ונקראים גליקוזידים של הלב הם הדִיגוֹקְסִין והדִיגִיטוֹקְסִין, שהצמח מייצר בתור מטבוליטים שניוניים לצורך הגנתו. נטילת חומרים אלה מתבטאת בכיווץ חזק של שריר הלב שיכול לגרום בסופו של הדבר למוות. אולם נטילת החומרים הללו בתור תרופה המופקת מעליו של הצמח מסייעת כיום לחולי מחלות אי ספיקת לב והפרעות קצב הלב.
בניין מנהטן מוניציפל

היסטוריה

בדוח השנתי של 1884, קבע ראש העיר דאז, פרנקלין אדסון (Franklin Edson), כי נדרשים משרדים נוספים לפעילות השוטפת של העירייה. בנוסף, ציין בדוח שבניין העירייה לא ניתן להרחבה מאחר שזו תפגע בסמטריה ובאדריכלות הקיימות.
משרדי העירייה שכרו משרדים במבנים שונים ברחבי העיר, שהיו פזורים ממנהטן תחתית ועד מידטאון מנהטן. חוזי השכירות כללו אפשרות להתרחב במידת הצורך. הממשל ביקש לצמצם את חוזי השכירות ששולמו לבעלי הנכסים ועקב כך נערכו מספר תחרויות עיצוב לבניין חדש, שיאגד את כל גופי העירייה תחת קורת גג אחת. ראש העיר, אברם יואיט (Abram Hewitt), מינה ועדה לבדיקת תוכניות ומגרשים מתאימים בשנת 1888 ועד שנת 1907 התקיימו ארבע תחרויות תכנון. מזכיר התחרות האחרונה היה הממונה על הגשרים בעירייה ונכנסו אליה שתים עשרה חברות. ההצעה המנצחת הייתה של ויליאם מיטשל קנדל (William Mitchell Kendall), שהיה שותף צעיר במשרד האדריכלים McKim, Mead and White והתבקש על ידי ראש העיר, ג'ורג' מקקללאן ג'וניור (George B. McClellan, Jr.) להשתתף בתחרות. באותה תקופה משרד האדריכלים McKim, Mead and White היה הגדול בעולם והעסיק כ-100 אדריכלים. למרות מעמדם בקהילת האדריכלים, בניין מנהטן מוניציפל היה גורד השחקים הראשון שתכננו.
הבניין אוכלס בחלקו לראשונה בינואר 1913 ורוב המשרדים בבניין נפתחו לציבור בשנת 1916. נכון ל-2014 הבניין הוא ביתם של שלושה עשר גופים עירוניים המעסיקים למעלה מ-2,000 איש בשטח כולל של 90,000 מ"ר.

אדריכלות

מגוון סוגי פסלים ותבליטים מעטרים את הבניין בסגנון אדריכלות רומית קלאסית. הקשת המרכזית, המאפשרת מעבר כלי רכב תחתיה, עוצבה בהשראת קשת קונסטנטינוס ומוחזקת על ידי שורות עמודים קורינתים.
הקמרונות המחופים בטרה קוטה עוצבו בהשראת חזית הכניסה של ארמון פארנזה ברומא. הארקדה הדרומית מחופה באריחי Guastavino לבנים.
חזיתות הבניין שופצו בשנת 1990 על ידי וונק אדמס סאלבין (Wank Adams Slavin).

צריח

הפסל בראש הבניין, הקרוי Civic Fame, הוצב בשנת 1913. הוא מצופה זהב ועוצב על ידי אדולף אלכסנדר ווינמן (Adolph Alexander Weinman). גובהו 8 מטרים והוא הפסל השלישי בגודלו במנהטן (אחרי פסל החירות ו-Bellerophon Taming Pegasus הממוקם בחזית בית הספר למשפטים קולומביה). הוא מעוצב בדמות אישה המחזיקה בידה השמאלית כתר מוראלי בעל חמישה צריחים המייצגים את חמשת הרבעים של העיר ניו יורק: מנהטן, ברוקלין, הברונקס, קווינס וסטטן אילנד. בבניין חמש כיפות המייצגות גם כן את חמשת הרבעים. בידה הימנית מגן וענף דפנה המייצגים ניצחון.
המוזיאון ליהדות דוברת גרמנית

היסטוריה

המוזיאון נוסד בשנת 1968 על ידי ישראל שמעוני ונפתח לקהל בשנת 1971 בבית עיריית נהריה, עיר אליה הגיעה קבוצה גדולה של יהודי גרמניה במהלך העלייה החמישית. בשנת 1991 עבר המוזיאון לגן התעשייה מגדל תפן. בשנת 2005 נפתח המוזיאון מחדש כשיתוף פעולה בין המוזיאון לבין הנהלת ארגון יוצאי מרכז אירופה.
כיום, המוזיאון מקיף שטח של כ-400 מ"ר והוא מציג תצוגה קבע כרונולוגית של יהדות גרמניה לצד תערוכה מתחלפת. בין תצוגות הקבע בולטת תצוגת יצירות וחפצים מעיזבונו של הרמן שטרוק, תצוגת "הייקים בחינוך: ערכים אחרי 70 שנה", צריף מגורים מראשית ימי נהריה ועוד.
עסקה הוגנת

עסקה הוגנת (באנגלית: Square Deal) הייתה הכינוי בו השתמש הנשיא האמריקני תאודור רוזוולט לתאר את מדיניות הפנים שלו. הנשיא השתמש בביטוי לראשונה בנאום יום העבודה ב-7 בספטמבר 1903 והוא הפך לסיסמת הבחירות שלו בבחירות לנשיאות של 1904.

עיקרי המדיניות

המדיניות הייתה מבוססת על שלושה עקרונות בסיסיים: שימור המשאבים הטבעיים, פיקוח על החברות והגנה על הצרכן. לשלושת עקרונות אלו מתייחסים לעיתים קרובות כ"שלושת ה-C" של העסקה ההוגנת של רוזוולט, משום שכל אחד מעקרונות אלו באנגלית מתחיל באות C‏ (Conservation, Control, ו-Consumer). מכאן שכוונת התוכנית הייתה לסייע לתושבים ממעמד הביניים והיא כללה מלחמה בפלוטוקרטיה ובמונופולים תוך כדי הגנה על עסקים מפני תביעות מוגזמות של האיגודים המקצועיים. בניגוד לקודמו, ויליאם מקינלי, היה רוזוולט רפובליקני שהאמין בפעילות ממשלתית לצמצום חוליים חברתיים, וכנשיא גינה את "הנציגים של העושר הטורפני" כאשמים ב"כל צורות העוול מדיכוי עובדים בשכר ועד להונאת הציבור".
ב-1903 העביר הקונגרס של ארצות הברית, בסיועו של רוזוולט, את חוק אלקינס (Elkins Act). החוק קבע שחברות הרכבות אינן רשאיות יותר להעניק החזרים כספיים לחברות מועדפות. החזרים אלו היו בלתי הוגנים כלפי חוואים קטנים מהמערב התיכון בכך שלא אפשרו להם גישה לשירותי הרכבת על בסיס עלות זהה. וועדת המסחר הבין-מדינתית (Interstate Commerce Commission) פיקחה על המחירים שיכלו חברות הרכבות לגבות מלקוחותיהן.
חקיקה שעברה בקונגרס קבעה שתהליך עיבוד בשר למזון חייב להיות מפוקח תוך שמירה על תברואה נאותה. נאסר לסמן בסימונים כוזבים מוצרי מזון ותרופות, ונאסר באופן מפורש לנסות להטעות לקוחות במתכוון. רוזוולט גם לחם ללא חת על שימור קרקע, והגן על שטחי בר נרחבים מניצול מסחרי.
במהלך תקופת נשיאותו השנייה הוא ניסה להרחיב יותר את הנושאים הכלולים בעסקה ההוגנת. רוזוולט ניסה לדחוק בבתי המשפט, שהונחו עד אז על ידי סטנדרטים מובהקים, להיכנע למשאלות של הרשות המבצעת בכל המשפטים שהתנהלו כנגד המונופולים.
כלא איסלאס מריאס

היסטוריה

הכלא נבנה בשנת 1905, תחת ממשלת פורפיריו דיאס. כלא איסלאס מריאס היה "גאוות הממשלה" והיווה את מודל הכליאה המודרני ביותר של אותה תקופה, "הוכחה לבריחה", אשר פעלה כחלופה לשיכון עבריינים, שבגלל הפרופיל שלהם והרקע, לא יכולים להיות מוחזקים בכלא לקומברי (Lecumberri) .
עד 1950 מושבה זו הייתה ידועה כמרכז מעצר פדרלי, בשל אלימות, מחלה ועבודת כפייה. חושב כי המספר הכולל של האסירים ששוכנו שם הוא מעל 29,000.
במהלך ממשלת ארנסטו סדייו החליטה הממשלה על מודרניזציה של מערכת בתי הכלא ואיסלאס מריאס הוצא משימוש. ב-27 בנובמבר 2003 הוכרז המקום כשמורה ביוספרית, אך מערכת בתי הכלא המשיכה להתקיים.
מצב בתי הכלא במקסיקו נעשה כל כך חמור עד שהממשלה הודיעה ב-2004 כי הם מפעילים מחדש את בית הכלא של איסלאס מריאס כדי להעביר 2,500 אסירים מבתי כלא בכל רחבי הארץ.
ברם, ב-18 בפברואר 2019 חתם נשיא מקסיקו, אנדרס מנואל לופס אוברדור, על הצהרה לסגירת בית הכלא הפדרלי של איסלאס מריאס ואמר כי הוא רוצה לקדם "יותר בתי ספר ופחות בתי כלא".

מינהל

במשך שנים רבות נוהל בית-הסוהר על ידי מזכירות הפנים. במהלך השנים נעה אוכלוסיית הכלא מ-300 עד 3,000 אסירים.
בנוסף לאסירים, על האי ישנם עובדים של מוסדות שונים של הממשלה הפדרלית, כגון המזכירות לחינוך הציבורי, המזכירות לאיכות הסביבה, המזכירות לתקשורת ותחבורה, משרדי דואר ומזכירות הצי.
קבוצה נוספת של מתיישבים מורכבת משרי דת וחניכים של הכנסייה הקתולית, נזירות מסדר השירות החברתי ומורים וקרוביהם.
המושבה נשלטת על ידי פקיד ממשלתי שהוא גם מושל האיים וגם השופט הראשי.
הפיקוד הצבאי הוא עצמאי מהממשלה ומופעל על ידי קצין של הצי המקסיקני.
הכומר הראשון בהיסטוריה של איסלאס מריאס היה האסיר ארטורו סלסידו, שנידון על סחר בסמים. סלסידו בנה את בית התפילה הראשון והרכיב את הכנסייה הנוצרית הראשונה בכלא.
יחידה 131

יחידה 131 (הידועה גם בשמה המאוחר יותר יחידה 188) הייתה יחידה צבאית שפעלה במסגרת אגף המודיעין של צה"ל ומטרתה ביצוע פעולות מיוחדות בארצות אויב.
יחידה 131 הוקמה על בסיס יחידת "חקר 2" שהוקמה במהלך מלחמת העצמאות ופעלה במסגרת המחלקה המדינית של הש"י בראשותו של בוריס גוריאל ולאחר מכן במסגרת המחלקה המדינית של משרד החוץ. מטרות המדור היו ביצוע פעולות חבלה, הסחה ולוחמה פסיכולוגית במדינות אויב במהלך עימות צבאי. לאחר המלחמה עברה היחידה למחלקת המודיעין בצה"ל למרות התנגדות גוריאל, היא פורקה לשתי יחידות, יחידה 131 שעסקה בפעולות מודיעין וחבלה ויחידה 132 שעסקה ב"תעמולה שחורה". למפקדה הראשון של יחידה 131 מונה מרדכי בנצור ופיקחו עליה ראובן שילוח ומרדכי מקלף. פעילות היחידה הייתה נתונה במחלוקת בין ראשי מערכת הביטחון, איסר הראל סבר שכל פעולות המודיעין מחוץ לישראל צריכות להיות מרוכזות תחת המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים ואילו בנימין גיבלי פעל לשומרה במסגרת צה"ל. ההחלטה שנפלה הייתה שהיחידה תמשיך לפעול במסגרת צה"ל אך תוך יידוע המוסד בפעולותיה.
החל מ-1951, הפעילה היחידה חוליות ריגול במצרים שהורכבו מיהודים מקומיים והופעלו על ידי אנשי היחידה, תחילה אברהם דר ואחר כך אברי אלעד. בעקבות פעולות חבלה כושלות שביצעו נלכדו 13 מאנשי היחידה והועמדו לדין, בפרשה שזכתה לכינוי העסק הביש.
לאחר התפוצצות הפרשה הודח מפקד היחידה ועל שיקומה הופקד יוסי הראל, קצין בכיר בחיל הים שהוזעק מלימודים בארצות הברית. בתקופת פיקודו של הראל שונה שם היחידה ליחידה 188, אורגנו שורותיה, כל סוכני היחידה הוחזרו לישראל, הודחו חלק ממפקדי היחידה ומונה סגן חדש, יוסף יריב שב-1957 מונה למפקדה. פעולות היחידה הורחבו וכללו התנקשויות בקצינים ערביים, השמדת אמצעי לחימה במדינות אויב, פעולות איסוף מודיעין ופעולות נגד המדענים הגרמנים במצרים. בין המגויסים ליחידה היו אלי כהן, שהוכשר כמרגל והושתל בצמרת הממשל בסוריה, וולפגנג לוץ שפעל במצרים ומרדכי קידר שהיה אמור לפעול במצרים. ב-1 באוקטובר 1963 עברה היחידה בפיקודו של יריב לאחריות המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים, בו אוחדה עם יחידת המבצעים המיוחדים ("מפרץ"), תחת השם יחידת קיסריה.
בלז דה ויז'נר

חייו כדיפלומט

בלז דה ויז'נר נולד ב-5 באפריל 1523 למשפחת אצולה בעיירה סן-פורסן-סור-סיול שבמרכז צרפת. בגיל 17, שנת 1545 הוא ליווה (בתפקיד עוזר זוטר) את שגריר צרפת לאימפריה הרומית הקדושה, ולאחר מכן טייל ברחבי גרמניה וארצות השפלה. לאחר שחזר מונה לדיפלומט בצבא הצרפתי. בגיל 26 ביקר ברומא למשך שנתיים במסגרת עבודתו הדיפלומטית וביקר שוב בעיר בגיל 38. במהלך ביקורו נחשף לספרי הצפנה שעניינו אותו מטעמים מעשיים כחלק מעבודתו.
כשפרש לפנסיה בגיל 39 (או לפי מקורות אחרים, בגיל 47) ,תרם 1000 ליברות לעניים.

חייו כחוקר

לאחר שפרש לפנסיה הקדיש את עצמו למחקר בהצפנה. הבעיה אותה ניסה ויז'נר לפתור הייתה  שלאחר שניתוח תדירויות הפך לנפוץ, לא היו שיטות הצפנה מועילות, ולכן הוא בחן בדקדקנות רעיונות חדשניים שנודעו בתקופתו במטרה לפתח שיטת הצפנה חדשה. הרעיון עליו מבוסס צופן ויז'נר הוא שימוש בצופן פולואלף-ביתי -כלומר, צופן המשתמש ביותר מאלף בית אחד להצפנה. באותם ימים, לכל צופן החלפה נדרש אלף בית אחד לכדי להצפין את ההודעה.

לקריאה נוספת

צופן ויז'נר
צופן החלפה 
צ'ארלס בבג'
Laughing Stock

ביקורות

האלבום התקבל על ידי מבקרים בהתלהבות. הוא נחשב עד היום לאחד האלבומים המשפיעים ביותר על הפוסט רוק והרוק האלטרנטיבי, ולעיתים אף מוכתר כאלבומה הטוב ביותר של טוק טוק עצמה. מגזין המוזיקה האלטרנטיבית פיצ'פורק אמר על האלבום שהוא "אלבום שיוצר לו סביבה משל עצמו והופך ליותר מסכום צליליו." בנוסף, הוא דירג את האלבום במקום האחד-עשר ברשימת האלבומים הטובים ביותר של שנות התשעים.

מורשת

Spirit of Eden, ביחד עם האלבום הבא, Laughing Stock, נחשבים למשפיעים במיוחד בז'אנר הפוסט רוק. בביקורת לאלבום Hex של בארק פסיכוזיס, אומר המבקר סיימון ריינולדס (שבאותה ביקורת טבע לראשונה את המושג פוסט רוק) שהאלבום מושפע מ"הפאר הבארוקי" של Spirit of Eden. אנדי וויטמן מהמגזין 'Paste' אומר שספיריט אוף אידן מייצג את התחלת הפוסט רוק - "הסימנים המסגירים של הז'אנר - טקסטורות של גיטרות, הקצב האיטי, והדגש על דינאמיקות, אלקטרוניקה, אווירה ומינימליזם - כולם במקום, והם סוללים את הדרך ללהקות כמו סיגור רוס, מוגוואי, Godspeed You! Black Emperor, Low והתקופה המאוחרת של רדיוהד." סיימון הארפר מה'בירמינגהאם פוסט' אומר ש"ללא ספק, השילוב של ג'אז, מוזיקה קלאסית, רוק, והדים של דאב, השימוש בשקט כמעט כאילו היה כלי בעצמו, מוביל את עצמו לשפה של הפוסט רוק, ואפשר לטעון שטורטויז ושאר הלהקות משיקגו היו בקושי נשמעות אותו הדבר ללא ההישגים של הוליס ופריס-גרין." מספר רב של אמנים בעצמם שבחו את Spirit of Eden. הלהקה בון איבר ביצעה גרסת כיסוי לשיר "I Believe in You" בהופעותיהם ב-2008 בדבלין ואדינבורו.
בית הפרס

בהלכות טומאה וטהרה, בֵּית הַפְּרָס הוא שדה שהיה בו קבר, ונחרש בטעות ועצמות המת נפרסו והתפזרו בשטח. חז"ל גזרו שעפר השדה מטמא את הנוגע בו או הנושא אותו כאילו נגע או נשא מת, מחשש שמא נגע או הזיז עצם קטנה ולא הבחין בכך. "פרס" הוא מלשון פריסה ושטיחה.
עפר השדה מטמא במגע ובמשא עד מרחק מאה אמות מן הקבר. לעומת זאת, מי שמאהיל על שדה זה ולא נגע או הזיז את עפרו - טהור. ניתן לטהר את בית הפרס, על ידי בדיקה (סריקה) מדוקדקת של כל השטח ואיתור כל העצמות הפזורות בו.
סמואל האנמן

ביוגרפיה

האנמן נולד בסקסוניה הגרמנית, באימפריה הרומית הקדושה דאז. הוא סיים את לימודי הרפואה ונחשב לבקיא מאוד בממצאי הכימיה בזמנו, ולרוקח מבריק]. הוא היה חבר בתנועת הבונים החופשיים ושלט במספר רב של שפות, בהן לטינית ועברית.
בשלב מסוים בחייו מאס בדרך הרפואה המקובלת, שהתבססה באותם ימים על הקזות דם ומתן מסיבי של תרופות כימיות, ומיסד את ההומיאופתיה הקלאסית. דרך ריפוי זאת התבססה על מתן תרופות ורעלנים מדוללים, אשר במינון גבוה היו גורמים למחלה או תסמיניה. את הרעיון המרכזי של ההומאופתיה "דומה בדומה ירפא" תפש האנמן, כאשר בתקופה בה היה נפוץ מאוד השימוש בכינין לריפוי מלריה, האנמן לא הסכים עם הדעה הרפואית הרווחת שהכינין מרפא את המלריה עקב היותו "חומר מכווץ".
האנמן עסק בתרגום ספרי רפואה ובאחד מימי עבודתו נתקל בתמונת ההרעלה של כינין והופתע לגלות כי התמונה הראתה תופעה הדומה מאוד בתסמיניה למחלת המלריה שאותה מרפא הכינין עצמו. בעקבות מקרה זה ובאופן לא מקובל, החליט האנמן לצרוך כינין בעצמו למרות היותו בריא והוא הופתע לגלות שהוא מפתח את תסמיני המלריה. תופעה זו גרמה להאנמן לחשוב שהכינין מסוגל לרפא את מלריה בזכות יכולתו לגרום לתסמינים דומים אצל אנשים בריאים וכך החל תהליך ארוך של "פרובינג" - לקיחה של חומרים רפואיים על ידו ועל ידי תלמידיו ורשימת כל הסימפטומים שהם יוצרים והוצאת ספרים שאיגדו את המידע שנאסף ונקראו "חומרים רפואיים טהורים".
את עקרונות השיטה ניסח האנמן בספרו "האורגנון", אשר המהדורה השישית שלו, שיצאה לאחר מותו של האנמן בשנת 1843, ממשיכה להיות אבן היסוד של ההומיאופתיה הקלאסית עד ימינו.