google/wiki40b huggingface dataset:
Moon River

מילות השיר

השיר מספר על שני חברים המטיילים על גדת נהר בשם מון (באנגלית: Moon - ירח). בשיר נעשה שימוש בביטוי "Huckleberry friend" ("חבר האוכמניות") אשר זכה לפופולריות בעקבות השיר. בראיון שערך ציין מרסר כי נהג ללכת בילדותו לקטוף אוכמניות עם חברים על גדת הנהר ועל כך מדבר השיר.
הביטוי "חבר אוכמניות" מקורו עוד בראשית המאה ה-19 במדינות הדרום של ארצות הברית ומשמעו מצד אחד "אדם שניתן לסמוך עליו" ומצד שני "אדם שאין לו חשיבות מיוחדת". מארק טוויין בספרו הרפתקאותיו של האקלברי פין, המספר על החברות בין תום סוייר והאקלברי פין, הכיר כנראה ביטוי זה ובעטיו נתן לגיבור הספר את שמו.
ככל הנראה מרסר הושפע מהביטוי הדרומי או מספרו של מארק טוויין בכתיבת השיר.

גרסת הסרט ארוחת בוקר בטיפני

השיר נכתב עבור אודרי הפבורן והותאם במיוחד למנעד הקולי שלה. במקור כלל השיר את השורה "I'm Holly, like I want to be / like Holly on a tree back home...", המתייחסת לשמה של גיבורת הסרט הולי גולייטלי אשר גולמה על ידי הפבורן, אולם בהמשך שונה השיר להתאים לתמת הסרט.
בתחילת הסרט מושמעת גרסה אינסטרומנטלית של השיר, ובאמצעו ישנה סצנה בה יוצא פול פרד וארג'אק (המגולם על ידי ג'ורג' פפארד) למדרגות החרום של דירתו ורואה את הולי גולייטלי (המגולמת על ידי הפבורן) שרה את השיר בעודה מנגנת בגיטרה. 
בעת עריכת הסרט הוחלט למחוק סצנה זו אולם הפבורן התנגדה נמרצות למחיקה ובסוף הושארה הסצנה. יחד עם זאת השיר המושר על ידי הפבורן לא נכנס לפסקול הרשמי של הסרט, ובמקומו מושמעת בפסקול מקהלה השרה את השיר. רק לאחר מותה של הפבורן בשנת 1993 יצא אלבום המכיל את שירתה של הפבורן, שנקרא "Music from the Films of Audrey Hepburn".

הצלחת השיר

השיר הושר על ידי הזמר אנדי ויליאמס והוא נודע בעיקר הודות לשיר זה. בין הזמרים והלהקות שהקליטו גרסאות כיסוי של השיר ניתן למנות את פול אנקה, לואי ארמסטרונג, ג'ודי גרלנד, מוריסיי, R.E.M., פרנק סינטרה, ברברה סטרייסנד, וסטלייף ואלטון ג'ון.
ג'ניפר לאב יואיט הקליטה גרסה של השיר במסגרת הסרט הביוגרפי סיפורה של אודרי הפבורן.
יהושע רבינוביץ

ביוגרפיה

יהושע רבינוביץ נולד בכ"ב בחשון תרע"ב ליוסף מנחם רבינוביץ ולמרים לבית רובין בווישנבה שבתחום המושב של האימפריה הרוסית (כיום בבלארוס). בתיכון למד בגימנסיה עברית וסיים הכשרה כמורה בסמינר עברי למורים בווילנה. לאחר סיום לימודיו עבד כמורה וכמנהל בית ספר עברי של תנועת "תרבות". הוא היה פעיל בתנועת "החלוץ". בדצמבר 1934 עלה לארץ ישראל, הצטרף למפלגת פועלי ארץ ישראל והיה פעיל בהסתדרות הכללית וכן היה מראשי ברית הקואופרציה הצרכנית של ההסתדרות.
בשנת 1938 נישא לגאולה לבית מלניק.

ב"גוש" של מפא"י

רבינוביץ היה האיש מאחורי הקלעים ב"גוש" של מפא"י (שהיווה קבוצה מאורגנת בתוך מפא"י, בעיקר חברים ותיקים, בשנות המדינה הראשונות, ששרגא נצר היה הדמות הבולטת בה, ואשר הייתה הקבוצה העירונית בעלת ההשפעה הרבה ביותר במפלגה). אשר ידלין אמר עליו כי "שמר על אלמוניות עד שנבחר לראש עירייה" וגם כאשר נבחר לתפקיד שר האוצר היה "פוחד מהשלטון גם כשהוא עצמו השלטון".
רבינוביץ שימש כציר בקוגרס הציוני הכ"ג.

בעיריית תל אביב

בשנת 1955 נבחר רבינוביץ למועצת עיריית תל אביב, וכיהן בתפקיד סגן ראש העירייה בשנים 1959–1969, במהלך כהונתו של מרדכי נמיר כראש העירייה. בשנת 1961 הוא נבחר לשמש גם כיו"ר ועדת הכספים וגם ליו"ר ועדת בניין ערים.
לאחר התפטרותו של נמיר בשנת 1969 נבחר על ידי מועצת העירייה לכהן בפועל כראש העירייה, ובבחירות 1969 נבחר על ידי תושבי העיר לתפקיד ראש העירייה.
רבינוביץ קידם תוכניות פיתוח והתחדשות רבות. מרבית הפרויקטים שקידם נחנכו רק לאחר שסיים את תקופת כהונתו ועל כן אינם נזקפים לזכותו, אלא לשלמה להט. בין השאר קידם רבינוביץ את פיתוח חופי תל אביב ובניית הטיילת החדשה, החל את הכשרת פארק הירקון שלימים נקרא על שמו ("גני יהושע"), החל את פרויקט נתיבי איילון, קידם את תוכנית בניית הרכבת התחתית (שנגנזה לאחר מלחמת יום הכיפורים) וייסד את מרכז התעסוקה קריית עתידים.
עם זאת נטען כי חלק מהפרויקטים הללו כללו בינוי מאסיבי ללא התחשבות סביבתית, דוגמת "חומת בתי המלון" לאורך החוף, או פרויקטים כושלים ופילים לבנים דוגמת כיכר אתרים או פרויקט המע"ר במנשייה. רבינוביץ טיפח מאוד את מערכת החינוך העירונית, הקים את קרן תל אביב לספרות ואמנות וסייע להתפתחות אוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1974 זכה שלמה להט בבחירות לעיריית תל אביב, ורבינוביץ מונה לתפקיד שר השיכון, לאחר ששימש זמן קצר בתפקיד יו"ר מועצת המנהלים של חברת עמידר.

הנצחתו

קרן תל אביב לספרות ואמנות אותה הקים במהלך כהונתו כראש העיר נקראת מאז מותו על שמו.
בשנת 1982 החליטה עיריית תל אביב לקרוא את פארק הירקון "גני יהושע" לזכרו.
בבת ים ובחולון נקראו רחובות על שמו.
חמורבי השני

חמורבי השני (מלך בין השנים 1625–1600 לפנה"ס לערך, על פי הכרונולוגיה התיכונה) היה המלך התשיעי בממלכת ימחד האמורית, שמרכזה שכן בעיר חלב שבסוריה. הוא ירש את אביו, המלך ירים-לים השלישי.

תקופת מלוכתו

בתקופת מלוכתו, עמדה ימחד בפני איום גדול מאד בעקבות עלית כוחה של הממלכה החתית. האיום הגדול הקודם על ימחד, התרחש כ-150 שנה לפני כן, בתקופתו של שמשי-אדד הראשון. חתושיליש הראשון כבש בתקופת אביו, ירים-לים השלישי, מספר ערים חוריות שהיו בנות בריתה של ימחד. ממלכת ימחד כמעט ולא מוזכרת בדיווחיו. החתיתולוג טרבור ברייס  הניח שחתושיליש עשה מספר ניסיונות לשים מצור על חלב, אבל העיר הייתה מוקפת בחומות מסיביות עם מאגרי מזון גדולים. כל זה יכול היה להביא לכישלון במצור ולפגוע בהצלחת מסע המלחמה של חתושיליש הראשון. ברייס העלה את ההשערה שחתושיליש נפצע בניסיון האחרון שלו לכבוש את העיר, בתקופת שלטונו של חמורבי השני, פציעה שהביאה למותו בשנת 1620 לפנה"ס. השערה זאת מתבססת על טקסט חתי מאוחר יותר, האומר: "מורשיליש יצא כנגד חלב, כדי לנקום את דם אביו". למרות שחלב לא נכבשה, מסע המלחמה של חתושיליש הראשון החליש את ימחד. מלכה הפסיק להיקרא בתכתובות "המלך הגדול".
במשך כשני עשורים, הצליח חמורבי השני, בעזרת בעלי בריתו החורים, לעמוד במספר קרבות כנגד החתים, תוך שהוא הורג את בנו יורש העצר של חתושליש הראשון. חלק מהטקסטים מציינים מצביא בשם זוקרסי, שהיה המפקד של צבא חלב והוביל את המאבק כנגד הפלישות של החתים.
לפני מותו, בחר חתושיליש את נכדו הצעיר, מורשיליש הראשון, לרשת אותו. לאחר שמורשיליש הראשון הגיע לבגרות, הוא השלים את המלאכה: הוא תקף את חלב וכבש אותה, ובכך נקם את מותו של חתושיליש הראשון. הוא הרס את העיר לאחר הכיבוש, הגלה חלק מתושביה והעביר את רכושה לעיר חתושש. סביב שנת 1600 לפנה"ס, הפסיקה ממלכת ימחד להיות כוח משמעותי במזרח הקרוב.

גורלו ויורשיו

הטקסטים החיתיים מציינים שמלך חלב נשבה ועשה כפרה למלך מרושיליש הראשון. הטקסטים לא מציינים מהי אותה כפרה, ומה היה גורלו לאחר שנשבה. לאחר שמורשיליש השני נרצח, החלה בממלכה החתית תקופה של אנרכיה. מלכי חלב ניצלו מצב זה, בנו אותה מחדש והרחיבו את הממלכה. לכס המלוכה עלה הנסיך סרה-אן, שהיה כנראה בנו של ירים-לים השלישי. אבל ימחד לא חזרה יותר למעמדה הקודם.
הכיבושים של חתושיליש הראשון ומורשיליש הראשון שינו את המפה הגאופוליטית במסופוטמיה וסוריה: הממלכות האמוריות הגדולות נפלו, ואת מקומן תפסו החורים בצפון מסופוטמיה והכשים בבבל, שהביאו בסופו של דבר לכיבושה של חלב על ידי ממלכת מיתני בשנת 1525 לפנה"ס.

זהותו של חמורבי

חלק מהחוקרים טוענים, שהיה עוד מלך בשם חמורבי, שמלך תקופה קצרה בין אירקטבום לירים-לים השלישי, וכי חמורבי שבתקופתו חלב נכבשה, הוא למעשה חמורבי השלישי.
אלינה סורסקו

ביוגרפיה

סורסקו נולדה בבוקרשט.
ב-1994 היא זכתה במקום הראשון בפסטיבל מוזיקת הילדים בבוקרשט ולאחר שנתיים זכתה בפסטיבל בשנית.
ב-1997 בגיל אחת עשרה הוציאה את אלבומה הראשון הנקרא "אני אהיה כוכבת" (Voi fi o stea).
ב-1999 היא ביצעה סיבוב הופעות ברחבי אירופה שבמסגרתו הופיעה בקונצרטים בצרפת, איטליה, בלגיה והולנד.
היא למדה פיתוח קול ולאחר מכן היא גם למדה סוציולוגיה באוניברסיטת בוקרשט. 
ב-2001 זכתה בפרס בראבו אוטו (Bravo Otto) הגרמני לאומנית פופ נוער הטובה ביותר.
ב-2002 השתתפה בתחרות סלקציה נציונלה בה נבחר הנציג הרומני לאירוויזיון בה הגיע למקום השמיני, בשנה זו גם זכתה בפרס ב-MTV לווידאו הטוב ביותר לזמרת רומנייה.
היא משמשת כמנחה בטלוויזיה הרומנית, היא הנחתה בין היתר את "Ploaia de stele", תוכנית תחרות מוזיקה בערוץ "TVR1", את תחרות היופי "מיס החוף", ב-2008 הנחתה את פסטיבל הבמה המוזהבת, היא הנחתה מספר שנים את התחרות לבחירת נציג רומניה לאירוויזיון הילדים. ב-2009 הנחתה את תחרות סלקציה נציונלה ובאירוויזיון 2008 ו2009 הגישה את תוצאות הניקוד הרומני. 
היא פעילה בקרן הלאומית הרומנית ליזמות נוער.
יחסי אלבניה–ישראל

היסטוריה

היחסים בין שתי המדינות החלו עוד בשנת 1949, זמן קצר לאחר הקמתה של מדינת ישראל, בשעה שאלבניה הכירה בישראל כמדינה עצמאית. להכרה המיידית בישראל תרמו היחסים החמים בין בני העם האלבני לקהילה היהודית באלבניה לאורך ההיסטוריה. ב-1937 כללה קהילה זו כ-300 חברים. יחסים אלו באו לידי ביטוי במהלך מלחמת העולם השנייה, בשעה שאלבניה נכבשה על ידי מדינות הציר. לכל אורך מלחמת העולם ובתקופת השואה באלבניה, העם האלבני לא הסתפק רק בהגנה על יהודי מדינתו, אלא אף סיפק סיוע ומסתור ליהודי המדינות השכנות. חרף דרישה חוזרת מטעם שלטונות גרמניה הנאצית, הממשל האלבני סירב בתוקף למסור לידיו מידע אודות הקהילה היהודית באלבניה, מידע אשר היה עלול להביא לסופה של הקהילה. לחלופין, האלבנים, בסיוע גורמים רשמיים בממשל, סיפקו ליהודי מדינתם, וכן לפליטים יהודים מהמדינות השכנות, מסמכים מזויפים אשר העידו על מוצא לא יהודי. למעשה, לכל אורך המלחמה, קיים תיעוד רק על משפחה יהודית אחת אשר גורשה ונרצחה על ידי כוחות הכיבוש הנאצי, כאשר על פי מסמכים רשמיים, כ-1,200 יהודים, ממוצא אלבני ולא אלבני, הוסתרו במהלך המלחמה על ידי משפחות אלבניות. הסיוע האלבני לבני הקהילה היהודית הביא לכך שבסופה של מלחמה העולם השנייה, אלבניה הייתה המדינה האירופאית היחידה שנכבשה על ידי מדינות הציר, בה מספרם של היהודים עלה ביחס לתקופה שטרם המלחמה. במקביל, הלאומנים האלבנים בקוסובו היו נכונים לשיתוף-פעולה עם הציר, ובמסגרת זו השתתפה דיוויזיית סקנדרבג בהסגרת 281 יהודים לרשויות הגרמניות.
בשנת 1999, ובעקבות מלחמת קוסובו, ישראל קיבלה לשטחה פליטים אלבנים שנסו מאזורי הקרבות, וסיפקה להם אוכל, מלבוש ומקום לינה. קדם לכך מבצע סיוע ישראלי לפליטים, שכלל הקמת בית חולים צבאי במחנה הפליטים במקדוניה והטסת סיוע הומניטרי שכלל מזון, תרופות וציוד.
בשנת 2008, בעקבות הידוק היחסים המסחריים והכלכליים, חברת התעופה ישראייר החלה להפעיל קו טיסות ישיר לבירת אלבניה, טירנה. בנוסף, באותה השנה נכנס לתוקפו הסכם הדדי בין שתי המדינות אשר ביטל את הצורך בהוצאת ויזה לשם ביקור תיירותי בין השתיים.
במהלך שנת 2011, ראש ממשלת אלבניה, יחד עם חברי משלחת מסחרית מאלבניה, הגיעו לביקור רשמי בישראל, במטרה להרחיב את קשרי המסחר בין שתי המדינות. כמו כן, באותה השנה קיים שר החוץ הישראלי אביגדור ליברמן ביקור רשמי באלבניה, יחד עם משלחת של אנשי עסקים מישראל, במטרה דומה.
במהלך אוקטובר 2013, משלחת סחר אלבנית, בראשותו של סגן ראש ממשלת אלבניה, הגיעה לישראל לשם הרחבת קשרי הסחר בין אלבניה וישראל. במהלך הביקור נפגש סגן ראש ממשלת אלבניה עם איש העסקים הישראלי יצחק תשובה, וסוכם כי ייבדקו האפשרויות למתן זיכיונות לחברתו לחיפושי נפט וגז במדף היבשתי של הים האדריאטי.
לרגל ציון 25 שנה לכינון היחסים הדיפלומטיים בין אלבניה וישראל, ב-21 ו-22 בדצמבר 2015, ביקר בישראל ראש ממשלת אלבניה, אדי ראמה, ביחד עם משלחת בכירה מארצו. הביקור נועד לציין את הידידות בין שתי המדינות ואת הקשר החם וארוך השנים בין שני העמים. במהלכו נפגש ראמה עם ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו ועם שריו. כמו כן ביקר ראש ממשלת אלבניה במוזיאון  יד ושם ובכותל המערבי שבירושלים. שני המנהיגים חתמו על עסקאות ובכך הרחיבו את יחסי המדינות בתחומי הסחר, האנרגיה, בריאות, ומים. ראש ממשלת אלבניה ציין את הפלא הטכנולוגי שקיים בישראל, בעוד שראש ממשלת ישראל שיבח את אומץ לבו של העם האלבני אשר הציל את בני הקהילה היהודית המקומית, בנוסף לפליטים יהודים מהמדינות השכנות בזמן השואה.
איתי החיים משחק הרבה

עלילת הספר

גילי ברוק, נכדתה של ורה ובתו של רפי, בנה החורג של ורה, מספרת על המאורעות שהובילו אותה לכתוב יומן, אותו אנו קוראים.
ביום הולדתה ה-90 של ורה, מופיעה לפתע בתה המנוכרת נינה, אשר גרה במשך שנים הרחק מוורה, ובפיה בשורה - יש לנינה מחלה סופנית, שתדרדר אותה בריאותית עד למותה הבלתי נמנע. לאור מצב זה, מבקשת נינה מוורה שתכין לה סרט תיעודי, שבו ורה תספר את סיפור חייהן והשתלשלות הארועים שהובילו אותן לישראל לנינה העתידית, שלא תצליח לזכור כנראה שום דבר מחייה ועברה. נינה מבקשת מרפי, אהובה לשעבר, שיצלם את הסרט, ורפי מבקש מגילי שתצטרף כבמאית. בסיטואציה הזו, גילי מחליטה להצטרף ולתעד את המסע המשפחתי ביומן ובצילומים עם המצלמה.
הרביעייה מתחילה את המסע לכיוון קרואטיה, המקום שבו ורה הכירה את בעלה הראשון ועם מסעם, נחשף סיפור חייה של ורה ושל נינה. במקביל, גילי נזכרת ברגעים שונים בחייה וחושפת את סיפור המשפחה שלה עם רפי ונינה, במהלכו אביה רפי רדף אחרי נינה למן הרגע הראשון שפגש אותה בקיבוץ כששניהם היו נערים. נינה ברחה מהקיבוץ ורפי חיפש אותה שנים עד שבסוף מצא אותה בירושלים, וחי איתה כמה שנים שם. במהלך תקופה זו גילי נולדה. 3 שנים אחר כך, נינה ברחה משניהם לחו"ל ורפי גידל את גילי לבדו, ולא הצליח להתאושש מאז ולמצוא זוגיות אחרת.
במסע עצמו, בלילה שלפני הנסיעה לגולי אוטוק, ורה מספרת לרפי ולגילי את הסוד שהיא לא סיפרה כל חייה בזמן שהם מצלמים אותה בלובי של המלון בו הם שוהים בקרואטיה - לאחר מותו של בעלה, נתנו הרשויות לוורה שתי אפשרויות: האחת, לחתום על מסמך שמוקיע את בעלה כבוגד, ולצאת לחופשי. השנייה, במידה ותסרב לחתום, היא תשלח מיידית למחנה הריכוז גולי אוטוק, ובתה הקטנה נינה תשאר ברחוב ללא אמא ואבא. ורה, בחרה להשלח לגולי אוטוק בשל אהבתה הרבה לבעלה וסרובה להשחיר את זכרו. בעקבות בחירתה זו, נותרה נינה לבדה, ודודיה גידלו אותה במשך 3 שנים בהן ורה הייתה במחנה.
בתקופה שוורה הייתה במחנה, התעללו בה בצורות יצירתיות וקשות, והיא הצליחה בכל זאת לשרוד ולהשתחרר. עם שחרורה היא חוזרת לקרואטיה ומוצאת את ביתה נינה, ושתיהן עולות יחדיו לישראל.
סודה של ורה לא מתגלה לנינה שישנה בזמן הווידוי של ורה, ורפי וגילי מחליטים שלא לספר לה בינתיים.
ביום למחרת, הרביעייה נוסעת לגולי אוטוק שם נזכרת ורה בכל הקשיים שהיא עברה שם. הקבוצה נתקעת באי בשל מזג אוויר קשה למשך לילה. במהלך הלילה, נינה מחבקת את ורה. כמה רגעים לפני כן, נינה זורקת את המצלמה והתיק עם חומרי הצילום שגילי ורפי הכינו עד כה מבלי להסביר מדוע.
המסע מסתיים עם וידויה של גילי על כך שאחרי חזרתם היא החליטה להקים משפחה עם בן זוגה, ולבת שנולדה לה הם קראו נינה.
השבוע הקדוש


השבוע הקדוש (לטינית Hebdomada Sancta או Maior Hebdomada; יוונית Μεγάλη Εβδομάδα; רוסית Страстная неделя - בשתי השפות "השבוע הגדול") הוא בנצרות השבוע האחרון של 40 ימי התענית שלפני חג הפסחא, מוקדש לשחזור אירועי השבוע האחרון בחייו של ישו.

פרוססיון

חגיגות "השבוע הקדוש" במדינות קתוליות בעלות מורשת ספרדית (semana santa) כוללות טקס מרכזי המכונה "פרוססיון" (Procesión). זוהי תהלוכה העוברת ברחובות העיר. משתתפיה לובשים תלבושות מיוחדות ונושאים את ארונו של ישו שעליו פסלי איקונות. לפעמים מתנהלת תהלוכה מקבילה של נשים הנושאות את פסלה של מרים (מריה) אמו של ישו. לפני התהלוכה מעטרים את הרחובות בהם תעבור השיירה במרבדי פרחים ונסורת צבעונית. במקומות מסוימים, ביניהם קסטיליה ולאון שבספרד ואנטיגואה שבגואטמלה הטקס נחשב כמוקד משיכה לתיירים.
טומש מקובסקי

ביוגרפיה

מקובסקי עבד בספרייה הלאומית מאז 1994. לפני שהפך למנהל בשנת 2007, הוא היה סגן מנהל אקדמי וגם ראש אוספים מיוחדים. הוא חבר מועצת המנהלים של מספר ארגונים חשובים ומוסדות בפולין ומחוצה לה. 
הוא חיבר שלושה ספרים ומספר מאמרים, ומתמחה בהיסטוריה של ספריות, מחקר כתבי יד והיסטוריוגרפיה. בשנת 2005 הוא היה אוצר התערוכה המונוגרפית הראשונה על ספריית זמוייסקי.
לגנה ורדסיה

קריירה

ורדסיה השתתפה שלוש פעמים במשחקים האולימפיים בשנים 1992, 1996 ו-2000. באטלנטה 1996 היא זכתה במדליית ארד. היא התחילה בשלב שמינית הגמר בו ניצחה את אלכסה וון שוויחו הגרמנייה וברבע הגמר היא ניצחה את נוריקו נראזאקי היפנית. בחצי הגמר ורדסיה הפסידה להיון סוק-הי הדרום-קוריאנית ונשרה לקרב על מדליית הארד בו גברה על האלופה האולימפית המכהנת אלמודנה מוניוז הספרדייה.
באולימפיאדת סידני 2000 ורדסיה זכתה במדליית הזהב בקטגוריית המשקל עד 52 ק"ג. היא התחילה בשלב שמינית הגמר וניצחה באיפון את מירן לאון הספרדייה לאחר תרגיל סיאו-נגי מוצלח. ברבע הגמר היא ניצחה את קרולינה מריאני הארגנטינאית בהחלטת שופטים ובחצי הגמר היא ניצחה בניקוד ווזארי את קיה סון-הי הצפון-קוריאנית. בגמר ורדסיה התמודדה מול נוריקו נראזאקי היפנית וניצחה באיפון לאחר תרגיל סיאו-אוטושי 2 דקות ו-19 שניות מתחילת הקרב.
ורדסיה מחזיקה בחמש מדליות מאליפויות העולם, מדליית זהב (1993), מדליית כסף (1999) ושלוש מדליות ארד (1991, 1995 ו-2001). במשחקים הפאן-אמריקאיים היא זכתה בשלוש מדליות זהב (1991, 1995 ו-1999) ובאליפות הפאן-אמריקאית היא זכתה בשבע מדליות; ארבע מדליות זהב (1988, 1990, 1997 ו-1998), מדליית כסף (1996) ושתי מדליות ארד (1992 ו-1994).
במהלך הקריירה ורדסיה זכתה ביותר מ-50 מדליות בתחרויות מהסבב העולמי, מתוכן 43 מדליות זהב, ביניהן מדליות זהב מטורנירי צרפת ויפן היוקרתיים.
בני פורת

ביוגרפיה

בני פורת נולד והתגורר בירושלים, למד בישיבת ההסדר אור-עציון ובישיבת מרכז הרב ושירת בצה"ל בחטיבת הנח"ל. בשנת 1999 סיים תואר ראשון בהצטיינות במדעי הרוח באוניברסיטה הפתוחה, בשנת 2002 סיים תואר שני בהצטיינות במדעי הרוח באוניברסיטה העברית ושנה לאחר מכן קיבל את "פרס יעקב הרצוג" על הצטיינות יתירה בלימודי משפט עברי. בשנת 2009 הוענק לו תואר ד"ר למשפטים בהצטיינות יתירה באוניברסיטה העברית. בשנת 2010 השלים פוסט-דוקטורט באוניברסיטת טורונטו והוענק לו "פרס זילברג" על שם משה זילברג.
ד"ר פורת מונה בשנת 2011 כחבר סגל בכיר באוניברסיטה העברית, ובמקביל החל משמש ראש המכון לחקר המשפט העברי, ומעורכי שנתון המשפט העברי. משנת 2015 משמש מרצה בכיר באוניברסיטה העברית ומשמש חבר הוועד המנהל במכון למחקרי חקיקה ולמשפט השוואתי של האוניברסיטה העברית. בשנת 2016 הוענק לו "פרס תיגר" מאת אוניברסיטת בר-אילן. בראשית 2019 מונה על ידי האוניברסיטה העברית למופקד הקתדרה למשפט עברי על-שם ג'וזף טננבאום.
חיבר וערך ספרים ועשרות מאמרים בתחומים "דיני חוזים במשפט העברי" ו"זכויות חברתיות במשפט העברי" שהתפרסמו במגוון במות.
פורת עסק בנושא בהוספת המונח "משפט עברי" לחוק יסודות המשפט, ואף השתתף בדיוני ועדת החוקה, חוק ומשפט של הכנסת בנושא'
בני פורת מתגורר במעלה אדומים, נשוי ואב לחמישה.

צדק דלים

הספר "צדק דלים" יצא לאור בשנת 2019 מאת ד"ר בני פורת, בהוצאת נבו.
הספר בוחן לעומק יסודות דיני הרווחה שבחומשי התורה ובדיני הצדקה שהתפתחו מאוחר יותר בספרות חז"ל; חכמי המשנה והתלמוד, ומוכיח כי בצד קווי הדמיון שבין תפיסת הצדק החברתי המצטיירת ממצוות התורה לבין זו שעולה מדיני צדקה שבספרות חז"ל, מצויים גם קווי שוני המבדילים ביניהם. אומנם מבחינות מסוימות דיני צדקה של חז"ל ממשיכים את החזון שהתורה מתווה בחקיקתה החברתית-כלכלית, אך מבחינות אחרות הם מציגים חזון חברתי שונה בתכלית. בהקשרם של דיני הרווחה, המעבר מן המקרא לעולמם של חכמים מבטא רצף ותמורה כאחד.
הספר נועד "לסייע בחידוד ההקשבה לקולות הייחודיים שמקורות התורה וחז"ל משמיעים בתחום זה של דיני רווחה וצדק חברתי ולהזמנה למחשבות חדשות על האפשרויות שהמורשת היהודית מציעה לדמותה של חברת מופת."
מסקנת הספר היא כי התורה וספרות חז"ל מכילות יותר מאשר הצעה אחת לדמותה של החברה הצודקת, ודרושה הבנה מעמיקה של מערכות היחסים בין שני חזונות אלה.
תומאס קלאברו

ביוגרפיה

קריירת המשחק של קלאברו החלה בתיאטרון, כשהיו לו תפקידים בכמה מחזות שהועלו בניו-יורק. תפקידו הראשון היה בתור אוברון במחזה של ויליאם שייקספיר "חלום ליל קיץ". 
ב-1990 הצטרף לאולפן השחקנים ולחברת התיאטרון "Circle Repertory Company". 
קלאברו ידוע בעיקר בתור מייקל מנסיני מהסדרה מלרוז פלייס. הוא היה חבר הצוות היחיד שנשאר כל הסדרה מתחילתה ועד סופה (1992-1999). הוא ביים כמה פרקים של הסדרה.
לאחר השתתפותו ב"מלרוז פלייס", הוא שיחק בסדרות "ללא עקבות", "Touched by an Angel" ו"ניפ/טאק". 
נכון להיום (2011), קלאברו משחק ב"גריק" (ABC Family) את אביה של רבקה לוגאן.
באפריל 2009, יצאה הודעה רשמית במגזין "פיפל" מרשת הטלוויזיה CW שקלאברו ישחק בגרסה המחודשת של "מלרוז פלייס". באותה שנה, הוא הופיע בסרט "Locker 13".
קלאברו צפוי לבצע הופעת אורח בסדרה "קאסל" בתור סקוט דונר, גבר החשוד ברצח.
לקלאברו יש שלושה ילדים.
גבריאלה רוזנטל

גבריאלה רוזנטל (22 בספטמבר 1913, מינכן שבגרמניה - 31 במרץ 1975 בישראל) הייתה ציירת, קריקטוריסטית, מורה לאמנות, ומדריכת תיירים ישראלית.

ביוגרפיה

נולדה למרגריטה וארווין רוזנטל
התחילה לצייר בגיל צעיר, על פי דברי אביה, למעט מספר תקופות של ספק עצמי ביכולותיה האמנותיות, היא המשיכה לצייר גם על פי הזמנה וגם עבור עצמה. היא למדה אמנות בגרמניה ובפריז וב-1935 עלתה לישראל, והתגוררה בירושלים. רוזנטל ציירה קריקטורות שהופיעו בכל יום ששי ב"פלסטין פוסט" (כעת ג'רוזלם פוסט). רוזנטל גרה בשכונת אבו תור, התערבבה בבני כל העדות ציירה את דמויותיהם וכתבה סיפורים קצרים על ירושלים. היא כתבה ופרסמה בארבע שפות. האיורים שלה היו מלאי הומור ותבונה, גם העוקצניות שבהם לא העליבה איש. אמנותה הייתה בסגנון המאיירים הצרפתיים דומייה, וילהלם בוש וולטר טריר.
רוזנטל הייתה דוברת ערבית שוטפת וחלוצה בהוראת איור וציור מהטבע, בכפרים ערביים ודרוזים. זמן מה גרה בכפר דרוזי. רוזנטל כתבה כמה סיפורים קצרים על חוויותיה אלו.
בסוף שנות ה-50 של המאה ה-20, היא התגוררה בעכו, בדלית אל-כרמל, בבית אוליפנט ובנהריה. כדרכה התבוננה איירה ורשמה את מראה עיניה. רוזנטל גם לימדה קבוצות שונות.
פרטים על יצירותיה אפשר למצוא גם במרכז המידע לאמנות ישראלית.
בשנת 1975 הלכה לעולמה.
בחודש מרץ 2011, הוצגה התערוכה "הלב פתוח והיד רושמת" שכללה איורים וציורים של רוזנטל, מאזור עכו והגליל המערבי במוזיאון "אוצרות בחומה".

על ספריה

היא ציירה את הפרקים ב'ספר בישול פולקלורי' של מולי בר דוד.
ב־1953 היא ציירה 'מגילת אסתר' צבעונית ומבדרת. כתובה בכתב סת"ם ספרדי, בהוצאת א.'. הרצפלדר המגילה נמצאת כיום בארכיון הציוני המרכזי.
ב-1982 יצא לאור ספר עם ציוריה וסיפוריה In and around Jerusalem with Gabriella Rosenthal
Gabriella Rosenthal, Es war einmal in Jerusalem. A very personal view, Zeichnugen, Drawings, Palestina/Israel 1938–1955

חיים אישיים

הייתה אמו של טוביה בן חורין, רב רפורמי. היא גרושתו של העיתונאי שלום בן חורין.

לקריאה נוספת

מרים ברוק-כהן, דיוקן-דיוקנאות, לראות אמנות אחרת, 5 במרץ 2011.
לילך רחמני

ביוגרפיה

לילך רחמני נולדה בשם לילך ולן. בוגרת החוג לקולנוע וטלוויזיה והחוג לפילוסופיה יהודית באוניברסיטת תל אביב.
רחמני התחילה את דרכה בשנת 1989 כעוזרת במאי  ובהמשך כמפיקה בטלוויזיה החינוכית בתוכנית "שבעים פנים" בהנחיית ירון לונדון. לאחר מכן הפיקה את "שיחות ברוח" בהנחיית פרופסור יוסף בן שלמה, שלימד אותה בחוג לפילוספיה יהודית באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1997 הפיקה וערכה את הסדרה "אדום ירוק" שהפכה לחלק מתוכנית הלימודים של משרד החינוך בנושא בטיחות בדרכים. ב-1998 הפיקה את הסרט הדוקומנטרי "לתת בלי לרצות לקחת" על דמותו של ניר פורז שנהרג בניסיון החילוץ של נחשון וקסמן. בין השנים 1998–2008 הפיקה וערכה את התוכנית "בחדר של חני" בהנחיית חני נחמיאס; בשנת 2001 זכתה התוכנית בפרס מסך הזהב בקטגוריית התוכנית הטובה ביותר לילדים ולנוער.
בשנת 2010 הפיקה במסגרת שיתוף פעולה עם האופרה הישראלית את התוכנית "אופרה אחרת", שש אופרות שהותאמו לטלוויזיה. בין השנים 2011–2012 הפיקה וערכה את "חידון התנ"ך העולמי לנוער יהודי" ואת "חידון התנ"ך הבינלאומי למבוגרים" בהנחיית אבשלום קור. בשנת 2011 יצרה את תוכנית הלייף סטייל הערבית-יהודית הראשונה "אחלה יום" בהנחיית מירה עווד ויובל כספין.
בשנת 2012 נבחרה רחמני לכהן כאחת מסגני יושב ראש אגודת העיתונאים בתל אביב.
רחמני מרצה בקורס "תקשורת לנוער יוצאי אתיופיה" מטעם הטלוויזיה החינוכית ומשרד החינוך, במסגרתו לומדים תלמידים מצטיינים מהקהילה האתיופית עיתונות, רדיו וטלוויזיה. בשנת 2016 הצטרפה למשלחת בוגרי הקורס למסע שורשים באתיופיה, שם צילמה ביחד עם הבמאי צביקה גודל את הסרט התיעודי "פה היה הבית".
קווין קאמינגס

חייה

קאמינגס נולדה בלוס אנג'לס והחלה את דרכה כילדה בפרסומות.
התגלתה לראשונה ב-1977 בקומדיה הרומנטית של הרברט רוס וניל סיימון "דירה לשניים" בה הופיעה בתור לוסי הילדה הגסה של פאולה מקפיידן (מרשה מייסון) .
כשהיא בת 10 זכתה קאמינגס על הופעת הבכורה שלה במועמדויות לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר ופרס גלובוס הזהב.
התפרסמה לאחר מכן בסדרת הדרמה "משפחה" בתפקיד הנערה אנני קופר אותה מאמצת משפחת לורנס.
בשנות ה-80 החליפה קאמינגס את מקצועה לסוכנת שחקנים ופרשה ממשחק באופן סופי בשנות ה-90 בשל המאס בחוסר פרטיות .
לקאמינגס ילדה אחת שנולדה בשנת 2000 עם חברה, דון דיפייטרו.
לאחר שילדה את בתה המציאה את מכשיר ההיפהאגר המאפשר לסחוב תינוקות ממקום למקום, בעקבות ההצלחה והביקוש שנוצרו פתחה קאמינגס חברה למוצר בבעלותה.
בשנת 2005 פתחה בלוג מצליח שעוסק בנקודת מבטה כאמה וכאשת קריירה.
בשנת 2009 פרסמה את ספרה "Notes From The Underwire: Adventures from My Awkward and Lovely Life".
בית הכנסת אור החיים

היסטוריה

בית הכנסת הוקם במאה ה-18 על ידי המקובל ר' עמנואל חי ריקי, יליד העיר פרארה ומחבר הספר "משנת חסידים".
 בשנת תק"ב (1742) הגיע לירושלים הרב חיים בן עטר ממרוקו, ופתח בבניין את ישיבת "חיים וחסד", שמנתה בשיא פארה כ-60 תלמידים. על תלמידיה נאמר: "ובני החבורה היו חכמים מחוכמים בכתר היראה, האהבה והתורה. ביום עסקו בתורה ובלילה היו עוסקים בתפילות ובתחנונים, והיו משתטחים על קברות הצדיקים, וגדולי ירושלים היו פונים אליהם בשאלותיהם וספקותיהם". סמוך לבית הכנסת היה מקווה קטן שהתגלה לאחרונה.
לאחר מותו של רבי חיים בן עטר קיבל את המקום דודו רבי משה בן עטר אך הוא נפטר לאחר שנה והממשל הטורקי עיקל את בית הכנסת בשל חובותיו של רבי משה. במשך השנים עמד המקום שומם, ולבסוף הועבר לחזקת האשכנזים, לאחר שנרכש בידי רבי מנחם מנדל משקלוב, תלמיד הגר"א ובן הקהילה הפרושית בראשית המאה ה-19. בהתחלה התפללו ולמדו בני הפרושים בבית הכנסת רק במהלך ימות החול, עקב זאת שלא היה להם רישיון מהממשל לתפילות שבת וחג בבית הכנסת. פעילות בית הכנסת והישיבה הקבלית חודשה, והמקום המשיך להיקרא על שמו של רבי חיים בן עטר. בשנים האחרונות לפני  נפילת הרובע בתש"ח ר' מרדכי וינגרטן היה מונה על בית הכנסת. לאחר מלחמת העצמאות נחרב בית הכנסת.
בשנת 1967, לאחר חידוש היישוב היהודי בעיר העתיקה, נפתח בשנית כבית כנסת אשכנזי. במקום פועל כולל בוקר של חסידות קרלין.
על פי המסורת החסידית, רבי פנחס מקוריץ התבטא שאם היה עולה לירושלים, היה נמצא ביום בבית הכנסת של האור החיים ובלילה בקבר רחל.