google/wiki40b huggingface dataset:
בן ציון מיכאלי

תחילת דרכו

מיכאלי נולד ליצחק מיכאלוביץ וחנה רחל לבית פודחלבניק בעיירה קולו (Koło), פלך קאליש, שבפולין, אז חלק מן האימפריה הרוסית.
במשפחה היו שבעה ילדים. שלושה מתו בילדותם ונותרו שלושה בנים ובת זקונים. אמו באה ממשפחת סוחרים אמידה ופתחה עם אביו חנות לממכר סידקית. האב היה פעיל ציוני והמשפחה הייתה מסורתית. מיכאלי למד בילדותו ב"חדר" ואחר כך בבית ספר עברי.
אביו יצחק עלה לבדו לארץ ישראל ב-1906, בעקבות הבטחת חברת יק"א שיקבל נחלה להתיישב בה. אמו עלתה עם ילדיה לארץ בקיץ 1908 והמשפחה השתקעה במושבה מנחמיה. האב עבד כפועל שכיר, יק"א לא קיימה את הבטחתה והמשפחה התקיימה בדוחק רב. בעקבות מותה של הבת שפרה בקדחת ורצון האם לשוב לפולין עברה המשפחה ליפו ושם פגש האב ביצחק וילקנסקי, אז מנהל חוות בן-שמן, שהחליט להעסיק את האב בחווה כמדריך לפועלים חדשים. כאשר התברר לאביו שיק"א לא יכולה ליישבו הוא החליט בשנת 1910 לנסוע לארגנטינה ולחסוך שם כספים בעבודה על מנת לרכוש קרקע בארץ ישראל. האם חזרה עם ילדיה לפולין ופתחה שם שוב חנות לדברי סידקית. הבן הבכור הצטרף לאביו בארגנטינה.
באביב 1913 חזרו האב והבן הבכור לארץ ישראל, וחברת יק"א הסכימה ליישבם כאיכרים במושבה סג'רה שבגליל. בדצמבר אותה שנה הגיעה גם האם וילדיה לסג'רה. בצעירותו ארגן מיכאלי את בני הנוער בגליל במטרה לייעל את שיטות העבודה במשקים וכן לנסות ולהשתלב בהנהגת הוועדים במושבות. ב-1920 נטל חלק בוועידת היסוד של ההסתדרות וכן עבד בסלילת הכביש מחיפה לטבעון ולנהלל בראשית שנות ה-20. ב-1923 נבחר לוועד המושבה סג'רה ושימש כחבר הנהלת התאחדות האכרים בגליל התחתון.
בסתיו 1926 עזב מיכאלי את סג'רה ונשלח כחבר "הפועל הצעיר" לרחובות להדריך עולים חדשים.
ב-1927 הצטרף מיכאלי למייסדי מושב כפר יהושע וסייע בקידוח בארות המים שם. במאורעות תרפ"ט סייע בהגנת המושב במסגרת ההגנה. מאוחר יותר נבחר לשמש כמזכיר מועצת הפועלים בבנימינה.
דוד גולינקין

אודות

דוד גולינקין נולד בשנת 1955 וגדל באזור וושינגטון, בירת ארצות הברית. בשנת 1972 עלה לישראל. הוא למד לתואר ראשון בתולדות עם ישראל באוניברסיטה העברית במקביל לשתי תעודות הוראה, אחת לארץ ואחת לתפוצות. לאחר מכן הוסמך לרבנות על ידי בית המדרש לרבנים באמריקה (JTS) ושם גם למד לתואר שני ודוקטורט בתלמוד.
פרופ' גולינקין הוא נשיא בדימוס של מכון שכטר למדעי היהדות בירושלים, שם הוא משמש כמרצה לתלמוד והלכה. הוא שימש יו"ר ועד ההלכה של כנסת הרבנים בישראל במשך כעשרים שנה. ייסד ומנהל את המכון לחקר ההלכה ויישומה, שפועל מטעם מכון שכטר ושנוסד על מנת לפרסם ספרים של חומר הלכתי שימושי לארץ ולתפוצות. כמו כן, הוא המנהל של המרכז לחקר האשה בהלכה שפועל מטעם מכון שכטר ושמטרתו לפרסם תשובות וספרים על מעמד האשה בהלכה וכן תשובות וספרי הלכה שנכתבו על ידי נשים. כיום משמש כנשיא "שוחרי שכטר בע״מ", ארגון ללא מטרת רווח אשר מטרתו גיוס כספים למכון שכטר.
פרופ' גולינקין הוא המחבר והעורך של 49 ספרים, ביניהם "גנזי ראש השנה", "הגדת שכטר", ו"מעמד האישה בהלכה".
הוא כתב טור בשם "שאלות ותשובות" בכתב העת Moment שהופיע בין השנים 1990–1996.
בין השנים 2000–2006 כתב טור חודשי בשם ”Insight Israel” אשר פורסם באתר מכון שכטר למדעי היהדות באנגלית.
מדי חודש הוא כותב טור בשתי שפות בשם "עשה לך רב" שמתפרסם באתר מכון שכטר בעברית ואת הטור “Responsa in a Moment” שמתפרסם באתר מכון שכטר באנגלית.
כמו כן, הוא פרסם כמאתיים מאמרים, תשובות ודרשות.
ביוני 2014, הרב גולינקין נבחר על ידי הג'רוזלם פוסט כאחד מחמישים היהודים המשפיעים ביותר בעולם.
טום ויטאקר

קריירה

ויטאקר גדל בניוקאסל החל מגיל צעיר מאוד. הקריירה שלו החלה בצפון מזרח אנגליה כשחקן נוער, ובמקביל הוא למד לקראת תואר של מהנדס ימי שאותו ניצל מאוחר יותר כשעבד עבור חברה מקומית. הוא גויס לצבא הבריטי ב-1917, אך מאוחר יותר עבר לצי המלכותי. ב-1919 הוא שוחרר מהשירות.
ויטאקר היה גם כדורגלן בזמן ששירת ביחידתו, ולאחר מלחמת העולם הראשונה הוא ויתר על הקריירה כמהנדס והצטרף לארסנל של לזלי נייטון בנובמבר 1919. בתחילת דרכו בארסנל הוא שיחק בעמדת החלוץ המרכזי, ולאחר מכן עבר לשחק כשחקן כנף. ויטאקר חתם על חוזה המקצוען שלו בינואר 1920, וערך את הופעת הבכורה שלו בהפסד החוץ לווסט ברומיץ' אלביון ב-6 באפריל 1920. הוא הפך לשחקן קבוע בהרכב בשנות ה-20, והשתתף ב-70 משחקים שבהם הבקיע שני שערים.
ויטאקר היה חלק ממשלחת התאחדות הכדורגל האנגלית שסיירה באוסטרליה ב-1925. במהלך הביקור הוא השתתף במשחק בוולונגונג ובמהלכו שבר את עצם הפיקה. כתוצאה מכך הוא נאלץ לפרוש ממשחק פעיל. ויטאקר שאף להמשיך לעסוק בכדורגל, והחליט להצטרף לצוות האימון של ארסנל וללמוד פיזיותרפיה. החל מ-1927 הוא היה מדריך הכושר הבכיר של ארסנל תחת הרברט צ'פמן כאשר חלק לא קטן מהשחקנים היו יותר מבוגרים ממנו. לוויטאקר היה תפקיד מרכזי בפעילותו של צ'פמן לשינוי משטר האימונים והפיזיותרפיה במועדון, והוא היה חלק חשוב מהצוות שהוביל את ארסנל בשנות ה-30 המוצלחות.
ויטאקר המשיך לעבוד תחת ג'ורג' אליסון שהחליף את צ'פמן שמת בפתאומיות ב-1934, והתמנה גם לתפקיד מדריך הכושר של נבחרת אנגליה. בתחילת מלחמת העולם השנייה הוא עבד עבור ארגון ההתרעה מפני תקיפות אוויריות. מאוחר יותר במלחמה הוא שירת כטייס בחיל האוויר המלכותי, והגיע לדרגת מפקד טייסת. הוא קיבל תואר חבר במסדר האימפריה הבריטית עבור פעילותו בפלישה לנורמנדי.
ויטאקר חזר לתפקיד מדריך הכושר של ארסנל עם סיום המלחמה. לאחר עזיבת אליסון ב-1947 הוא התמנה לתפקיד המאמן החדש; בהדרכתו המועדון זכה בשתי אליפויות (1947/1948 ו-1952/1953) ובגביע ה-FA‏ (1949/1950). אולם, ההצלחה של ארסנל נמוגה בשנות ה-50 כאשר ויטאקר לא מצליח להביא לארסנל כוכבים. הלחץ הכרוך בטיפול בעניינים השוטפים של כל המועדון גבה ממנו מחיר כבד ופגע בבריאותו. הוא מת מהתקף לב בבית חולים לונדוני ב-1956.
דבר מצחיק קרה לי בדרך לסואץ

דבר מצחיק קרה לי בדרך לסואץ היה מחזמר קומי שנכתב על ידי שאול ביבר ויורם טהרלב, כאשר הראשון כתב את טקסט המחזמר והשני את השירים, והועלה על ידי המפיק אברהם דשא בבימויו של שייקה אופיר בשנת 1968, במסגרת "התיאטרון העממי". המחזמר מתאר את מלחמת ששת הימים כקומדיה מטורפת, ומבוסס בחלקו על התוכנית "למה יו-יו" של להקת גייסות השריון.
בהפקה השתתפו גדי יגיל, דבורה דותן, ציפי שביט, חיים בנאי ופופיק ארנון. כל אחד מהם ייצג טיפוס ישראלי. גדי יגיל ה"מסחאי" (בן מושבה בגליל, טיפוס חסר-בינה שהומצא על ידי ביבר ואופיר) שזוכה בצל"ש עקב שורה של בלבולים וחוסר הבנה, בנאי המזרחי, דותן הרס"רית וכדומה.
למרות הכתרתה כ"הצגה המצחיקה ביותר אחרי הגשש החיוור", ירדה ההפקה מן הבמה עד מהרה עקב מכתב שנשלח ממשפחה שכולה אל פשנל ובו נכתב שעבור המשפחה המלחמה לא הייתה אירוע משעשע כלל וכלל משום שבה נהרג הבן. פשנל גנז את ההצגה מיד.
שם ההצגה, "דבר מצחיק קרה לי בדרך לסואץ" הוא פרפראזה על שם המחזמר המצליח מ-1962, "דבר מצחיק קרה לי בדרך לפורום".
זרחיה חן

רבי זרחיה בן יצחק בן שאלתיאל (גרסיאן) חן היה פילוסוף, רופא, פרשן המקרא ומתרגם יהודי מימי הביניים, מגדולי הוגי הדעות במאה ה-13 ובתור הזהב של יהדות ספרד. נודע כמפיץ תורת הרמב"ם בספרד וברומא, וכמומחה בספרו מורה הנבוכים.

תולדותיו

רבי זרחיה היה מצאצאי רבי יהודה בן ברזילי הברצלוני, מבני משפחת שאלתיאל חן המיוחסת לזרובבל בן שאלתיאל ראש הגולה. משפחתו גלתה מבבל לברצלונה שבספרד שם נולד וגדל, כמחקרו של משה שטיינשניידר.
בברצלונה עסק בהפצת והאדרת מורה הנבוכים ותורת הרמב"ם, עקב עסקו זה הוא נרדף על ידי מתנגדיו, ונאלץ לברוח מעירו. לאחר נדודים הוא עבר לרומא שבאיטליה בשנת ה'ל"ז (1276), שם החל לעסוק בפילוסופיה, רפואה, תרגום, ופרשנות המקרא והתפרסם בשל כך.
גם ברומא המשיך בהפצת מורה הנבוכים, ועל כך נרשם ויכוח קשה בינו לבין רבי הלל בן שמואל מוירונא שעסק אף הוא בהפצת תורת הרמב"ם באיטליה, על הדרך להפצת הכתבים. בין תלמידיו נמנה עמנואל הרומי.
נפטר בערך בשנת ה'ן (1290), ביקש להיקבר בברצלונה סמוך לאבותיו, אך מתנגדיו לא איפשרו זאת.
יחסי הממלכה המאוחדת–יפן

היסטוריה

ההיסטוריה של מערכת היחסים בין יפן לאנגליה החלה בשנת 1600, עם הגעתו של ויליאם אדמס לחופי קיושו באוסוקי שבמחוז אויטה. בתקופת סאקוקו (1641–1853) לא היו יחסים רשמיים בין המדינות, וההולנדים שימשו מתווכים. האמנה משנת 1854 החלה קשרים דיפלומטיים רשמיים שהשתפרו והפכו לברית רשמית 1902–1922. הכוחות הדומיננטים בבריטניה לחצו על בריטניה לסיים את הברית. היחסים הידרדרו במהירות בשנות ה-30 של המאה ה-20, על מנצ'וריה וסין, וניתוק אספקת הנפט ב-1941. יפן הכריזה מלחמה בדצמבר 1941 ותפסה את הונג קונג, בורנאו הבריטית (עם הנפט שלה) ומלאיה. הם הטביעו חלק גדול מהצי הבריטי ואילצו את כניעת סינגפור, עם שבויים רבים. הם הגיעו לפרברי הודו עד שנדחקו לאחור. היחסים השתפרו בשנות החמישים וככל שזיכרונות הזוועות בזמן המלחמה דעכו, התחממו. ב-3 במאי 2011 אמר שר החוץ הבריטי ויליאם הייג כי יפן היא "אחת השותפות הקרובות ביותר של [בריטניה] באסיה".

יחסים דיפלומטיים

יפן מחזיקה בבריטניה שגרירות בלונדון ו-2 קונסוליות בקארדיף ואדינבורו. מאידך, בריטניה מחזיקה ביפן שגרירות בטוקיו ו-2 קונסוליות בקיטה קיושו ואוסקה.
בנימין וינדזברג

בנימין וינדזברג (1901 – 1985) היה הרופא האחראי על מערך הרפואה בכפר עציון במלחמת הקוממיות, לאחר חזרתו מהשבי הירדני שירת כרופא בכיר בצה"ל בדרגת סא"ל.

ביוגרפיה

וינדזברג נולד בלודז', פולין למשה ופרידה. ב-1917 סיים את לימודי התיכון במוסקבה. ב-1918 החל את לימודי הרפואה בזגרב, בשנת 1920 המשיך את לימודיו ביינה. סיים את לימודי הרפואה ב-1927 בציריך.
בין השנים 1929–1943 עבד בפולין כרופא והגיע לדרגת מנהל מחלקה. גויס לצבא האדום ולצבא פולין במלחמת העולם השנייה.
בפברואר 1948 עלה וינדזברג לארץ ישראל, מלווה ברעייתו הלה חיה ובנו אריה (ליאוניד).

מלחמת השחרור

במרץ 1948, על פי בקשתו וינדזברג הוצב בכפר עציון בתור רופא הגוש. וינדזברג אירגן את המערך הרפואי ואת בית החולים.
במהלך הקרבות טיפל בכ־300 פצועים, תחת אש כבדה.
החובשת רבקה נדיבי העידה : "היה לנו ולפצועים מזל גדול מאד שהוא היה איתנו. ידע לנתח ולתפקד בתנאים קשים מאד והציל הרבה פצועים".
ב־13 במאי 1948 נפל בשבי הליגיון הירדני ושימש כרופא במחנה השבויים בירדן. במרץ 1949 שוחרר מהשבי.
לפי עדויות שרידי כפר עציון ושל ד"ר קורנבליט : "ד"ר וינדזברג, ד"ר קורינבליט, שלושה מאנשי משואות יצחק ויחזקאל א. מכפר-עציון היו האחרונים בין ההולכים. הם סחבו אלונקה עליה היה שכוב פצוע קשה שנאנח מדי פעם בפעם. ההליכה הייתה קשה"

רופא בצה"ל

וינדזברג שירת בצה"ל כרופא צבאי בדרגת סגן-אלוף עד דצמבר 1958. וינדזברג היה בין הרופאים ניצולי השואה אשר ניסיונם הצבאי קידמם לתפקידי פיקוד בחיל-הרפואה
מ־1958 עד 1967 היה אזרח עובד צה"ל וחבר בוועדות רפואיות ב- לשכת גיוס.
באוקטובר 1950 נהרג בנו היחיד בתאונת דרכים. וינדזברג ורעייתו היו שותפים מלאים לגידול הנכדים יוסי ומשה.
ב־1985 נפטר וינדזברג. נקבר בבית העלמין קריית שאול לצד רעייתו שנפטרה כ־3 חודשים לפניו.
דיטריך מאטשיץ

דיטריך מאטשיץ (באנגלית: Dietrich Mateschitz, נולד ב-20 במאי 1944) הוא איש עסקים אוסטרי, אחד ממייסדי חברת רד בול ומחזיק ב-49% ממניות החברה. בשנת 2016 היה האדם העשיר באוסטריה והונו האישי הוערך ב-14.8 מיליארד דולר. מאשטיץ הוא הבעלים של 2 קבוצות מרוצים בפורמולה 1, קבוצת מרוצים בסבב הנאסקר ובמספר קבוצות כדורגל.

ביוגרפיה

מאטשיץ נולד במדינת שטיריה, אוסטריה למשפחה ממוצא קרואטי. שני הוריו היו מורים בבית ספר יסודי, אך נפרדו כשהיה ילד צעיר. הוא למד לתואר ראשון בשיווק באוניברסיטה לכלכלה בווינה, תואר אותו סיים רק לאחר עשר שנים. לאחר שעסק במספר עבודות התמנה למנהל שיווק בינלאומי בחברת בלנדקס וקידם מכירות של משחת שיניים. בזמן נסיעת עבודה לתאילנד נתקל במשקה אנרגיה בשם Krating Daeng שזכה לפופולריות. בשנת 1983 הוא התפטר מהעבודה, השקיע 500 אלף דולר ביחד עם בעל חברת משקאות בתאילנד, קאליאו יובידיה והקים את רד בול. מאטשיץ לקח 49 אחוז מהחברה החדשה. שותפו התאילנדי לקח 49 אחוז גם הוא, ועוד שני אחוזים הובטחו לבנו של השותף. בשנת 1987 הוחל בשיווק המשקה באוסטריה ובגרמניה. ההצלחה הייתה מהירה ותוך פחות מארבע שנים הגיע היקף המכירות לכ-1.3 מיליארד דולר.
עיקר ההצלחה של המותג מיוחסות לשיטות השיווק הלא שגרתיות בהן נקט מאטשיץ - במקום התמקדות בפרסום המוני בחר לקיים אירועי ענק הכוללים מסיבות תחרויות ספורט אקסטרים ותחרויות היתוליות.
כחלק מהרצון לשלב בין ספורט מהיר ובין יוקרה וחשיפה רכש מאטשיץ בשנת 2004 את קבוצת מרוצי הפורמולה 1 של חברת פורד ושינה את שמה לרד בול רייסינג. שנה לאחר מכן הקים ביחד עם נהג העבר האוסטרי גרהרד ברגר את קבוצת טורו רוסו, המתחרה גם היא באליפות. במהלך השנים השקיעה החברה מאות מילוני דולרים בקבוצות, אך הדבר השתלם בשל החשיפה הרבה לה זכתה במהלך שידורי המרוצים ברחבי העולם. בנוסף, מחזיקה החברה קבוצת מרוצים המתחרה בסבב הנאסקר בארצות הברית. בשנת 2004 רכשה רד בול את מסלול המרוצים A1 באוסטריה ולאחר תקופה ארוכה של בנייה פתחה את המסלול מחדש בשנת 2011 כרד בול רינג המארח מדי שנה את סבב הפורמולה 1 והפורמולה 3. במקביל, רכש מאטשיץ את טירת שלוס גבלהופן הסמוכה למסלול, המשמשת כמלון בו נוהגות להתארח הקבוצות המתחרות בסבב.
כחלק מאותה אסטרטגיה שיווקית, רכשה החברה מספר קבוצות כדורגל ביניהן רד בול זלצבורג האוסטרית, רד בול לייפציג הגרמנית ורד בול ניו יורק האמריקנית. מאטשיץ עצמו לא מתערב בקבוצות בצורה ישירה וממנה אנשי מקצוע בעלי רקורד מהתחום לשם כך, אך מעורב בהחלטות על קביעת סגל השחקנים והמאמנים.

אורח חיים

מאטשיץ ידוע בחיבתו האישית לספורט אקסטרים - הוא מחזיק במטוס פלקון 900 ובמטוס פייפר סופר-קאב אותם נוהג להטיס, הוא ידוע בחיבתו לרכיבה פרועה על אופנועים. הוא מחזיק באוסף היסטורי של מטוסים, מכוניות פורמולה 1, מכוניות ואופנועי מרוץ. 
מטשיץ קנה את האי לואקלה שבאיי פיג'י המשמש כאתר חופשות לעשירים, ובו הוא נוהג לבלות את חופשותיו.
מאטשיץ לא התחתן, אך הוא אב לבן ממורה עימה היה בקשר מספר שנים.
מסדר זיהוי

מסדר זיהוי תמונות

מסדר זיהוי תמונות נופל בערכו ממסדר זיהוי חי ובנוסף לכך, הצגת תמונתו של חשוד בפני עד, עלולה לגרום לכך שמסדר זיהוי חי, שיערך לאחר מכן, יאבד את ערכו הראיתי, כי העד עלול לזהות בו לא את האיש שראה מבצע את העבירה, אלא את האיש שראה בתמונה. משתמשים במסדר זיהוי תמונות רק כשהחשוד מסרב להשתתף במסדר זיהוי חי או שאינו זמין למסדר זיהוי חי (נמלט או שכתובתו לא ידועה) או שהעד המזהה מסרב, מטעמיו הוא, לקחת חלק במסדר זיהוי חי.

מסדר זיהוי מאולתר

ניצול הזדמנות בה החשוד נמצא בסביבת אנשים הדומים לו חיצונית וכך יתבצע מסדר זיהוי חי (פורמלי) ללא ידיעת החשוד גם אם לא הסכים לו מרצונו, מסדר מסוג זה יכול להיעשות במקום שאינו מיועד למסדר זיהוי, כמו מסדרונות או חדרים ציבוריים.
דוד גמאל

הרב דוד בן שלום גמאל היה רב ומקובל בתימן במאה ה-19.
כפי הנראה, נולד הרב גמאל בצנעא בתחילת המאה ה-19 ונפטר בסוף אותה מאה. היה תלמיד חכם המעורה היטב בחיי הקהילה היהודית. בחיבוריו הירבה לתאר ולתעד את קורות אחיו בתימן ואת האירועים המדיניים שהשפיעו על חיי היהודים, כגון האירועים הקשים שחוו יהודי צנעא בזמן התנפלויות שבטים מוסלמים על הקהילה היהודית בשנים 1818 ו-1851. על פי תיאורו של הרב גמאל, התנפלות שבטים נוספת בת שלושה ימים הסתיימה כמעט ללא נזק וזאת בשל התכוננות יהודי צנעא מבעוד מועד, וכך כותב הרב גמאל :
ויהי היום יום שלישי ורביעי וחמישי לחדש תמוז ב' קס"ח , וה' השמיע אל מחנה ישראל שבמדינת צנעא יע"א ניסה גדולה כמפני חרב ורודף אין. עד שהברחנו כל מה שבבתים וכל ספרי התורה ודלתות הבתים אל תוך המדינה, והבריח השי"ת בחמלתו הגייסות מעלינו
.
משנת 1834 חלה תקופת מפנה לרעה בתימן עקב חילופי שלטון תכופים שהתחוללו בשל מריבות בין הטוענים לשלוט בתימן. במשך שלושים שנה סבלה מכך הקהילה היהודית בצנעא קשות, ורבים החלו בורחים לערים הסמוכות. גם הרב דוד גמאל ברח מהעיר צנעא והתיישב בעיר בית עדאקה הנמצאת צפונית מערבית לצנעא. הוא עבר גם בין ערים נוספות והכיר את אורחותיהם ורבניהם. בכתביו, הרבה הרב גמאל לצטט דברי תורה בשמם ובשם רבני צנעא. מבין עשרות הרבנים שאיתם עמד בקשר נראה כי שלושה מהם היו מרבותיו: הרב דוד רצאבי, הרב יחיא בן יעקב צאלח המכונה מהרי"ץ בן יעקב והרב יודא חאזי.

כתביו

שלושה כתבי יד ידועים לנו ככתיבת הרב דוד גמאל. כל כתבי היד הם בעלי אופי לקטני, אולם, רבים מהליקוטים הם שמועות בעל פה ששמע מחכמי תימן שהכיר או מספרים שאבדו או שאינם ידועים וכן חידושים רבים פרי רוחו.
בכל חיבוריו ניכרת היטב השפעת הקבלה על כל צעד ושעל. כמו כן, ניכרת בכתיבתו מגמה חינוכית התובעת שלמות לימודית ומידותית. בצד התביעה המוסרית התאמץ הרב דוד גמאל לנחם ולעודד את אחיו לאור המצב המדיני הקשה בו שרויים יהודי תימן. הוא הרבה להשתמש בביטויים שעניינם ציפייה לבואה הקרובה של הגאולה. חיבוריו הם: "חפץ דוד" - על התורה, הגהות לתלמוד, פירוש על הדיואן (ספר השירים) וכן שני קבצים בעניינים שונים.
הרב דוד גמאל היה בעל אופי רגיש ועדין נפש. החוויות שחווה בימי חייו הותירו את רשמיהם המרים על נפשו הרגישה. בין היתר הם באו לידי ביטוי חריף בעשרות חלומותיו המלאים חשש מפני הבאות. נפשו הפיוטית באה לידי ביטוי בפרשנותו לשירה בה הוא מבאר את ערך השירה ומסביר כיצד יש להתכונן אליה, הוא מתריע מפני שתיית יין בשירה וכן משירת תיפלות. הוא מבאר אלו שירים יש להקדים ועד כמה חשובה אישיותו של המשורר ועוד. פירושו לדיואן יצא על ידי יהודא לוי נחום בספר "התעודה" 1996.
פסיקתא

פסיקתא היא סוג מסוים של מדרשי אגדה, המורכבים מקבוצות דרשות המסודרות בפיסקאות על סדר קריאת התורה וההפטרה למועדים ושבתות מצוינות. 
הפסיקתות נקראות גם "מדרשי הפטרות" והן כתובות בעברית.

סוגי ה'פסיקתא'

הפסיקתא הקדומה ביותר שבידינו היא "פסיקתא דרב כהנא" אשר סבורים שהיא מהמאה ה-5. חלק מן החומר המצוי בה נמצא גם ב"פסיקתא רבתי" (=הגדולה) שהיא מאוחרת יותר. הדרשה הראשונה ב"פסיקתא רבתי" מתייחסת לשנת 845, וכן כלולות בה גם דרשות מסוג חדש המובאות כתשובה לשאלה בענייני הלכה או אגדה ופותחות במילים "ילמדנו רבינו" (בדומה למדרש תנחומא). התשובות בענייני הלכה כוללות בה תמיד חומר רב מן האגדה.
"פסיקתא זוטרתא" (=הקטנה) הוא כינוי למדרש לקח טוב על התורה ועל חמש מגילות, שלפי אופיו אינו פסיקתא.
מחלף עלה תלתן

מחלף עלה תלתן (Cloverleaf interchange) הוא מחלף בעל שני מפלסים במפגש שני כבישים מהירים. המחלף מאפשר מעבר בין הכבישים ללא שימוש במנגנוני ויסות מעכבי תנועה כדוגמת רמזורים או מעגלי תנועה.

מאפיינים

הפניות שמאלה במחלף עלה תלתן (בכבישים בהם נוהגים בצד ימין) מתבצעות על ידי חציית גשר או מנהרה מעבר לכביש היעד אליו רוצים לפנות, פנייה ימינה לתוך כביש בצורת לולאה בת 270 מעלות וכניסה לנתיב המתמזג עם כביש היעד. שמו של סוג מחלף זה בא מדמיון השרטוט שלו לצמח התלתן בעל ארבעת העלים.
מחלף עלה תלתן בעל ארבע לולאות הוא מחלף מלא, כיוון שכל הפניות בו מתבצעות באופן חופשי ללא מנגנוני ויסות. קיימים גם סוגי מחלף עלה חלקיים המשולבים עם מחלף מסוג מחלף יהלום. במחלפים אלה קיימות אחת עד שלוש לולאות ושאר הפניות החסרות מתבצעות בהכוונת רמזורים. שילוב אפשרי אחר הוא עם מחלף ערימה שבו פניות חסרות לולאה מבוצעות באמצעות רמפה ארוכה המורכבת בדרך כלל ממספר גשרים.

יתרונות

מחלפי עלה תלתן הם הזולים ביותר לבנייה במפגש שני כבישים מהירים שבו נדרשים כל שמונת כיווני הפנייה ללא אמצעי ויסות מעכבי תנועה. מחיר הבנייה הזול נובע מהעובדה שגם מחלף מלא דורש בניית גשר אחד בלבד. במחלף ערימה, לשם השוואה, ייתכן שימוש ביותר מעשרה גשרים.

חסרונות

מחלפי עלה תלתן סובלים מבעיה מרכזית המכונה 'אריגה'. המקור לבעיה זו נובע מהקרבה בין נתיבי הכניסה והיציאה במחלף, שגורמת לכלי הרכב הנכנסים לכביש לחצות את מסלול כלי הרכב היוצאים ממנו. בתנועה עמוסה גורמת האריגה לעומסי תנועה במחלף ולכן מחלפי עלה תלתן מתאימים למפגש בין שני כבישים שהתנועה העוברת ביניהם היא דלילה. פתרון חלקי אפשרי לבעיה הוא הגדלת הלולאות ובכך הרחקת הכניסות והיציאות, אך בפתרון זה המחלף שבלאו הכי גדול משמעותית ממחלף יהלום הופך לגדול מאוד. חלופה אחרת, אך  יקרה, היא הסבת פניות של עלה תלתן לפניות רמפה-ישירה הלקוחות ממחלף ערימה. במקרה כזה הופך המחלף למחלף מסוג 'עלה תלתן ערימה'. דרך נוספת להתמודדות עם השפעות האריגה היא הוספת נתיב שירות עצמאי לפונים במחלף, כך שהתנועה שאינה פונה במחלף מבודדת ואינה מושפעת מעומסים אפשריים ביציאה ובכניסה.
חיסרון נוסף הוא רדיוס הפנייה בלולאות, המחייב הפחתת מהירות כלי הרכב באופן משמעותי. עקב כך, תאונות התהפכות של כלי רכב בלולאה הן מחזה נפוץ. ככל שרדיוס הלולאות גדול יותר, כך התנועה בהן זורמת מהר ובאופן בטוח יותר.

היסטוריה

המחלפים הראשונים מטיפוס זה נבנו בארצות הברית בסוף שנות ה-20 של המאה ה-20. ייתכן שהמחלף הראשון מביניהם נפתח ב-1929 במדינת ניו ג'רזי. מהנדס אזרחי בשם ארתור הייל מארצות הברית רשם פטנט על התכנון עוד בשנת 1916. באירופה נרשם פטנט בשווייץ בשנת 1928 והחל מ-1936 נבנו מחלפי עלה תלתן בכבישים מהירים בגרמניה.
שרון טייט

ביוגרפיה

טייט נולדה בדאלאס, טקסס, הראשונה משלוש בנותיהם של פול ודוריס טייט. את רוב זמן נעוריה העבירה באיטליה. המשפחה חזרה לארצות הברית לאחר כמה שנים.
בשנת 1967 השתתפה בסרט הקולנוע המצליח עמק הבובות, המבוסס על הספר רב המכר בשם זה של ז'קלין סוזן ובסרטו של הבמאי רומן פולנסקי "סלח לי, אבל אתה נושך את צווארי", קומדיה שחורה על ערפדים וציידי ערפדים כושלים, שם גם הכירה את פולנסקי. 
בנוסף, השתתפה בסרטים  "צוות ההרס","עין השטן", "אל תעשה גלים" ו"12+1" שהיה לסרטה האחרון לפני מותה. 
שרון טייט נחשבת לאחת השחקניות והדוגמניות המצליחות ביותר בשנות ה-60 ואף הושוותה למרילין מונרו. היא נישאה לפולנסקי בראשית שנת 1968.

הירצחה

ב-9 באוגוסט 1969 בסביבות השעה 22:30, פרצו אנשי חבורת צ'ארלס מנסון לבית פולנסקי ורצחו את שרון טייט, שהייתה אז בחודש השמיני להריונה ועוד 4 אנשים אשר שהו בדירתה. טייט הפצירה ברוצחים לא לרצוח אותה עם התינוק ואף הציעה להם לקחת אותה בתור בת ערובה, אך אנשי הכנופיה דקרו את שרון 16 פעמים בצווארה ובבטנה ההרה. רצח זה הותיר את ארצות הברית המומה ומזועזעת.
צ'ארלס מנסון ושותפיו נידונו לארבעה מאסרי עולם.
באותו הזמן רומן פולנסקי שהה באנגליה לצורך סרט אותו ביים, והיה אמור לחזור זמן קצר לאחר הרצח. פולנסקי, שבור ממעשה הרצח, שב לאירופה זמן קצר אחרי ההלוויה.
מנוחה נכונה (ספר)

על הדמויות והתמה

סיפור העלילה המורכב, המתאר למעשה את חיי הקיבוץ לאורך שנתיים, נע סביב משפחת ליפשיץ ואורחם עזריה. יולק הוא מזכיר הקיבוץ, מבני הדור שבנה במו ידיו את הקיבוץ מתוך אמונה ואידאולוגיה. הוא מוצג כעת לפנינו בזקנתו ובנרגנותו, מלא צידקה ודורסנות, ניצב משתומם, מלגלג, מיואש ובז לדור החדש והנרפה. אותו דור חדש, אבוד, אינו מבין מהותה של אותה ציפייה ממנו, קורס תחת משא המיתיות שנושאים עמם הוריו הדינוזאורים. אותו דור מיוצג על ידי בנו של יולק, יונתן, הגומר אומר לנטוש את הקיבוץ ואת אשתו, רימונה, שגם היא איננה עשויה מאותו חומר שהקים חומות ומגדלים באישון לילה, שקועה בחלומותיה ובאינטראקציה מטושטשת עם הסובב אותה. חוה, אשתו של יולק, אותה אנו פוגשים לאחר עשורים ארוכים של חיים בצלו הארוך של חבר המפלגה, עשורים ארוכים ושקטים בהם אגרה ואספה עליו רעל שמטריף את דעתה.
הדמות אשר מניעה את העלילה היא עזריה גיטלין, זר שמגיע אל הקבוץ בגפו, בראשו רעיונות וחלומות ובפיו דברים רבים. אישיותו הפטפטנית, הנלעגת לעיתים, הקדחתנית והתמימה בו זמנית, הכמהה לרצות והמורדת, מייצגת את צדו השני של הדור הצעיר, דורו של יונתן ליפשיץ. הדמות התוססת, הנדמית בתחילה כקריקטורה, נחשפת אט-אט ומורכבותה וסתירותיה מפעימים אותנו הקוראים.
מעניין במיוחד יחסו של יולק לעזריה. על-אף שהוא, עזריה, מייצג כביכול את התכונות שהיה רוצה לראות יולק בבנו (נאמנות לרעיון הקיבוצי, חזון וכיוצא בזה), ניכר כי דברים רבים אחרים עומדים ביניהם.
על-אף יחודן, ניתן לשייך את הדמויות בספר לאבות-טיפוס המופיעים בספריו של עוז שוב ושוב. יולק נושא עמו מקווי דמותם הדרקוניים של גיבורי אל תגידי לילה וקופסה שחורה, רימונה החולמנית שייכת לאותה דמות נשית עדינה שנקלעה אל בין גברים חזקים ומפגרים-רגשית (מיכאל שלי). אף דמות הישראלי המצליח בחוץ-לארץ, המופיעה בצורת ד"ר אלכס גדעון בקופסה שחורה, נוכחת כאן בזעיר אנפין בדמותו של טרוצקי הגולה במיאמי, אשר עוצמתו הכלכלית הופכת אותו, למורת הרוח, לאדם שנאלצים להזדקק לו. דמות הצעיר הלוחמני גלומה באודי, הסוחב מזכרות מחורבות הכפר הערבי הסמוך, הנושא את השם החמקמק שיח'-דאהר, שכרגיל, אף שהוא מוכר לנו עד מאוד, במפה איננו קיים.
גם כאן, כבקופסה שחורה, מושלכים הקוראים הישר אל לב-ליבה של מערכת יחסים ותיקה, גדושת מטענים ומרירויות, סתורת אהבה-שנאה בין שני בני-זוג.
כרגיל, כוחו של עוז בתיאור דמויותיו החיות לנגד עינינו, המלאות, המורכבות, שאף אם נדמה לנו לרגע שהן קיימות כדי לייצג דבר-מה, מתברר לנו כי אין הן קיימות כדי לשרתנו. הן שם משום שזהו מקומן.
חיי הקיבוץ מוצגים בספר באור ביקורתי אך זהיר. תמונת חיי הקהילה הממושכים, הצפופים, הרוויים רעל – תמונה אשר מוכרת לנו כיום (וזכתה לאחרונה לתצוגה נוקבת בסרטו של דרור שאול אדמה משוגעת), לא הייתה אופיינית בראשית שנות השמונים.
זהו גם סיפור על הטרגדיה הנצחית של מהפך-הדורות. גדולתו ביכולתנו, הקוראים, להבין את שני המחנות, להיות מסוגלים להזדהות ולרחם גם על קשיי-הלב, החלשים, הטועים.
הספר מציג את שינוי הערכים שעבר על חלקים בציבור הישראלי, בעיקר בקרב הדור הצעיר, החל משנות השישים, כאשר הערכים הקולקטיבים של העבר פינו מקום לדגש רב יותר על הפרט וצרכיו להגשמה אישית.
בסופו של הספר מקדיש עוז הערה: "בשנת 1959 הופיע רומן מאת דוד מלץ, על רקע חיי הקיבוץ, "השער נעול" שמו; חוטים אחדים קושרים את ספרי זה אל ספרו של מלץ; ודאי כבר היו דברים מעולם."
על כריכתו העברית של הספר הציור 16 בספטמבר מאת הצייר הבלגי רנה מגריט.
הספר תורגם לאנגלית, גרמנית, הולנדית, סינית, ספרדית, פינית, צרפתית, שוודית, איטלקית (על ידי אלנה לוונטל) ופולנית.