ג'ון ראסל, רוזן ראסל הראשון

ראשית חייו

ג'ון ראסל נולד למשפחה שהייתה מהדרגים הגבוהים ביותר של האצולה הבריטית. משפחת ראסל הייתה אחת השושלות המרכזיות של המפלגה הוויגית מאז המאה ה-16 והייתה אחת המשפחות שהחזיקה בידה שטחי קרקע רחבים ביותר בכל הממלכה, אך כבנו הצעיר של ג'ון ראסל, דוכס בדפורד השישי, לא ציפו מג'ון ראסל הצעיר לרשת את נכסי המשפחה. כבנו הצעיר של דוכס, הוא נשא את תואר הכבוד "לורד ג'ון ראסל", אך הוא לא זכה לתואר אצולה בזכות עצמו. לפיכך, הוא יכול היה לשבת בבית הנבחרים הבריטי עד שהוענק לו התואר רוזן ב-1861 והוא עבר לשבת בבית הלורדים.
לאחר שהוא עזב את בית ספר וסטמינסטר עקב מצב בריאותו, התחנך ראסל על ידי מורים פרטיים. הוא למד באוניברסיטת אדינבורו ב-1809 וב-1812, אך לא השלים לימודי תואר. על אף קומתו הנמוכה (164 ס"מ), ועל אף בריאותו הירודה, הוא טייל רבות בבריטניה ובאירופה ושימש כקפטן במיליציה של בדפורדשייר ב-1810. במהלך מסעותיו באירופה, קיים ראסל פגישה של שעה וחצי עם נפוליאון ב-1814 במהלך גלותו של הקיסר לשעבר באי אלבה.

ראשית הקריירה

ב-1813 נבחר ראסל לבית הנבחרים הבריטי מטעם המפלגה הוויגית. בניגוד לעקרונות הרפורמה החוקתית שהוא יוביל לימים, השיג ראסל את מושבו בפרלמנט בזכות אביו, שהורה ל-30 האלקטורים של מחוז הבחירה של טוויסטוק, שעליו הייתה לו שליטה, להצביע עבור בנו, למרות שהוא היה בחו"ל ואף צעיר מדי כדי להיבחר. ב-1819 אימץ ראסל את הרפורמה הפרלמנטרית והוביל את האגף הרפורמיסטי של הוויגים במהלך שנות העשרים של המאה ה-19. ב-1830, כאשר שבו הוויגים לשלטון והקימו את ממשלתו של הרוזן גריי, התמנה ראסל לתפקיד קצין התשלומים של הכוחות (Paymaster of the Forces) ועד מהרה קודם להיות חבר בקבינט. הוא היה אחד המנהיגים הראשיים של הוויגים בבית הנבחרים. מינוי זה עורר את המלך ויליאם הרביעי לפזר את ממשלתו של הלורד מלבורן, הפעם האחרונה בהיסטוריה של בריטניה בה מונרך פיטר ראש ממשלה. אף על פי כן, ראסל החזיק במשרתו במשך כל העשור, עד לנפילת ממשלת הוויגים ב-1841. בתפקידו זה המשיך ראסל להוביל את האגף הרפורמיסטי של המפלגה וקרא במיוחד לחרות דתית וכשר הפנים הוא לקח חלק חשוב בסוף שנות השלושים בתהליך הדמוקרטיזציה של הערים הבריטיות מעבר ללונדון. במהלך הקריירה הפרלמנטרית שלו ייצג לורד ג'ון ראסל את מחוז הבחירה של הסיטי של לונדון.
טיילור מדגיש את תפקידו המרכזי של ראסל בהרחבת חרויות האזרח ובהנהגת המפלגה הוויגית למחויבות לרפורמה בסדר היום שלה. ב-1845, כמנהיג האופוזיציה, תמך ראסל בביטולם של חוקי הדגן ואילץ את ראש הממשלה השמרן, סר רוברט פיל ללכת בעקבותיו. בדצמבר אותה שנה, כשהשמרנים היו חלוקים בסוגיה זו, ביקשה המלכה ויקטוריה מראסל להרכיב ממשלה, משימה שלא עלתה בידו בשל סירובו של הרוזן גריי לשרת בה כל עוד שימש הלורד פלמרסטון בתפקיד שר החוץ. ביוני 1846 בוטלו לבסוף חוקי הדגן, אך רק בזכות תמיכתם של הוויגים. באותו יום נפלה הצעת חוק הכפייה האירית שהגיש פיל ובו הוויגים לא תמכו וראש הממשלה התפטר. ראסל מונה לתפקיד ראש הממשלה, הפעם לא הביע גריי את התנגדותו למינויו של פלמרסטון.

כהונה ראשונה כראש הממשלה

ממשלתו של ראסל העבירה את "חוק עשר השעות" (או בשמו הרשמי "חוק בתי החרושת", Factories Act 1847) ונקטה בצעדים לשיפור הכשרתם של המורים. יחד עם זאת, כראש ממשלה הוא היה מתוסכל בשל חוסר האחדות והמאבקים הפנימיים בתוך מפלגתו ולא עלה בידו להבטיח את הצלחתם של רבים מהצעדים שהוא היה מעוניין בהם. הוא נאבק בשר החוץ קשה העורף שלו, הלורד פרלמרסטון, שהוא מצא את הכוחנות שלו ואת תמיכתו במהפכות ביבשת, מביכים עד מאוד. ב-1847 עורר פלמרסטון עימות עם ממשלת צרפת כאשר הוא חתר תחת הכוונות של חצר המלכות הספרדי להביא בברית הנישואים את איזבלה השנייה, מלכת ספרד הצעירה ואת אחותה, האינפנטה לואיסה פרננדה, עם משפחת המלוכה הצרפתית. כתוצאה מכך נוצר עימות בין פרלמרסטון לבין ראסל על רקע התוכניות להרחבת הצבא והצי כדי להגן על בריטניה כנגד איום הפלישה הצרפתית, ששכך עם הדחתו של לואי פיליפ, מלך הצרפתים ב-1848.
ב-1850 התעוררו חיכוכים נוספים בין שני האישים על רקע "דיפלומטיית ספינות התותחים" של פרלמרסטון בפרשת דוד פסיפיקו, שהיה יהודי מגיברלטר שהחזיק בנתינות בריטית. ראסל ראה בפרשה כעניין ש"בקושי ראוי למעורבות האריה הבריטי" וכאשר התעלם פרלמרסטון מכמה מהנחיותיו, כתב לו ראש הממשלה מכתב בו הוא הודיע לו על כך שהוא יידע את המלכה שהוא "סבור שלטובת האינטרסים של המדינה יש לבצע שינויים במשרד החוץ". בכל אופן, חודש לאחר מכן הצליח הלורד סטנלי להוביל את בית הלורדים להביע אי-אמון בממשלה על רקע הטיפול בפרשה וראסל הבין שהוא חייב ליישר קו עם פרלמרסטון כדי למנוע את קבלתה של החלטה דומה בבית הנבחרים, צעד שהיה מחייב את הממשלה להתפטר. הממשלה שרדה את המשבר, אך פלמרסטון יצא ממנו כשהאהדה הציבורית כלפיו הייתה בשיאה בשל העובדה שהוא נתפש כמי שדוגל בהגנתם של אזרחי בריטניה בכל מקום שהם בעולם.
בסופו של דבר נאלץ פרלמרסטון להתפטר על רקע ההכרה שלו בהפיכה של נפוליאון השלישי ב-2 בדצמבר 1851 ללא הסכמה מלכותית. ראסל ניסה לחזק את ממשלתו על ידי צירוף של חסידיו של רוברט פיל כמו סר ג'יימס גרהם וכמו הנרי פלהם-קלינטון, דוכס ניוקאסל החמישי, אך הדבר לא עלה בידו.
פלמרסטון הפך את ההצבעה על חוק המיליציה להצבעת אי-אמון נגד הממשלה. הרוב שהצביע לטובת התיקון שהוצע על ידי פרלמרסטון גרם לנפילת ממשלת ראסל ב-10 בפברואר 1852. היה זה צעדו המפורסם של פרלמרסטון של "מידה כנגד מידה עם ג'וני ראסל" (tit for tat with Johnny Russell), צעד של נקמה על פיטוריו מתפקיד שר החוץ.

באופוזיציה

בבחירות הכלליות שהתקיימו ביולי 1852 זכו השמרנים ב-330 מושבים בפרלמנט והוויגים ב-324. לאף אחת מהמפלגות לא היה הרוב הדרוש בגלל 38 חברי הפרלמנט שמבחינה טכנית היו שמרנים, אך למעשה הם היו חסידיו של רוברט פיל (Peelites). חסידי פיל פרשו מהמפלגה השמרנית ביוני 1846 כדי להצביע על ביטול חוקי הדגן. חוקים אלו כפו תעריפים לכל סוגי הדגנים המיובאים וכך מחירי הדגנים והלחם היו גבוהים. מצב זה שירת את האינטרסים של אצולת הקרקע, שהייתה הגוף המרכזי שהעניק את תמיכתו למפלגה השמרנית. אף על פי כן, מחירי החיטה והלחם הגבוהים הוסיפו לייאוש של המעמד הנמוך הרעב באנגליה ובאירלנד.
על חברי הפרלמנט החדש נמנו גם 113 תומכי מדיניות השוק החופשי שהיו רדיקלים יותר בהשוואה לחסידי פיל. הם חשו שמחירי כל הסחורות המיובאות צריכים להשתנות, לא רק הדגנים. היו גם 63 חברי "הבריגדה האירית", שתמכו בחקיקה למתן זכויות לחוכרי הקרקעות באירלנד. אף אחת מהסיעות הקטנות הללו לא הייתה מעוניינת להצטרף לממשלה עם השמרנים בשל המרירות שנותרה מפרשת ביטול חוקי הדגן. אף על פי כן, ראסל, כוויגי, לא היה מסוגל למשוך לצדו מספיק מחברי המפלגות הקטנות כדי להרכיב ממשלה. סוגיות נוספות שעמדו על הפרק במהלך כהונת ממשלתו של ראסל גרמו לניכור גם כלפי הוויגים מצד חברי המפלגות הקטנות הללו. כך, ביקשה המלכה מדרבי להרכיב ממשלת מיעוט, שהחזיקה מעמד עד דצמבר 1852.

שר החוץ בממשלה אברדין

ראסל, כמנהיג מפלגת הוויגים, נכנס לממשלת הקואליציה החדשה יחד עם השמרנים חסידי רוברט פיל, בראשותו של הלורד אברדין. פלמרסטון לא היה יכול להתמנות לתפקיד שר החוץ, אך הוא היה חלק מהממשלה והתמנה לתפקיד שר הפנים. ראסל המשיך לשמש כמנהיג המפלגה הוויגית בבית הנבחרים. כמנהיג הסיעה הגדולה ביותר בקואליציה, ראסל היה נחוץ בממשלה החדשה. לפיכך, ב-28 בדצמבר 1852 הוא מונה לתפקיד שר החוץ.
בעיני רבים, כולל המלכה ואברדין עצמו, תמרוניו כנגד פרלמרסטון היו אחד הגורמים לחוסר יכולתה של הממשלה לנקוט בכוון יציב. הייתה זו ההתמודדות בה ניצח פרלמרסטון. עם כניסתו לממשלה כנציג המפלגה הוויגית, פרש ממנה ראסל.

שר החוץ בממשלת פרלמרסטון

ב-1859, לאחר כהונתה של ממשלה שמרנית קצרת ימים נוספת, גישרו פלמרסטון וראסל על חילוקי הדעות ביניהם וראסל הסכים לכהן כשר החוץ בממשלתו החדשה של פרלמרסטון, שנחשבה לממשלה הראשונה של המפלגה הליברלית. תקופה זו הייתה רבת מאורעות במיוחד בעולם שמחוץ לבריטניה ועמדה בסימן איחוד איטליה (תחילת כהונתה של ממשלה שאהדה את הלאומיות האיטלקית הייתה חלק מהתהליך), מלחמת האזרחים האמריקנית והמלחמה שהתנהלה ב-1864 על שלזוויג-הולשטיין בין דנמרק לבין המדינות הגרמניות. ראסל אירגן את ועידת לונדון ב-1864, אך לא עלה בידו לכונן שלום. תקופת כהונתו זו במשרד החוץ הייתה ראויה לציון בשל האיגרת המפורסמת שלו שבה הוא הגן על עצמאות איטליה ושנשלחה ב-27 באוקטובר 1860: "ממשלת הוד מלכותה תפנה את מבטה כלפי אותן הזדמנויות משביעות רצון של עמים שיגדירו את חירויותיהם ויגבשו את עצמאותם תוך כדי הפגנת הרצון הטוב של אירופה".

בבית הלורדים

ב-1861 הוענק לראסל התואר "רוזן ראסל של קינגסטון ראסל והויקונט אמברלי". כבעל תואר אצולה בזכות עצמו הוא ישב בבית הלורדים עד לסוף הקריירה שלו.

כהונה שנייה כראש הממשלה

עם מותו הפתאומי של פרלמרסטון בסוף 1865, מונה ראסל שוב לתפקיד ראש הממשלה. תקופת כהונתו השנייה הייתה קצרה ומתסכלת וראסל כשל בהגשמת שאיפתו הגדולה להרחבת זכות ההצבעה, משימה שעברה ליורשיו בתפקיד מהמפלגה השמרנית, דרבי ובנג'מין ד'יזראלי. ב-1866 גרמה שוב חוסר האחדות במפלגה לנפילת הממשלה. ראסל לא כיהן שוב מעולם בתפקיד. פעילותו האחרונה בבית הלורדים הייתה ב-3 באוגוסט 1875.

חיי משפחה

ב-11 באפריל 1835 נשא ראסל לאישה את אדלייד, ליידי ריבלסדייל, בתו הבכורה של תומאס ליסטר אסקווייר ואלמנתו של תומאס ליסטר, ברון ריבלסדייל השני, שמת ב-1832. מותה של אדלייד ב-1838 קטע את הנישואים הקצרים הללו לאחר שלוש שנים. לשניים נולדו שתי בנות, ליידי ג'ורג'ינה אדלייד ראסל, שנישאה לארצ'יבלד פיל והולידה ילדה אחת וליידי ויקטוריה ראסל שנישאה לכומר הנרי מונטגיו וילרס והותירה אחריה צאצאים רבים.
ב-20 ביולי 1841 נשא ראסל את אשתו השנייה, ליידי פרנסס אנה-מריה אליוט-מוראי-קינינמונד, בתו של גילברט אליוט, רוזן מינטו השני. לשניים נולדו ארבעה ילדים: ג'ון ראסל, ויקונט אמברלי, ג'ורג' גילברט ויליאם ראסל, פרנסיס אלברט רולו ראסל ומרי אוגוסטה ראסל. הם חיו בפמברוק לודג' שבפארק ריצ'מונד.
ראסל ואשתו השנייה גידלו את ילדיו של בנו הבכור, הלורד אמברלי, שהתייתמו מאימם, קתרין ראסל ב-1874 ומאביהם שנתיים מאוחר יותר. על אלו נמנה הפילוסוף ברטראנד ראסל שהזכיר את סבו בהמשך חייו כ"אדם זקן חביב על כיסא גלגלים".
הלורד ראסל מת ב-1878 ונטמן בקפלת בדפורד שבכנסיית סנט מייקל שבכפר צ'ניס, בקינגהאמשייר.

מורשתו

כמנהיג המפלגה הוויגית ירש את ראסל אחד מחסידי רוברט פיל לשעבר, ויליאם גלאדסטון, וכך הוא היה למעשה הוויגי האמיתי האחרון ששירת כראש ממשלת בריטניה. דמותו שימשה השראה ל"מר מילדמי" וייתכן שגם לדמותו של פלנטג'נט פאליסר שבסדרת הרומנים משפחת פאליסר של הסופר אנתוני טרולופ. למדינאי אידיאלי, אמר טרולופ, צריכה להיות "אהבה ללא דופי, בלתי ניתנת לשינוי ובלתי נדלית לארצו... אך הוא צריך גם להיות בעל מצפון, וככזה הוא למעשה אדם חלש".
חוק הרפורמה של 1832 והרחבת זכות הבחירה בבריטניה היו הישגים שנזקפו בחלקם לזכותו של ראסל. הוא גם פעל למען מתן שוויון זכויות והוביל את המתקפה על חוק המבחן (Test Act, נגד הקתולים) וחוקי התאגידים, שבוטלו ב-1828 וכן את החקיקה שהגבילה את שעות העבודה בבתי החרושת במסגרת חוק בתי החרושת שחוקק ב-1847 וחוק הבריאות הציבורי של 1848.
הטיפול של ממשלותיו של ראסל ברעב הגדול באירלנד זכתה לגינוי נרחב כבלתי יעילה וכהרת אסון. ראסל עצמו חש אהדה למצבם של עניי אירלנד ורבות מהצעות השיקום שלו נדחו על ידי הקבינט שלו או על ידי הפרלמנט הבריטי.
יחסה של המלכה ויקטוריה כלפי ראסל הושפעה מתפקודו במסגרת ממשלת אברדין. כאשר הגיע אברדין לטירת וינדזור כדי להגיש את התפטרותו למלכה, הוא אמר לה: "שום דבר לא יכול להיות טוב יותר מההרגשה החברים זה כלפי זה. אלמלא הניסיונות הבלתי פוסקים של לורד ג'ון ראסל לשמר את חילוקי הדעות במפלגה, חשוב לציין שהניסיון של הקואליציה היה הצלחה מעוררת הערצה", דעה שהמלכה הייתה שותפה לה. המלכה המשיכה למתוח ביקורת על ראסל על התנהגותו עד יומו האחריון ובמותו ב-1878 תועד ביומנה שהוא היה "אדם בעל כישרון רב, שהותיר אחריו שם טוב, עם ידע רחב בחוקה, שהתנהגותו הייתה ללא רבב, בהזדמנויות רבות, אך הוא היה אדם פזיז, אנוכי (כפי שניתן היה לראות בהזדמנויות רבות, במיוחד במהלך כהונתו של הלורד אברדין כראש הממשלה), רברבן ולעיתים פוחז וחסר זהירות".