google/wiki40b huggingface dataset:
גבעת עדה

גִּבְעַת עָדָה היא מושבה במורדות רמות מנשה, מזרחית לבנימינה וצפונית לפרדס חנה. מאז 2003 מהווה המושבה חלק מהמועצה המקומית בנימינה-גבעת עדה.

היסטוריה

גבעת עדה נקראת על שם אדלהייד (עדה) רוטשילד, אשתו של הברון בנימין אדמונד דה רוטשילד. היא הוקמה בשנת 1903 על ידי שמונה משפחות, ארבעה בני משפחת בלנק, אוורבוך, קרופיק וקוניצר. (ה"מוכתר" הראשון של גבעת-עדה היה אבא'לה תשבי, בן שפיה צאצא למקימי שפייה מיכאל ומלכה חמלניצקי ולמקימי פתח תקווה משפחת למפרט).שמה הקודם של המושבה היה מראח, שזה מנוחה בערבית.
היא הוקמה כמושבה חקלאית ועד אמצע שנות ה-90 של המאה ה-20, עת התחילו ההרחבות ותוספות האוכלוסייה המאסיביות, הייתה החקלאות מקור גאווה ואבן יסוד בחיי המושבה. בתחילה, ענפי המשק עיקריים התבססו על פלחה וגידולי בעל. עם הנחת קווי מים בשטחים החקלאיים נכנסו גם גידולי שדה (ירקות כמו מלפפונים, עגבניות, חצילים, גזר וכו'), אולם במהרה גידול ענבי היין התבסס כענף החקלאי העיקרי של חקלאי גבעת עדה, כמו גם מטעי רימון ונשירים אחרים: אפרסק, שקד, משמש ושזיף. מאמצע שנות ה-80 של המאה ה-20, עם ירידת הרווחיות וירידת קרנה של החקלאות בישראל, חל פיחות גם במשקים החקלאיים בגבעת עדה, אך למרות זאת, רבים מבני הוותיקים נאחזים בקרקע ובחקלאות, המהווה עבורם סמל וגורם בעל ערך רגשי ואידאולוגי.
שנים רבות הייתה גבעת-עדה אי-בודד של התיישבות יהודית בלב שטח שנשלט על ידי יישובים ערביים. גבעת-עדה סבלה רבות מפרעות הכנופיות הערביות בתקופת המאורעות, ובעיקר בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20. במאורעות תר"פ נרצח במקום בנימין קרופיק. בכ"ד בסיון ה'תרצ"ח (23 ביוני 1938) נחטפו ונרצחו שלושה נערים מבני המושבה, בני משפחות: אוורבוך, קרופיק ופרנק בעת שהובילו קש בעזרת זוג פרדות בשדות המושבה. גופותיהם נמצאו רק לאחר כשנתיים מושלכות בבור בפאתי הכפר זלפה. ב-10 ביולי 1938 פרץ המון ערבי למושבה והחל לירות. במהומה נהרגו תושבי המושבה נעמי גולדברג, שמעון מרגלית והנוטר יצחק קומורניק. שתי בנותיה של נעמי גולדברג ניצלו מניסיון חטיפה. באותה שנה אף נהרג בן המושבה בהגנת חניתה. בשנת תרצ"ח לבדה איבדה המושבה שבעה מבניה במאורעות.

היישוב כיום

גבעת עדה הוכרזה כמועצה מקומית על שטח שיפוט של 11,000 דונם בשנת 1949. בספטמבר 2003 אוחדה גבעת עדה עם בנימינה לרשות מקומית אחת. באותה עת, היו במושבה 2,600 תושבים (לפי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה).
בשנים האחרונות נמצאת גבעת עדה בתנופה של בנייה. אוכלוסייה חדשה, חלקה הגדול משפחות צעירות, מצטרפת ליישוב ומרחיבה את אזורי המגורים שלו.
בימים אלו וותיקי היישוב מעוניינים לבצע מהלך של פירוד רשויות בעקבות הטענות הרבות על הזנחה של גבעת-עדה לעומת בנימינה.

אתרים ביישוב

בעקבות המאורעות בשנות ה-20 וה-30 בהם נפגעו אנשים מבני היישוב, הקים ועד היישוב מבנה בן שתי קומות שנועד לשמש כבית הביטחון של היישוב וכ"בית העם". במבנה שכנו משרדי הוועד, כיתות בית הספר, חדר נשק ואולם גדול ששימש כבית קולנוע ומקום מפגש לאירועים שונים. על הגג הוקמה עמדת תצפית ואיתות, והמבנה שימש כאתר אימונים לאנשי ההגנה וחיל הנוטרים.
אתר היסטורי נוסף הוא הבאר ששוחזרה בשנות ה-2000 לאחר הפסקת השימוש בה בשנות ה-40, כאשר המושבה חוברה למקורות המים של חברת מקורות. הבאר שימשה את ראשוני המתיישבים כבר משנת 1903. המים הועברו בחביות על גבי עגלות מהבאר למגדל המים ולבריכה שבתוך המושבה. לאחר השחזור הפך המקום לפינת חמד מוצלת על ידי עצי ערבה, ובו גם בוסתן עצי פרי, צמחי תבלין ופינת ישיבה. המקום הפך לאתר תיירותי, ולעיתים נערכים בו אירועים כגון חתונות.
ביישוב יש שבט צופים, שבט גפן, והוא מונה כ-450 חניכים.
אבישי כהן (בסיסט)

ביוגרפיה

כהן גדל ברמת מוצא ובבית זית שעל יד ירושלים עד גיל 6, אז עברה משפחתו לשואבה. הוא התחיל ללמוד פסנתר בגיל 9 אך המיר אותו בגיטרה בס בהשראת הבסיסט המצליח ג'אקו פסטוריוס. לאחר שנתיים בהן ניגן בלהקה צבאית הוא התחיל ללמוד נגינה בקונטרבס עם המאסטרו מיכאל קלינגהופר. כהן נסע לניו יורק בתחילת שנות ה-20 לחייו, ניגן במועדונים והכיר נגנים מהסביבה. לאחר שצ'יק קוריאה שמע את נגינתו וצירפו להרכבו החלה להתפתח יותר הקריירה שלו בג'אז העולמי מודרני.
בשנת 2008 הוציא כהן את האלבום "שעות רגישות", שבו שר לראשונה בעברית. האלבום כלל את הסינגלים "שובי אלי" ו"אהבה חדשה" שכתב והלחין. לצד שירים מקוריים נוספים שכתב כהן, כ"שעות רגישות" ו"צעדי" נכללו באלבום גם פיוטים כ"אזמר בשבחין" של האר"י, "שלום עליכם" ו"דרור יקרא", וכן "אל הציפור" של חיים נחמן ביאליק ו"יד ענוגה" של זלמן שניאור. באלבום התארחו דנה עדיני בשיר "יד ענוגה", דין דין אביב ב"צעדי" ואמו של כהן, אורה, בשיר "Puncha Puncha". בעיבודים ובהפקה המוזיקלית השתתף לני בן בשט.
בשנת 2009 הוציא אלבום בינלאומי נוסף, "Aurora", הכולל שירים בלדינו, אנגלית, עברית וספרדית. האלבום מערב סגנונות מוזיקליים מהתרבות היהודית והישראלית ומג'אז. כלולים בו הסינגלים "Winter Song", "אלפונסינה והים של מרסדס סוסה, וכן "Morenika" המוכר בעברית כ"שחרחורת". עם הוצאת האלבום ערך כהן סיבוב הופעות עולמי, במהלכו ניגן יחד עם שי מאסטרו (פסנתר), איתמר דוארי (תופים), קרן מלכה (קול) ועמוס הופמן (עוד).
בין השנים 2009–2011 כיהן כהן כמנהל האמנותי של פסטיבל הג'אז הבינלאומי באילת הנערך מדי שנה בחודש אוגוסט. 
בשנת 2011 הוציא את האלבום "Seven Seas", שלאחריו ערך סיור שלישייה עם שי מאסטרו ואיתמר דוארי (Doari). דוארי עזב את השלישייה בחודש אפריל 2011 עקב סיבות משפחתיות, ואת מקומו תפס אמיר ברסלר.
ביולי 2011, כשלוש שנים מאז שעשה זאת בפעם האחרונה, הוציא כהן סינגל חדש לרדיו הישראלי בשם "מנגינה קטנה".
בנובמבר 2013 הוציא את האלבום "Almah", שבו כהן הוסיף להרכב הטריו המקובל (ניתאי הרשקוביץ על הפסנתר ועופרי נחמיה על התופים לצד כהן) רביעיית מיתרים לא שגרתית יחד עם אבוב וקרן אנגלית (כינור, שתי ויולות וצ'לו, במקום הפורמט הסטנדרטי של שני כינורות, ויולה וצ'לו. דבר שהקנה, יחד עם השימוש בכלי נשיפה מעץ, צליל עמוק ומלנכולי יותר לאלבום). האלבום כולל קטעים מקוריים של כהן לצד גרסאות כיסוי לשירים ישראליים כגון "שיר ערש נגבי" של משה וילנסקי, "כפל" של נחום היימן ו"קומי ונצא השדה" של י. ל. פרץ. הקטעים באלבום המשלבים אסתטיקה קלאסית יחד עם הסגנון המזוהה עם כהן.
בפברואר 2015 הוציא את אלבומו ה-15, "From Darkness", בהשתתפות הפסנתרן ניתאי הרשקוביץ והמתופף דניאל דור.
ב-2016 שודרה בערוץ מצו הופעה חיה של שלישיית אבישי כהן בליווי התזמורת הפילהרמונית של פריז.
ב-2017 הלחין את הפסקול לסרט "סה לה וי" של צמד הבמאים הצרפתים-יהודים אוליביה נקש ואריק טולדנו.
בנופי פאי

בנופי פאי הוא קינוח אנגלי העשוי בננות, שמנת וטופי המבושל מחלב מרוכז או ריבת חלב. בסיס הפאי אפוי או עשוי קרמבל ביסקוויטים וחמאה. חלק מגרסאות הבנופי מכילות שוקולד, קפה או שניהם גם יחד.
שם הקינוח הוא הלחם בסיסים של המרכיבים העיקריים שלו - בננה וטופי.
המצאת הבנופי פאי מיוחסת לנייג'ל מקנזי ואיאן דאודינג, השף והבעלים של מסעדת "הנזיר הרעב" הממוקמות בג'ווינגטון שבמזרח סאסקס בבריטניה. לטענתם הפאי פותח בשנת 1971, ומושפע ממנה אמריקאית בשם "בלומ'ס קופי טופי פאי". המנה זכתה לפופולריות כה רבה במסעדה עד כי הם "לא יכלו להוריד אותה מהתפריט". המתכון פורסם בספר הבישול של מקנזי שיצא בשנת 1974, והודפס שוב ב-1997.
בשנת 1984 הועלו מספר טענות בארצות הברית לפיהן השילוב של פאי בננה וטופי הוא אמריקאי ולא בריטי. בתגובה הציע מקנזי פרס בגובה 10,000 ליש"ט למי שיפריך את טענתו שהוא ודאודינג הם ממציאי המנה. איש לא הפריך את הטענה. מאז, המילה "בנופי" נקלטה בשפה האנגלית ומשמשת לתיאור כל מנה המשלבת בננה וטופי. מתכון העוגה אומץ על ידי מסעדות רבות ברחבי העולם, בעיקר מסעדות הודיות, והוא נחשב כיום ל"קינוח הודי מסורתי".
ציפי פינס

ביוגרפיה

פינס נולדה בסיביר להורים שברחו מפולין בזמן השואה, ולה אחות צעירה המתגוררת בדרום אפריקה. לפני שנישאו הוריה, אשתו הראשונה של אביה-נספתה באושוויץ, אך אחותה למחצה נשארה בחיים ושמה גניה. ציפי עלתה לישראל בשנת 1949 עם הוריה, ניצולי שואה, וגדלה בכפר סבא. בגיל 18 נישאה לדן פינס, ובגיל 20 סיימה סמינר למורים בבית ברל. מאוחר יותר למדה תיאטרון באוניברסיטת תל אביב, שם סיימה תואר שני בשנת 1974. במחזור שלה למדו בין השאר הלל מיטלפונקט, יונה אליאן וששון גבאי, שלימים הפכו לשותפיה בתחום התיאטרון.
לאחר גירושיה, גידלה לבד את בנם היחיד גיא פינס בתל אביב. בשנת 1978 התקבלה לצוות התיאטרון לילדים ונוער בניהולם של אורנה פורת וגרי בילו. בשנת 1981 מונתה למנהלת תיאטרון באר שבע, בהמלצת בילו.
פינס שימשה כמנהלת תיאטרון באר שבע במשך 12 שנים והרימה תרומה חשובה לפריחתו. משנת 1993 מנהלת את תיאטרון בית ליסין בתל אביב. תחת ניהולה של פינס הפך בית ליסין מתיאטרון הניזון מכספי ההסתדרות לתיאטרון השלישי בגודלו בארץ. ההשקפה האמנותית אותה קבעה לתיאטרון בית ליסין היא טיפול בחומרים מודרניים ועכשוויים, ודגש מיוחד על יצירות ישראליות, ובכך נהפכה לדמות מפתח בתיאטרון הישראלי.
בשנת 2007 התארחה כשופטת בתוכנית "כוכב נולד 5". בשנת 2008 שפטה בתוכנית "גריז", ששודרה בערוץ 2 ("רשת") הבוחרת את השחקנים לתפקידים של דני זוקו וסנדי להפקת המחזמר העולה בישראל.
בשנים האחרונות ביימה פינס את ההצגות "המלאך" מאת אפרים סידון, "רוחל'ה מתחתנת" מאת סביון ליברכט, "אלה גרוסמן" מאת דפנה אנגל-מחרז ו"האורחת" מאת סביון ליברכט. ב-2018 לקחה חלק בתוכנית "אף פעם לא מאוחר" ברשת 13.
פינס נישאה בשנית לעמוס פרושן, רואה חשבון במקצועו. השניים מתגוררים בתל אביב.

תארים

בשנת 1995 זכתה פינס באות יקירת באר שבע, ובדצמבר 2008 היא קיבלה תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בן-גוריון.
מרטין קיאון

קריירת מועדונים

קיאון שיחק בעמדת הבלם המרכזי, והחל את דרכו בקבוצות נוער מקומיות באוקספורד. הוא חתם עם ארסנל על חוזה נוער ב-1980, אך ערך את הופעת הבכורה שלו כמקצוען ב-1984, בעת שהיה מושאל לברייטון אנד הוב אלביון. קיאון שב לארסנל לאחר 22 משחקים, אך ב-1985 הועבר לאסטון וילה לפי החלטתו של המאמן ג'ורג' גרהאם. קיאון שיחק באסטון וילה במשך שלוש עונות, ובקיץ 1989 עבר לאברטון.
קיאון חזר לארסנל בפברואר 1993 תמורת שני מיליון לירות שטרלינג. הוא התחרה עם סטיב בולד על המקום השני במרכז ההגנה לצידו של טוני אדמס. קיאון לא הרבה לשחק בעונת הדאבל של גביע הליגה וגביע ה-FA ב-1993, אך עלה כמחליף בניצחון של ארסנל על פארמה בגמר גביע המחזיקות בשנה שלאחר מכן. בסופו של דבר קיאון הצליח להפוך לשחקן הרכב קבוע בסגל של ארסן ונגר, והיה חלק חשוב בזכיית ארסנל בדאבלים ב-1998 וב-2002. קיאון סבל ממספר פציעות ומתחרות על המקום בהרכב עם מתיו אפסון, אך הצליח להתגבר על כל אלה ולזכות עם ארסנל בדאבל ב-2002. לאחר תום העונה הוחתם בארסנל הבלם פסקל סייגן שהתחרה עם קיאון על חולצת ההרכב הראשון, וכתוצאה מכך הוא השתתף רק ב-24 משחקים בעונת 2002/2003.
קיאון שיחק בארסנל עד 2004, וזכה עם המועדון באליפות פרמייר ליג נוספת, לפני ששוחרר בהעברה חופשית. הוא חתם בלסטר סיטי, אך עזב תוך פחות משישה חודשים וחתם ברדינג בינואר 2005 על חוזה שיהיה בתוקף עד לסיום העונה. לאחר מכן הוא פרש ממשחק פעיל. בעונתו האחרונה של קיאון בארסנל המועדון לא הפסיד באף משחק.
קיאון הצטרף לצוות האימון של ניוברי באוגוסט 2005, אך כיום הוא עובד בצוות של ארסנל. קיאון זכה למחמאות ממאמן ארסנל לשעבר טרי ניל, שטען כי הוא אחת מדמויות המפתח מאחורי חוליית ההגנה המוצלחת של ארסנל שלא ספגה ולו שער אחת במהלך עשרה משחקים רצופים בעונת 2005/2006 של ליגת האלופות.
בעונת 2007/2008 קיאון עבד במשרה חלקית כמאמן קבוצת הכדורגל של אוניברסיטת אוקספורד.
בעונת 2012-2013, הסכים קיאון לחזור מפרישה ולשחק במועדון החובבים האנגלי, אף. סי. וומבלי.

קריירה בינלאומית

קיאון שיחק עבור הנבחרות האנגליות עד גיל 16 ועד גיל 18. משחקו הראשון במדי נבחרת אנגליה הבוגרת היה נגד נבחרת צרפת ב-1992. כיוון שמארק רייט נפצע הוא זומן לסגל הנבחרת לקראת יורו 1992, ושיחק בכל שלושת המשחקים של אנגליה.
טרי ונבלס, שהחליף את גרהאם טיילור בתפקיד מאמן הנבחרת, התעלם מקיאון כליל ולא זימן אותו למשחקים. קיאון זומן מחדש על ידי גלן הודל ב-1997, והיה בסגל (מבלי לשחק) למונדיאל 1998. קיאון הפך לשחקן הרכב קבוע אצל קווין קיגן (ואף היה הקפטן במשחק נגד נבחרת פינלנד), ושיחק בשני משחקים של אנגליה ביורו 2000. גילו של קיאון החל לתת את אותותיו כאשר סוון-גוראן אריקסון החל לאמן את אנגליה, אף למרות זאת הוא היה בסגל הנבחרת האנגלית למונדיאל 2002 (גם כן לא שיחק). בסך הכל הוא השתתף במדי הנבחרת ב-43 משחקים, והבקיע בהם שני שערים.
בנימין זרעוני

שנותיו הראשונות

זרעוני נולד בסוסנוביץ שבדרום-מערב פולין כצעיר במשפחה מרובת ילדים. ב-1925 עלו הוא ובני משפחתו ארצה בעקבות שלושת אחיו הגדולים. הוא למד בתיכון בתל אביב אצל מרדכי רזיאל, אביו של דוד רזיאל, לימים מפקד האצ"ל. ב-1930 התייתם משני הוריו. בתחילת שנות השלושים הצטרף כנער לברית הבריונים, שקמה בעקבות פרעות תרפ"ט, ונעצר על ידי הבריטים יחד עם אב"א אחימאיר בהפגנה נגד סגן שר המושבות הבריטי, שילס.

שירותו באצ"ל

עם סיום לימודיו בתיכון הצטרף לאצ"ל (תחת הכינוי המחתרתי אבנר), והוביל כמה מפעולות התגמול שביצע הארגון בתל אביב בעקבות הפרעות. לאחר מכן השתתף בקורס מפקדים בשוני ושירת כסגנו של חנוך קלעי בחיפה. בפרוץ מאורעות 36 פעל זרעוני בתל אביב, וב-1938 קודם בדרגה והיה למפקד האצ"ל בחיפה, תפקיד שמילא בתקופת פעולות התגמול בשוק הערבי.
ב-3 באוגוסט 1939 מונה למפקד האצ"ל בירושלים. יומיים לאחר מכן נעצר על ידי הבריטים בעקבות פעולה, נחקר בעינויים קשים, אך לא חשף מידע (הקצין הבריטי האחראי, ראלף קרנס, חוסל ב-26 באוגוסט אותה שנה). ב-11 באוגוסט הצליח לברוח מהכלא הבריטי שבמרכז הבולשת בירושלים, ובפקודת אברהם שטרן (יאיר) הוברח על ידי אפרים אילין לבית אחותו בתל אביב, שם החלים מפצעיו במשך חודש ומחצה. מאז הבריחה היה זרעוני במחתרת ושרד בזכות הגנת חבריו.
ב-19 במאי 1939 נעצר מפקד האצ"ל דוד רזיאל, והוחלף על ידי חנוך קלעי. שלושה חודשים מאוחר יותר, בגל מעצרים נרחב, נעצר אף קלעי והוחלף בפועל על ידי זרעוני, ששימש כמפקד הארגון במשך חודשיים. ב-20 באוקטובר שוחרר רזיאל, חזר להנהגת הארגון והחליט על הפסקת הפעילות נגד הבריטים למשך תקופת מלחמת העולם השנייה. זרעוני ואחרים, ובהם אברהם שטרן (יאיר), חלקו על החלטה זו בגלוי, ונוצר הפילוג שבעקבותיו הוקם ארגון האצ"ל בישראל, לימים הלח"י. בעקבות פרישתו של זרעוני ללח"י, איבד את תמיכת חבריו באצ"ל.

בלח"י ובחזרה באצ"ל

זרעוני, שהיה קצין המבצעים הראשון של הלח"י, הזהיר את שטרן כי התנהלותו תביא למותו; הוא האמין כי על שטרן לכתוב שירים ולשמש כמנהיגהּ הרוחני של התנועה – וכי את המעשים עליו להשאיר לאנשי המעשה, כדוגמתו וכדוגמת קלעי. בסוף 1941 עזבו זרעוני וקלעי את הלח"י אך לא חזרו לאצ"ל. בינואר 1942 פרסמה המשטרה הבריטית את תמונותיהם של ראשי הלח"י בעיתונות ובלוחות המודעות בצירוף הבטחה לפרס כספי גבוה למי שיביא ללכידתם. בפברואר 1942 הסגירו קלעי וזרעוני את עצמם למשטרה. על הסיבות שהביאות להחלטתם זו כתב יהודה לפידות: "יש לזכור שמאחוריהם לא עמד שום ארגון שיכול היה לעזור להם להסתתר והם הרגישו כחיות נרדפות". על פי סיכום מוקדם, השניים לא נחקרו ולא הועמדו למשפט, אלא הועברו ישירות למחנה מעצר. זרעוני שהה בכלא מזרע ובכלא עכו, עד שנשלח יחד עם 250 מראשי האצ"ל והלח"י לאריתריאה. 
בהיותו באריתראה, חזר האצ"ל להילחם בבריטים, ואז כתב זרעוני למנחם בגין והודיע כי הוא חוזר לאצ"ל. הוא ברח מהכלא פעמיים, אך לא הצליח להימלט מאתיופיה ולהגיע ארצה. בשתי בריחותיו עזר לו יהודי מהקהילה התימנית שבאסמרה, בשם חיים גמליאל, שהחביא את זרעוני וחבריו שברחו, דאג להם למפות, מצפנים, תעודות מזויפות ועוד. ביוני 1948 שוחרר זרעוני, התגייס לצה"ל ולחם במלחמת העצמאות במסגרת חטיבת כרמלי.

לאחר השירות הצבאי

ב-1951 התחתן עם גולדה גיטלר, עולה חדשה ממקסיקו. לזוג נולדו חמישה ילדים. זרעוני הקים מפעל לייצור מוצרי חשמל – בית החרושת ציתור. התגורר 57 שנים בשכונת צהלה בתל אביב.
ב-1981 ניסה לאחד את תנועות הימין התחיה, נאמני ארץ ישראל ועצמאות, אך נכשל.
בשנת 1992 יצא לאור ספרו האוטוביוגרפי "גאון ונדיב ואכזר", בהוצאת מלוא. שם הספר לקוח מתוך מילות שירו של זאב ז'בוטינסקי, "שיר ביתר" (1932).
לוקסור (מלון)

היסטוריה

אבן הפינה ללוקסור הונחה ב-1992 והמלון נפתח רשמית לאחר 18 חודשים ב-15 באוקטובר 1993, לעיני 10,000 איש. בזמן הפתיחה, הפירמידה, שעלות בנייתה עלתה 375 מיליון דולר, הייתה הבניין הגבוה ביותר בסטריפ, והכיל 2,526 חדרים וקזינו בשטח 9,300 מ"ר. 
תיאטרון ושני מגדלי מלון הכוללים 2,000 חדרים נוספים נוספו ב-1998 בעלות של 675 מיליון דולר. כשהאתר נפתח, הוא כלל את סיור נהר הנילוס, שהיה שיט לאורך נהר שלקח אורחים לחלקים שונים בפירמידה, עבר דרך יצירות אמנות שונות והקיף את הקזינו. הקזינו כלל גם מוזיאון ואת קבר תות ענח' אמון, העתק של קברו כפי שנמצא בעמק המלכים סמוך ללוקסור, מצרים. 
ביולי 2007, חברת MGM, שהמלון בבעלותה, הודיעה כי היא מתכוונת לעשות שיפוץ גדול למלון בהשקעה של 300 מיליון דולר, ולחדש 80% מהשטח הציבורי של המלון, כולל החלפה של רוב התמה המצרית במסעדות, לאונג'ים ומועדונים מודרניים המיועדים לקהל הבוגר.

תכנון

המלון תוכנן על ידי האדריכל וולדון סימפסון ומעצב הפנים צ'ארלס סילברמן, וקיבל הערכה בתור אחד המלונות המזוהים ביותר בסטריפ בזכות עיצובו הייחודי. החלק המרכזי של המלון הוא מבנה דמוי פירמידה בן 30 קומות בגובה 111 מטר. חדרי האורחים ממוקמים בחלק החיצוני של קירות הפירמידה, וניתן להגיע אליהם על ידי מעליות מיוחדות הנעות בזווית של 39 מעלות. המלון מכיל גם אטריום בנפח 820,000 ממ"ק, שהיה האטריום הפתוח הגדול בעולם כשנפתח בשנת 1993. המלון מסומן על ידי אובליסק בגובה 43 מטר ושחזור של הספינקס הגדול של גיזה בגובה 34 מטר. קצה הפירמידה מכיל זרקור מובנה המכוון ישירות כלפי מעלה ונחשב כזרקור החזק בעולם בעל עוצמה של 42.3 מיליארד נרות. בלילה בהיר ניתן לראות את קרן הזרקור ממרחק של עד 400 ק"מ ממטוס בגובה שיוט, וניתן לראותה בבירור גם מהחלל.
יאמאנאשי (מחוז)

גאוגרפיה

מחוז יאמאנאשי גובל במזרחו במטרופולין טוקיו ובמחוז קנאגווה (שבירתו יוקוהמה). בדרום הוא גובל במחוז שיזואוקה, במערב במחוז נאגנו ובצפון במחוז סאיטאמה.
בירת המחוז, קופו (כ-198 אלף תושבים) נמצאת בבקעה רחבה המוקפת הרים. רכס ההרים המרכזי במחוז הוא הרי אקאישי שמהווים את הרכס הדרומי באלפים היפניים ומגיעים לגבהים של 2,000-3,000 מטר. הר פוג'י (שגובהו 3,776 מטר) יוצר אפקט של צל גשם ועל כן, רמת המשקעים באזור נמוכה יחסית לגובהו ולמיקומו, כ-818 מ"מ ממוצע לשנה. כ-78% משטח המחוז מיוער ובכלל זה, שטחם של שלושה פרקים לאומיים.
אשנ"ב

אשנ"ב - אנשים למען שימוש נבון באינטרנט ע"ש ערן אדרת היא עמותה שהוקמה בישראל בשנת 1999 במטרה להגביר את מודעות הציבור להשפעות החיוביות והשליליות שיש לשימוש ברשת האינטרנט על החברה ועל ערכיה.
עמותת אשנ"ב מבקשת לתרום להעלאת המודעות לבעייתיות שיש באינטרנט חסר הכללים, לעודד קבלת אחריות על השימוש בו ולסייע ביצירת קהילת אינטרנט אחראית. על פי תפישת העמותה, שימוש נבון ונאות באינטרנט יושג באמצעות הסכמות, ולא באמצעות אכיפה. לאור תפישה זו מאמינה העמותה כי השגת המטרה כרוכה בתהליך של חינוך במובן הרחב של המילה.

היסטוריה

עמותת אשנ"ב הוקמה ביוזמתו של ד"ר אבשלום אדרת להנצחת בנו ערן אדרת, שבזמן שירותו הצבאי נקלע למצוקה נפשית והתאבד בשנת 1997. בדיעבד גילה אביו כי במהלך התקופה שקדמה להתאבדות שוחח ערן בפורומים ובצ'אטים עם אנשים שהפגינו אטימות בכך שעודדוהו לשים קץ לחייו ואף הדריכוהו כיצד לעשות זאת.
בעקבות הגילוי החליט ד"ר אדרת לפעול כדי "שהציבור ידע על הסכנות, הפיתויים והרוע הקיימים ברשת וזאת כדי שאנשים יהיו זהירים בעת גלישתם, יגנו על ילדיהם ויכוונו אותם לפעילות חיובית ובעיקר בטוחה באינטרנט, וכדי שאנשים הנמצאים במצוקה ומחפשים סיוע ברשת יגיעו למי שיתמוך בהם, ולא למי שידרדר אותם לתהום."
חוק ארוחה יומית לתלמיד

חוק ארוחה יומית לתלמיד, ה'תשס"ה-2005 מסדיר הפעלת מפעל הזנה במוסדות חינוך עבור תלמידים בגני חובה ובבתי ספר יסודיים שלומדים יום ארוך. החוק אושר בכנסת השש עשרה ב-27 בדצמבר 2004.

עיקרי החוק

לפי החוק, הזכאים לארוחה יומית הם תלמידים הלומדים בגן ילדים או בבית ספר יסודי, ובנוסף לומדים במוסדות החינוך בהם מתקיים שבוע לימודים בן 41 שעות לימוד לפחות, או בימים שבהם מתקיימים במוסד החינוך שמונה שעות לימוד לפחות ביום. ההסדר חל גם על מוסדות חינוך בהם מיושמת תוכנית "אופק חדש".
החוק קובע שהרשות המקומית שבתחומה נמצא גן הילדים או בית הספר היא זו שאחראית לספק את הארוחה היומית. אך בימי לימוד מקוצרים, כלומר עד השעה 13:30, התלמידים לא יהיו זכאים להזנה.
תלמיד שנעדר ממוסד החינוך אינו זכאי לקבל ארוחה. כמו כן, ישנו איסור על הוצאת מזון משטח בית הספר.
הרשויות המקומיות רשאיות לגבות מההורים ולחייב אותם לשלם לצורך השתתפות במימון הארוחות. סכום ההשתתפות של ההורים נקבע על ידי ועדת החינוך של הכנסת, והוא יחסי בהתאם להכנסתם החודשית. תלמידים אשר מצבם הכלכלי אינו מאפשר השתתפות בתשלום הארוחות יהיו זכאים לקבל ארוחות יומיות ללא תשלום.
הורה שמעוניין לוותר על הארוחה עבור ילדו חייב למלא טופס הצהרת הורים שאינם מעוניינים בהזנת ילדם ולמסרו להנהלת המוסד החינוכי.
תפריט הארוחה היומית נקבע מדי חודש על ידי תזונאית תוכנית ההזנה, בהתאם להנחיות משרד הבריאות. במקרים של בעיות או קשיים או אי-שביעות רצון מהמזון המסופק, החוק מציע ליצור קשר עם בית הספר אשר יפנה לנציג ההזנה או לנציג הרשות המקומית. החוק אוסר לפנות ישירות לספק המזון.

תפריט הארוחה והציוד הנלווה

לפי החוק, תפריט הארוחה חייב לכלול מנה עיקרית בשרית, תוספת פחמימה, ירקות מבושלים/קטניות, ירקות טריים, לחם ופרי.
בנוסף לארוחה, כל תלמיד יקבל ביחד עם הארוחה: מצעית להנחה על השולחן, מפית מנייר סופג דו-שכבתי, סכו"ם אישי חד-פעמי מפלסטיק קשיח.
ישנה אפשרות לקבל מנה צמחונית במקום המנה הבשרית, ולשם כך יש למלא שני הטפסים: טופס בקשת הורים לאספקת מנה צמחונית וטופס אישור בקשה למנה צמחונית.

אלרגנים

אם ידוע על רגישות או אלרגיה של תלמיד למזון, המצריך אספקת מנות מזון מיוחדות, על ההורה להביא למנהל מוסד החינוך אישור רפואי שבו מפורטות הרגישויות או האלרגיות וחומרתם. לאחר מכן, עליו להעביר למנהל מוסד החינוך מכתב בקשה לקבלת מנות מיוחדות.
דן גבע

דן גבע (נולד ב-1964) הוא במאי וצלם קולנוע תיעודי.

ביוגרפיה

דן גבע נולד בשנת 1964 בחיפה. בוגר בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה בהצטיינות יתרה. לאחר לימודו בסם שפיגל למד גבע במסלול הבינתחומי באוניברסיטאות תל אביב והוא בעל תואר דוקטור לפילוסופיה מאוניברסיטאות ת"א.
גבע ביים, צילם, כתב והפיק בשיתוף אשתו נואית גבע, סרטי תעודה שזכו בפרסים והוקרנו בעשרות פסטיבלים ברחבי העולם. סרטו "תחשוב פופקורן" (2004), עיבוד מודרני לסרט "האיש עם מצלמת הקולנוע" של הבמאי הרוסי דג'יגה ורטוב היה מועמד לפרס אופיר בקטגוריית הסרט התיעודי הטוב ביותר. סרטו "צד רביעי למטבע" (2006) היה מחווה לסרט "צד שלישי למטבע" (מסה קולנועית פילוסופית על מדינת ישראל בת ה-12) של הבמאי הצרפתי כריס מרקר. בנוסף ביים גבע פרקים בסדרה "תקומה" עבור הטלוויזיה הישראלית, ואת הסדרה התיעודית "23 דברים שצריכים לעבור" עבור רשת, ערוץ 2. בשנת 2005 נערכה רטרוספקטיבה של סרטיו בחמישה סינמטקים ברחבי הארץ.
גבע מלמד קולנוע תיעודי בית הספר לקולנוע שבמדרשה לאומנות בבית ברל ובעבר לימד בקולג' מרילנד לאמנויות ואוניברסיטת ג'ונס הופקינס בארצות הברית.
נפתלי פרנקל

נפתלי ארונוביץ' פרנקל (ברוסית: Нафталий Аронович Френкель,‏ 1883, חיפה - 1960, מוסקבה) היה איש עסקים רוסי-יהודי וחבר במשטרה הסובייטית החשאית. פרנקל נודע בתור האחראי על העבודה בגולאגים, החל ממחנה העבודה באיי סולובצקי שנחשב לגולאג הראשון ברוסיה.

שורשיו

שורשיו של נפתלי פרנקל אינם ודאיים. אלכסנדר סולז'ניצין כינה אותו "יהודי טורקי יליד קונסטנטינופול". בספר אחר הוא הוזכר בתור "תעשיין הונגרי" ואילו מקור אחר טוען שפרנקל נולד באודסה. לעומתם, מקורות אחרים טוענים שהוא יליד אוסטריה או ארץ ישראל. לפי רישומי המאסר שלו הוא נולד בחיפה, אז תחת שליטת האימפריה העות'מאנית. מחיפה עשה את דרכו (ייתכן דרך אודסה וייתכן דרך האימפריה האוסטרו-הונגרית) לעבר ברית המועצות ותיאר את עצמו בתור "סוחר". לפי קומוניסט פיני בשם ארבו טאומינן פרנקל הוא צאצא של משפחה פינית-שוודית והוא דיבר שוודית.

מעצרו

בשנת 1923 נעצר בגין "מעבר לא חוקי של גבולות", אישום שהוצמד למבריחי סחורות וכן לסוחרים שהיו מוצלחים מדי בעבור המשטר הסובייטי. הוא נידון לעשר שנים של עבודת פרך באיי סולובצקי, איים אלו באזור הים הלבן נחשבים לגולאג הראשון בהיסטוריה. בנוסף איים אלו כונו בפני המשטר "מחנות צפוניים למטרות מיוחדות" וברוסית Severnye lagerya osobogo naznacheniya או בראשי תיבות SLON. פירוש המילה סלון (slon) ברוסית הוא פיל, שם זה הוצמד לגולאג במטרה ליצור אירוניה והפחדה.

אסיר

בפרק זמן קצר מהרגיל הוא נהפך מאסיר פשוט לאחראי בגולאג, הודות לעצתו למנהלי המחנה שיגמלו לאסירים שעובדים קשה יותר במזון רב יותר, הצעה שנודעה בתור "סולם הזנה". לא ברור במדויק כיצד פרנקל הצליח להפוך את עצמו מאסיר לאחראי במחנה. לפי הסיפורים הוא נכנס למחנה והיה מזועזע מהניהול הכושל שלו, הוא החליט לכתוב מכתב למנהלי הגולאג ובו שטח את כל מה שהיה פסול בעיניו מבחינת ניהול המשאבים (הן האסירים והן חומרי הגלם). את המכתב הוא הניח בתיבת התלונות של האסירים ומשם המסמך הגיע לידי גנריך יגודה, בירוקרט במשטרה החשאית ולימים מפקד הצ'קה. נאמר שיגודה דרש לפגוש את כותב המכתב מיידית. פרנקל עצמו סיפר שהוא נלקח למוסקבה כדי לדון ברעיונותיו עם יוסיף סטלין ולזר קגנוביץ', אחד מנאמניו של סטלין. שוב, האמת לוטה בערפל, שכן נמצאו רישומים שפרנקל נפגש עם סטלין בשנות השלושים וקיבל הגנה מפני הטיהורים הגדולים, אך מנגד לא נמצאו עדויות לכך שנפגשו בשנות העשרים.
מה שידוע בוודאות הוא שפרנקל קודם מדרגה של אסיר לשומר בגולאג תוך זמן קצר באופן מפתיע, אפילו בהשוואה לסטנדרטים של סלון. כבר בנובמבר 1924, כשעוד היה אסיר במחנה במשך פחות משנה, מפקדי המחנה ביקשו לסיים את עונשו ובקשתם נענתה בשנת 1927. נכתב עליו:
"במחנה הוא התגלה בתור פועל כה מוכשר עד כדי כך שזכה לאמון הנהלת הסלון, הוא אחד מהפועלים הנדירים והאחראיים"
וולוטה

ווֹלוּטה (יש המתרגמים לעברית "לוליין") היא מוטיב קישוטי דמוי ספירלה הנפוץ באדריכלות קלאסית ובסגנונות אדריכלות ועיצוב שונים. המונח עצמו קשור לכותרת העמוד האיוני אך וולוטה הייתה אלמנט קישוטי בעמודים עתיקים יותר ומאפיינת עיצובים שונים נוספים.
מקור השם הוא במילה הלטינית "voluta" שפירושו "מגילה" וזאת משום צורתו ה"מגולגלת" של הקישוט. העיצוב שמקורו בכותרות עמודים, תוכנן לתת תחושה של עמוד המחזיק בעדינות את העומס מעליו ומתגלגל נוכח המשקל. יש גם הרואים בו דמיון לקרניים של טלה. כותרות בעלות וולוטות היו קיימות בארמונות ומקדשים חיתים והיו נפוצים בסגנונות בנייה קדומים של הסהר הפורה. אדריכלות יוון העתיקה זיקקה את סגנון הכותרת והגדירה את מידותיה ויחסי הרכיבים בה מעובי התבליט ועד רדיוס הספירלה. הסדר האיוני, שמקורו באיוניה, השתמש בזוג וולוטות בכותרות ומאוחר יותר הסדר המשולב כלל ארבע וולוטות המשולבות בתבליטי עלים בסגנון קורינתי.
מלבד מופע בכותרות עמודים, וולוטות בסדרי גודל אחרים קיימים גם במבנים רבים כאלמנטים קישוטיים בגג ובסיומת של מעקות או פתחים. האלמנט נפוץ בעיקר באדריכלות הבארוק ובאופן כמעט מוגזם בסגנון הרוקוקו שאת שמו קיבל על שם צורות דמויות הקונכיות המאפיינות אותו.
הוולוטות סיפקו השראה גם לעיצובים של רהיטים שונים ואף כלי נגינה כסיומת אסתטית של חלקים שונים באובייקט. בעיצוב המונח אינו נקרא וולוטה אלא קיימים שמות אחרים (כגון "צמרת" לכלי מיתר) אך מקורו הוא בוולוטות האדריכליות.