google/wiki40b huggingface dataset:
וזר (גרמניה)

אטימולוגיה

לשני הנהרות וזר וורה אותו מקור לשוני. ההבדל נובע מהגבול הלשוני שבין גרמנית עליונה לגרמנית תחתית אשר עבר באזור האנוברש מונדן. 
השם וזר מקביל לשמות של נהרות אחרים כגון נהר וור באנגליה ונהר הוויסלה בפולין. מקור המילים נובע מהשורש וייס (weis) - לזרום.
דאב אינקורפורשיין

דאב אינקורפורשיין (dub inc,dub incorporation) היא להקת רגאיי צרפתית שמנגנת רגאיי-דנסהול ודאב. הוקמה בשנת 1997 בעיר סנט אטיין שבצרפת. מוזיקת הלהקה מושפעת מסגנונות שונים, בכללם מוזיקה ערבית בשל העובדה שחלק מחבריה הם בני מהגרים. ללהקה 4 אלבומים והיא הופיעה ברחבי אירופה.
חבורה פולי-ציקלית

במתמטיקה, חבורה פולי-ציקלית היא חבורה שיש לה סדרה תת-נורמלית עם מנות ציקליות. אלו הן בדיוק החבורות הפתירות המקיימות את תנאי השרשרת העולה על תת-חבורות.
ההגדרה מציעה פרמטר של אורך לחבורות פולי-ציקליות. חבורות פולי-ציקליות מאורך 1 הן ציקליות. חבורה פולי-ציקלית מאורך 2 היא מטא-ציקליות (כלומר הרחבה של חבורה ציקלית בחבורה ציקלית). ראו גם "אינדקס הירש", להלן.
כל חבורה נילפוטנטית נוצרת סופית (ובפרט כל חבורה אבלית נוצרת סופית) היא פולי-ציקלית. כל חבורה פתירה סופית היא פולי-ציקלית. לכל חבורה פולי-ציקלית יש ייצוג סופי.
אנטולי מלצב הוכיח שכל תת-חבורה פתירה של  היא פולי-ציקלית; Auslander ו-Swan הוכיחו שגם ההפך נכון: כל חבורה פולי-ציקלית (ואפילו ההולומורף של חבורה פולי-ציקלית) אפשר לשכן בחבורת המטריצות מעל השלמים.

חבורה פולי-ציקלית למעשה

חבורה שיש לה תת-חבורה פולי-ציקלית מאינדקס סופי נקראת פולי-ציקלית למעשה (virtually polycyclic). לחבורה כזו יש תת-חבורה פולי-ציקלית נורמלית, ולכן היא מהווה הרחבה של חבורה סופית בחבורה פולי-ציקלית. חבורות כאלה מקיימות את תנאי השרשרת העולה על תת-חבורות, והן מוצגות סופית.
אינדקס הירש של חבורה פולי-ציקלית הוא מספר הגורמים האינסופיים בסדרה הנורמלית שגורמיה ציקליים. לכל התת-חבורות הפולי-ציקליות מאינדקס סופי של חבורה G יש אותו אינדקס הירש.
למרות שחבורה פולי-ציקלית למעשה אינה בהכרח פתירה, הירש הוכיח שלחבורות כאלה יש סדרה נורמלית סופית שכל המרכיבים שלה סופיים או ציקליים.
חבורות פולי-ציקליות למעשה הן residually finite. יתרה מזו, הירש הוכיח (1946) שאם כל המנות הסופיות של חבורה כזו הן נילפוטנטיות, אז היא נילפוטנטית בעצמה. ההשלמה הפרו-סופית של חבורה פולי-ציקלית למעשה, קובעת את החבורה עד כדי מספר סופי של מחלקות איזומורפיזם (Grunewald–Pickel–Segal, 1980).
לחבורות פולי-ציקליות למעשה יש חשיבות מיוחדת בתורת המבנה של אלגברות חבורה. אלו הן הדוגמאות היחידות שאלגברת החבורה שלהן הוא חוג נותרי או בעל ממד אינג'קטיבי סופי.
נחל קרסנט (אנטארקטיקה)

מקור השם

דיאן מקנייט, הידרולוגית של הסקר הגאולוגי של ארצות הברית, הציעה לתת לנחל את שמו - על שם הקרחון שהוא מוצא הנחל. 
הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים, והוועד הגאוגרפי של ניו זילנד אישרו את השם בשנת 1994.
ברקת (מושב)

היסטוריה

המושב נוסד בשנת 1952 בידי חברי "הפועל המזרחי" יוצאי העיר חבאן, שבדרום-מזרח תימן. 
תחילה נקרא המושב "כפר חלוצים" וכן "טירת יהודה ב'", אך השם שנבחר לבסוף היה ברקת. שם זה מציין את שמה של אחת מאבני החושן, שכן המושב נבנה כחלק מהקמתם של שני יישובים סמוכים - נופך ואחלמה (כיום - בית עריף) - שאף הם שמות אבנים מהחושן. את הסדרה המשיך היישוב שוהם הסמוך, שאף הוא נושא את שמה של אחת מאבני החושן, ומערך רחובותיו רומז לצורת החושן.

פרויקט איירפורט סיטי

ביוני 1992 התקשר המושב עם חברת קש"ת - קריית שדה התעופה בע"מ (היום חברת איירפורט סיטי  בע"מ) בהסכם לתכנון, לפיתוח ולבנייה על קרקעות של המושב, שיעודו בעת ההתקשרות לצרכים חקלאיים. לאחר שינוי הייעוד של הקרקעות הוחל בהקמת פרויקט האיירפורט סיטי באפריל 1997, ובשנת 2001 החל אכלוס הפרויקט.
פארק העסקים איירפורט סיטי מאכלס חטיבת קרקע בשטח של כ-757 אלף מ"ר ומיועד לשימושים שונים: משרדים, היי-טק, מלונאות, מסחר ומבנים לוגיסטיים ,בשטח כולל של כ-404 אלף מ"ר.הוא הוקם על פי הסכם קומבינציה בין קש"ת למושב ברקת, לפיו אחראית החברה להקמת הפרויקט ותפעולו השוטף. ברקת זכאית לקבל שני בנייני משרדים, ארבעה בניינים לוגיסטיים ו-7% מהכנסות השטחים המסחריים ושטחי המלונאות.
במשך שנים רבות התנהלה בוררות בין המושב לחברת איירפורט סיטי. לטענת המושב הוא היה זכאי לתמורה כספית נוספת מאירפורט סיטי בגין יתרת הזכויות המגיעות לו בפרויקט.

אזור תעשייה יהלום

סמוך לכניסה למושב נחנך בשנת 2006 פארק לוגיסטי שהושכר לחברת "סולתם רדד".
טומס לייטרסדורף

טומס (טומי) לייטרסדורף (נולד בשנת 1937) הוא אדריכל ומתכנן ערים ישראלי.

ביוגרפיה

נולד בישראל לאדריכל אנדריי לייטרסדורף ולאופנאית אדולפינה (פיני) לייטרסדורף.
בשנות ה-60 ולאחר שנשא לאשה את בת משפחת מאייר (מבעלי מגדל שלום), החל לייטרסדורף לעבוד בחו"ל בפרויקטים של תכנון עירוני בערים שונות בהזמנת משפחת מאייר, בין השאר בפלורידה ובחוף השנהב, שם תכנן את הכפלת שטחה של עיר הבירה אבידג'אן. בשנות ה-70 חזר לישראל, פתח משרד בתל אביב ומאז הוא עובד במגוון של פרויקטים. בשנות ה-80 תכנן משרדו תוכניות מתאר ומבנים רבים בהתנחלויות.

משפחתו

היה נשוי לרינה מאיר, בתו של משה מאיר, מקים מגדל שלום. בנם הוא האדריכל ואיש העסקים יונתן לייטרסדורף, הנשוי לרונית רפאל. בתם היא אנדריאה (דושי) לייטרסדורף, הנשואה לאנחל בונני, בעלת מתחם "דלאל" בנווה צדק. הוא נשוי בשנית לגיל, ולהם בן.
אחיו הם פרופ' ערן לייטרסדורף, דקאן הפקולטה לרפואה של האוניברסיטה העברית, ואיש העסקים גיורא לייטרסדורף.
יחסי ארצות הברית–מלטה

היסטוריה

מלטה וארצות הברית הקימו יחסים דיפלומטיים מלאים עם עצמאותה של מלטה ב-1964; היחסים הכלליים בין המדינות חיוביים. ארצות הברית תומכת במסע הפרסום של מלטה על מנת למשוך השקעות פרטיות, וכמה חברות הפועלות במלטה כבר בעלות השקעה פרטית מארצות הברית. אלה כוללים, בין היתר, בתי מלון מרכזיים, מתקני ייצור ותיקון, ומשרדים מסוימים המספקים שירותים מקומיים ואזוריים.
מלטה נמצאת ברשימת תוכנית ויתור הויזה בארצות הברית. אזרחים מלטזים המחזיקים בדרכון ביומטרי מלטזי אינם דורשים אשרת כניסה על מנת להיכנס לשטח ארצות הברית.
פרס דקל הזהב

היסטוריה

מראשיתו של פסטיבל הסרטים הבינלאומי בקאן בשנת 1939 ועד לשנת 1954 היה חבר השופטים של הפסטיבל מעניק לסרט הטוב ביותר את "הפרס הגדול של פסטיבל הסרטים הבינלאומי" (Grand Prix du Festival International du Film). פסלון הפרס התחלף מדי שנה. בסוף 1954 חבר הנאמנים של הפסטיבל הזמין כמה צורפים להגיש הצעות לדגמים של פרס בצורת דקל, כמחווה לסמל העיר קאן. בדגם הנבחר המקורי שיצר הצורף לוסיאן לאזון (Lucienne Lazon) ענף משופע של דקל בצורת לב ניצב על גבי כן מעוצב מטרקוטה של האמן סבסטיאן. דקל הזהב הראשון הוענק לדלברט מאן בשנת 1955 על סרטו מארטי ושימש כפרס החשוב ביותר בפסטיבל עד לשנת 1964.
בין 1964 ל-1974 הופסקה הענקת פרס דקל הזהב בשל בעיות הקשורות לזכויות יוצרים בעיצוב הפרס. בשנים אלה שבו להעניק לסרטים הזוכים את "הפרס הגדול". בשנת 1975 הושק מחדש פרס דקל הזהב והוא מוענק ברציפות מאז ועד היום. הפרס מוענק, למעשה, לבמאי הסרט הטוב ביותר מבין המתחרים. הפרס הוענק בתיבה עשויה עור כבש צבוע אדום וזמש לבן. מאז ההשקה המחודשת שונה עיצובו של הפרס כמה פעמים. בראשית שנות השמונים הכן הנושא את ענף הדקל הוחלף במעמד פירמידלי. בשנת 1992 עיצב תיירי דה בורקווני (Thierry de Bourqueney) את הענף והכן מקריסטל. בשנת 1997 עוצב הפרס מחדש על ידי קרולין שופל (Caroline Scheufele). נכון להיום (2008) הענף עשוי זהב 24 קרט, והוא מונח על גב תבנית שעווה ומחובר ליציקת קריסטל. הפרס מוגש בתיבה מעור כבש כחול.
במאים שזכו בפרס (בשמותיו השונים) יותר מפעם אחת הם פרנסיס פורד קופולה, אמיר קוסטוריצה, בילה אוגוסט, שוהיי איממורה, אלף סיוברג, האחים דארדן ומיכאל הנקה.
סרטים ישראליים שהשתתפו בתחרות הרשמית על הפרס כוללים את "בעל החלומות" (בבימוים של אלינה ויורם גרוס, 1962), "שלושה ימים וילד" (אורי זוהר, 1967), "מצור" (ג'ילברטו טופאנו, 1969), "התמהוני" (דן וולמן, 1970), "אני אוהב אותך רוזה" (משה מזרחי, 1972), "אבו אל בנאת" (משה מזרחי, 1974), "קדוש" (עמוס גיתאי, 1999), "כיפור" (עמוס גיתאי, 2000), "קדמה" (עמוס גיתאי, 2002), "אזור חופשי" (עמוס גיתאי, 2005), "תהלים" (רפאל נדג'ארי, 2007), ו"ואלס עם באשיר" (ארי פולמן, 2008). אף אחד מהם לא זכה בפרס.
נכון ל-2016, בכל שנותיו של פרס דקל הזהב, רק אישה אחת זכתה בפרס: ג'יין קמפיון זכתה ב-1993 על סרטה "הפסנתר" וגם אז היא חלקה את הפרס.
ריכרד אדולף ז'יגמונדי

חייו ועבודתו

ז'יגמונדי נולד בווינה לאירמה פון סקמארי ואדולף ז'יגמונדי האב, מדען שהמציא כלי ניתוח בתחום רפואת השיניים. אביו של ז'יגמונדי מת בגיל צעיר ב-1880, ואמו דאגה לחינוכו. בתיכון גילה עניין במדעי הטבע, בפרט בכימיה ובפיזיקה, והחל לבצע ניסויים במעבדה הביתית שלו.
הקריירה האקדמית שלו החלה בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת וינה, אך תוך זמן קצר עבר לאוניברסיטה הטכנית של וינה, ומאוחר יותר לאוניברסיטת מינכן במטרה ללמוד כימיה. במינכן מורהו היה פון מילר, ושם גם החל בקריירת המחקר שלו. הוא חזר לאוסטריה ב-1893 למשרת פרופסור חבר בגראץ. בתקופה זו בגראץ ביצע את עבודתו המדעית החשובה ביותר, על כימיה של קולואידים. בשנים מאוחרות יותר עבד על הידרוסול (תרחיף) זהב, ופיתח את אולטרמיקרוסקופ החרך.
ב-1903 נישא ללורה לואיז מילר, ונולדו לזוג שתי בנות, אן-מארי וקאתי. בשנת 1925 נישאה אן-מארי לד"ר אריך היקל, לימים פיזיקאי וכימאי פיזיקלי נודע.
הקריירה המדעית של ז'יגמונדי נמשכה בגטיגן שבגרמניה ב-1908, שם היה לפרופסור לכימיה, מנהל המכון לכימיה אי-אורגנית, ובה עבד עד סוף הקריירה המקצועית שלו. 
ב-1925 זכה ז'יגמונדי בפרס נובל לכימיה, על עבודתו בתחום הקולואידים בתקופת פעילותו בגראץ. אוניברסיטת גטינגן נקלעה לקשיים כלכליים חמורים בעקבות מלחמת העולם הראשונה, וכספי המענק שהתלוו לפרס סייעו מאוד לז'יגמונדי להמשיך במחקריו.
ז'יגמונדי מת ב-1929 בגטינגן.
משמר איילון

היסטוריה

המושב נוסד בשנת 1949, בסמוך לקו הגבול הירדני, שעבר באותה עת בלטרון (כ 5 ק"מ בכיוון דרום-מזרח), על ידי גרעין של השומר הצעיר שהתארגן כבר ב-1948 בצ'כוסלובקיה, תחילה יישב הגרעין בבתי הכפר הערבי הנטוש אל קובאב. ב-1952 עברו המתיישבים לבתים שנבנו עבורם בסמוך. כל מתיישב קיבל חלקה של 6 דונם, בה בית, רפת, לול וגן ירק. את התוצרת החקלאית שיווקו באמצעות תנובה. בשנים הראשונות תושבי אל קובאב, שברחו ושכנו במחנה פליטים סמוך ללטרון היו מסתננים לאזור בעיקר במטרה לגנוב תוצרת חקלאית. ב-1952 הוקם בסמוך היישוב משמר איילון א' ששמו שונה אחר כך לכפר בן נון. שם היישוב "משמר איילון" נקבע בדצמבר 1949, מאחר שהוא נמצא על תוואי הדרך ההיסטורית בין יפו לירושלים וצופה על צופה על עמק איילון. 
בסוף 1952 הוכרז על פרויקט אגם "משמר איילון", על ידי הקמת סכר בשפך נחל נחשון לנחל איילון. האגם, מכיל עד כ-25 מיליון מטרים מעוקבים של מים, שימש, עם השלמת קו ירקון—נגב‭ ,‬כאגם מווסת במפעל העברת מי הירקון להשקיית הנגב. בנוסף שמשו מימי האגם לצורכי השקיה של שטחי החקלאות באזור. מטרה נוספת שלו הייתה מניעת שספונות בוואדי מוצררה בתל אביב, שהציף כל חורף את שכונות התקווה, מונטיפיורי ונחלת יצחק. הסכר הושלם בקיץ 1954.
כביש 424 העובר במושב במושב, היווה ציר תנועה מרכזי לירושלים בין 1967 ועד לסוף שנות ה-70, עת סיום סלילתו של כביש 1. כיום מהווה הכביש אזור רכיבה מועדף לרוכבי אופני כביש. ב-1954 חובר המושב בכביש לקיבוץ שעלבים הסמוך, באותה עת המשכו של כביש 424 היה בשטח ההפקר שבמובלעת לטרון והיה חסום.
בצדו המזרחי של המושב נמצא יער משמר איילון (יער הלח"י) שנשתל על חורבת הכפר הערבי הנטוש אל קובאב.

אופי היישוב

משמר איילון מציע לתושביו חיי קהילה משותפים, אורח חיים באווירה כפרית, טבע עשיר וסמיכות לאתרים היסטוריים - מקראיים (תל גזר). המושב מונה כ-500 תושבים, העוסקים במקצועות חופשיים או באחד מענפי החקלאות הפעילים במושב – גידולי שדה, נבטים, רפת בקר ומטעי זיתים.
הדברים שמאחורי השמש

תקציר העלילה

יצחק (אסי דיין) מחליט, לאחר עשר שנים של נתק, לבקר את אביו (קונסטנטין אנטול) השרוי בתרדמת. הוא מוצא עצמו לבד בבית חולים ומתוסכל מחוסר העניין של משפחתו במצבו: אשתו, סמדי (סנדרה שדה), אמנית אנונימית המנסה להגשים את חלומה, בנו, עמית (זהר שטראוס), ילד מזדקן בן שלושים עסוק בעיקר בלבזבז את זמנו ובתו, נעמה (טלי שרון), נמצאת בתהליכי השלמה עם זהותה המינית. 
רק בתו הצעירה, דידוש (טס השילוני), נוהגת לבקר את סבה אותו מעולם לא הכירה, מבלי שיצחק אפילו יידע, במטרה לגלות את הסוד המשפחתי הישן - מטרה שתשנה את חיי הדמויות השונות.

על הסרט

"הדברים שמאחורי השמש" הוא סרטו הראשון של הבמאי והתסריטאי יובל שפרמן. 
הסרט זכה בפרס וולג'ין בפסטיבל הקולנוע ירושלים ובפרס אופיר על משחקו של אסי דיין. הסרט היה מועמד לשבעה פרסי האוסקר הישראלי בקטגוריות שונות של צוות השחקנים, היוצרים וההפקה. הסרט הוקרן בפסטיבל קאן בצרפת.
השיבה הביתה (סרט)

תקציר העלילה

סאלי הייד (ג'יין פונדה) היא אשתו של בוב הייד (ברוס דרן), קפטן בחיל הנחתים של ארצות הברית. הוא חדור מוטיבציה לשרת את ארצו במלחמת וייטנאם. סאלי נפרדת ממנו, שוכרת בית על החוף, קונה מכונית ספורט ומבקשת למצוא לעצמה תעסוקה.
חברתה ויי (פנלופה מילפורד) מציעה לה לעבוד כמתנדבת בבית חולים שיקומי לפצועי המלחמה. בבית חולים זה מאושפז אחיה של ויי, ביל, הסובל מפוסט טראומה לאחר שירות בווייטנאם.
סאלי נפגשת בפעם הראשונה בתוצאות המלחמה - פצועים בדרגות שונות ממורמרים על מצבם ועל כך שהמדינה נטשה אותם ומתווכחים על נחיצות המלחמה הזאת.
היא פוגשת את סמל לוק מרטין (ג'ון וויט) שלמד אתה באותו בית ספר תיכון וכעת הוא משותק בחצי הגוף התחתון לאחר פציעה בווייטנאם. הוא כועס וממורמר על מצבו, מקלל את הצוות הרפואי וזורע הרס בבית החולים עד שנאלצים לקשרו למיטה. במצב זה נגשת אליו סאלי והוא מזהה אותה כמעודדת במשחקים בבית הספר. עם הזמן הוא נרגע בחברתה ומתפתח ביניהם יחס של חיבה.
סאלי מגיעה לפגוש את בעלה שקבל חופשה בהונג קונג. היא רואה שינוי ניכר במצבו הנפשי. הוא מספר לה על הזוועות שעושים חיילים ומפקדים בוגרי הווסט פוינט בכפרים בווייטנאם והוא מתבייש במצב שנמצא חיל הנחתים עם המסורת המפוארת.
אחיה של ויי, ביל, נמצא בדיכאון עמוק ומאבד עצמו לדעת בבית החולים על ידי הזרקת אוויר לורידיו. הדבר פוגע קשות בלוק והוא מחליט לבצע פעילות נגד המלחמה. הוא קושר עצמו בשלשלאות לשער של לשכת הגיוס ונעצר. הוא מופיע בטלוויזיה ומטיף שם נגד המלחמה.
סאלי שאך זה חזרה מהונג קונג רואה את לוק בטלוויזיה והחיבה כלפיו הופכת לאהבה. הם מקיימים יחסי מין והיא חווה לראשונה אורגזמה.
סוכני ה-FBI עוקבים אחריהם, מצלמים ומקליטים את פגישותיהם. בוב חוזר מווייטנאם לאחר שנפגע ברגלו מפליטת כדור. בסרט רואים אותו יורד מהמטוס עם פצועים על אלונקות וארונות קבורה מכוסים בדגל ארצות הברית.
בוב מוזמן למודיעין הצבאי שם מראים לו את כל ההוכחות על הקשר בין סאלי ולוק. בתחילה הוא נוטל רובה טעון עם כידון ומתכוון להרוג את סאלי ולוק אולם ברגע האחרון הוא נרגע, עוזב אותם ונוסע לחוף הים שם הוא פושט את בגדי חיל הנחתים ונכנס לים עירום.
בסוף רואים את בוב מרצה לפני צעירים העומדים לפני גיוס. לאחר שנציג הנחתים מסביר להם את חשיבות המלחמה לארצות הברית, מופיע בו ומסביר להם את חוסר התוחלת במלחמה ומספר לדוגמה על עצמו.
ריימונדאס רומשאס

קריירה

ב-1992, בעת שרכב עדיין במסגרת חובבנית, ניצח בקטע בטור של פולין וסיים במקום השני בדירוג הכללי באותו מרוץ. ב-1996 חתם בקבוצה הפולנית החצי מקצוענית "מרוץ", שריכזה רוכבים כישרוניים מפולין ומארצות הגוש המזרחי ורכב בה עד 1999. במסגרתה זכה במספר ניצחונות בקטעים במרוצים מקצוענים. במיוחד הצטיין בשנת 1999 בה ניצח, בין היתר, במרוץ קטעים איטלקי, "סטימנה ציקליסטה לומברדה".
ב-2000 עבר לקבוצת הצמרת האיטלקית "פאסה בורטולו". בסיום שנתו הראשונה ניצח באחד המרוצים החד-יומיים היוקרתיים ביותר - הג'ירו די לומברדיה. ב-2001 המשיך להשיג תוצאות טובות ששיאן היה ניצחון בקטע ובדירוג הכללי במרוץ הספרדי וואלטה אל פאיז ואסקו.

טור דה פראנס 2002

ב-2002 עבר לקבוצה האיטלקית "למפרה-דייקין" ורכב במדיה בטור דה פראנס באותה שנה. הייתה זו הפעם הראשונה בה רכב רומשאס במרוץ זה. הוא הפתיע רבים כשהצליח להיצמד לרוכבים המובילים בקטעים ההרריים ושמר על מיקומו בצמרת הדירוג הכללי. בקטע ה-14 שהסתיים בפסגת המון וונטו, סיים בין הראשונים והתקדם למקום השלישי בדירוג הכללי, אחרי ארמסטרונג ובלוקי, עליו הצליח לשמור עד לסיום בפריז. 
ביום סיום המרוץ בפריז עצרה המשטרה הצרפתית את אשתו, אדיטה, לאחר שבמכוניתה נתגלו קוקטיילים של חומרים ממריצים והורמון גדילה. רומשאס כבר היה באותה עת מחוץ לגבולות צרפת אך אשתו נותרה במעצר בצרפת מעל לחודשיים. בחקירתה היא טענה כי החומרים שנמצאו אצלה יועדו לטיפול בחמותה שסבלה ממחלה ולבסוף שוחררה. ב-2006 נדונו בני הזוג בבית משפט צרפתי באשמת יבוא סמי ספורט אסורים לצרפת. רומשאס נדון למאסר על תנאי ואשתו נדונה לקנס כספי.
מאחר שלא נמצאו כנגדו הוכחות לשימוש בחומרי אימרוץ, המשיך רומשאס לרכוב ב"למפרה-דייקין" ובסיום בג'ירו ד'איטליה של 2003 נכשל במבדקי הסמים והושעה לשנה על נטילת EPO. 
בתום תקופת השעייתו עבר לקבוצה האיטלקית "אקווה א-ספונה" בה רכב עד 2008, אז פרש מרכיבה מקצוענית.
Don't!

רקע וכתיבה

בדומה ל-"Whose Bed Have Your Boots Been Under?" ו-"The Woman in Me (Needs the Man in You)" השיר נכתב, הולחן והופק על ידי שאניה טוויין ורוברט "מאט". השיר הוא שיר בסגנון הקאנטרי-פופ, המשלב בתוכו גם את סגנון המוזיקה עכשווית למבוגרים
הזמרת פאולה פרננדז הקליטה את השיר מחדש בשנת 2007, עבור אלבומה, Dust in the Wind.

וידאו קליפ

הווידאו קליפ המלא שיצא עבור השיר צולם באואחאקה שבמקסיקו ב-"Quinta Real Hotel". הקליפ צולם ב-24 באוקטובר 2004, והופץ ב-2 בינואר 2005. כמו כן, ביים את הקליפ הבמאי ויין אישם, ובו ניתן לראות את טוויין, כשהיא מתהלכת ברחובות עם שמלה.
נכון לספטמבר 2019, מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-16 מיליון צפיות.
פיאנו נובילה

פיאנו נובילה (מאיטלקית: Piano nobile - קומת או מפלס האצולה) היא הקומה הראשית של בית גדול, הנבנית בדרך כלל באחד הסגנונות של אדריכלות הרנסאנס הקלאסית. קומה זו מכילה את חדרי השינה וחדרי קבלת הפנים העיקריים של הבית.
הפיאנו נובילה היא בדרך כלל הקומה הראשונה או השנייה מעל קומת הקרקע, המכילה חדרים קטנים יותר וחדרי שירותים. אחת הסיבות לכך הייתה שמהחדרים הראשיים ניתן יהיה להשקיף על נוף יותר רחב, אך גם להימנע מההמולה והריח של הרחוב במידת האפשר. דוגמה לכך ניתן לראות בוונציה, שבה ניתן להבחין בקלות בפיאנו נובילה של ארמונות רבים, כיוון שיש בה מאפיינים גדולים יותר כגון חלונות, מרפסות ולוג'יות. מבנים הבנויים באופן זה הם הפאלאצו פוסקארי, קא' ד'אורו, קא' ונדראמין קאלרגי, ופאלאצו בארבאריגו.
חלונות גדולים יותר בהשוואה לקומות אחרות הם מאפיין בולט של הפיאנו נובילה. באנגליה ובאיטליה הוקמו מבנים רבים שהגישה אל הפיאנו נובילה שלהם הייתה דרך גרם מדרגות מקושט, שחסך ממבקרים רמי-מעלה את הצורך להיכנס לבית דרך קומת המשרתים. קדלסטון הול הוא דוגמה לכך באנגליה, כמו גם וילה קפרה "לה רוטונדה" באיטליה.
בבתים רבים הייתה קומה משנית בחשיבותה מעל הפיאנו נובילה, שהכילה חדרים פרטיים לשימוש המשפחה שהתגוררה במקום כשלא התארחו שם אנשים רמי-מעלה. מעל קומה זו הייתה בדרך כלל עליית הגג, שגם בה התגוררו אנשי צוות.
באיטליה היה נהוג לבנות מדי פעם את הסקונדו פיאנו נובילה, כלומר, הקומה הראשית השנייה. במקרים אלו תוארה הפיאנו נובילה הראשית כפרימו פיאנו נובילה, על מנת ליצור הבחנה בין שתי הקומות. למרות השימוש שנעשה במונחים אלה, הם אינם נכונים מבחינה טכנית, כיוון שהפיאנו נובילה הכילה תמיד את החדרים הגדולים ביותר, כך שהקומה השנייה הנקראת כך לא יכולה להיות הגדולה ביותר. מונח זה לא היה בשימוש בבריטניה.
סוג זה של סידור קומות היה בשימוש באירופה כל זמן שבנו בתים גדולים בסגנונות קלאסיים.
אשר לייב בריסק

אשר לייב בריסק (תרל"ב 1872 - ד' בכסלו תרע"ז 29 בנובמבר 1916) היה סופר וביבליוגרף איש היישוב הישן בירושלים, ראשון הממפים והמתעדים של בית הקברות בהר הזיתים. את ממצאיו ורישומיו העלה בחמשת כרכי הספר "חלקת מחוקק" שיצאו לאור בעשור הראשון של המאה ה-20.

חייו

נולד בירושלים בשנת 1872 לדוד ולרחל בריסק (נפטרה ד' אייר תרע"ב). מצד אביו התייחס לראשוני הפרושים שעלו לארץ בעליית תלמידי הגר"א, ומצד אמו התייחס למשפחת רבנים. סבו, הרב מאיר אניקשטר, היה ממונה (גזבר) כולל וילנה-זמושץ'-קורלנד (בן דוד מצד אמו הוא המחנך והעיתונאי יוסף לוריא). למד בתלמוד תורה ובישיבת עץ חיים ולאחר מכן מצא את פרנסתו בדוחק כמגיה בבית הדפוס של ישראל ב"ק. בריסק היה בעל דחף גדול לעסוק בתיעוד ההיסטוריה היהודית, ובעיקר זו הירושלמית, ותכנן מספר מפעלים גדולים בעלי אופי ביבליוגרפי, אם כי בפועל לא זכה להשלים אף אחד מהם. בריסק היה עני מרוד כל ימיו וכתביו מלאים בתחינות אל הקורא שיואיל לקנות את ספריו ולהפיצם בין חבריו כדי לאפשר לו להמשיך במפעליו החשובים.
בעת מלחמת העולם הראשונה גויס בריסק לעמליה, גדוד עבודה שהועסק בעבודות כפייה בעורף ובחזית. מלכתחילה היה אמור להישלח לאזור באר שבע - קרוב לחזית ובאזור ללא יהודים, אוהביו הצליחו להפעיל את קשריהם, והוא הושאר בירושלים והוטל עליו לעסוק בטאטוא רחובותיה של העיר. הוא מת ברעב בד' בכסלו תרע"ז (29 בנובמבר 1916) ונקבר בהר הזיתים תחת מצבה פשוטה ומינימליסטית. במהלך שנות השלטון הירדני נעקרה מצבת קברו. 

לאחר איחודה של ירושלים, כאות הוקרה על פועלו הרב שאפשר את איתורם ושיקומם של אלפי קברים, נקבעה בידי החברה קדישא מצבה חדשה על קברו, המעלה על נס את פועלו. על מצבתו נכתב: 
פ"נ איש רב פעלים, שיחו ישר ושיגו נאמן, רב חלקו בהנצחת הר הזיתים, לבו חם וער לדברים שבקדושה, ידע סבל ומכאוב רבים בחייו, בעל עט סופר מהיר. הר"ר אשר ליב בריסק בה"ר דוד ז"ל, בעמ"ח ספר "חלקת מחוקק" להנצחת בית העלמין הר הזיתים

חלקת מחוקק

המגנום אופוס של בריסק הייתה סדרת החוברות שהוציא בין השנים 1901-1909, שבה הוא מתעד את קברי הר הזיתים, תוך פירוט מיקום הקברים והעתקת נוסח המצבות. פעילותו קיבלה את הסכמתם הנלהבת של ראשי החברה קדישא האשכנזית, ובראשם הרב יוסף חיים זוננפלד והרב זלמן בהר"ן, ושל הממונים הספרדים משה נבון ודוד אלקלעי. 
בריסק הוא הראשון לעסוק בתיעוד שיטתי של בית הקברות בהר הזיתים (קדמו לו אברהם משה לונץ שהעתיק כמה עשרות מצבות ואריה ליב פרומקין שהעתיק מעל 300 מצבות, אך הם התמקדו בקברי רבנים ומנהיגים, בעוד בריסק תיעד את הכל).
בריסק חילק את שטחי בית הקברות לחלקים, רצועות וחלקות והתחיל להדפיס מ"החלקות היותר נושנות והמלאות קברים". לספרו הוסיף מידע שימושי כגון "מורה דרך" לסיוע פענוח נתוני הקברים. בסוף כל חוברת מסר נתונים מסכמים: מספר הקברים בעלי המצבות עם כיתוב, ללא כיתוב, ללא מצבה, קברי ילדים ומקומות שמורים וכן רשימה של רבני ירושלים ושנות כהונתם ורשימת "המחברים וספריהם" ולוח תיקונים והשמטות. הערות שונות נוספו בידי מרדכי שמעון וינברג. במספר מקומות ברחבי החוברות השונות מודיע בריסק כי בכוונתו להדפיס כרך נפרד בשם "ספר היחס" ובו דברי זיכרון ופרטים על הנקברים, על פי חומר שיישלח אליו, אולם ספר זה מעולם לא נדפס.

משפחתו

לילדיו קרא בשמות תנכיים מקוריים ובהם: קהלת, ציוני, עברי, צפנת פענח, אליפלט וחוריה, שנקראה על שם התקוות הגדולות שתלו בני היישוב במהפכת הטורקים הצעירים ובהשראת השם "חורי" המופיע בדברי הימים.
פלורנס אובנה

חייה

אובנה, ילידת בריסל, בלגיה, היא בתה של ז'קלין אובנה, עיתונאית ומבקרת קולנוע ואחותה של סילבי אובנה, ספרנית צרפתייה והיסטוריונית של הצילום.
אובנה היא בוגרת המרכז להכנת עיתונאים של פריז, מחזור 1984. היא עבדה עבור כתב העת הצרפתי Le Nouvel Économiste ובהמשך עברה לליברסיון. במסגרת עבודתה יצאה אובנה לתחקירים באזורי קרבות ומתיחות ובהם: רואנדה, קוסובו, אלג'יריה, אפגניסטן ועיראק.

החטיפה

ב-5 בינואר 2005 הגיעה אובנה לעיראק יחד עם המלווה שלה, המתרגם ומורה הדרך העיראקי Hussein Hanoun al-Saadi (מי שהיה טייס וקולונל בצבא העיראקי), כדי לסקר את הפליטים מפלוג'ה.
בקלטת וידאו, שנמסרה לסוכנות רויטרס בבגדאד ושודרה ב-1 במרץ, הופיעה אובנה בהודעה קצרה באנגלית, וביקשה סיוע בשחרורה ומכאן התפרסמה הידיעה על חטיפתה וחטיפת המלווה שלה. משפחתה ושלטונות צרפת מסרו שכבר התקבלה קלטת כזאת שבוע קודם כן.
כששוחררו משביים העיתונאים הרומנים שנחטפו בעיראק הם סיפרו שבאחד מהמקומות שבהם הוחזקו בשבי, פגשו שבויים נוספים וביניהם את פלורנס אובנה.

השחרור

ביום 12 ביוני 2005 פרסם משרד החוץ הצרפתי הודעה על כך שפלורנס אובנה ומורה הדרך שלה שוחררו ביום הקודם והגיעו בשלום לצרפת לאחר 157 ימים בשבי.
שלטונות צרפת סירבו לגלות פרטים על נסיבות השחרור, וההשערות הן ששולם כופר תמורת השחרור.
בודה-קושלבו (מחוז משנה)

דמוגרפיה

בתקופת עריכת מפקד האוכלוסין של בלארוס (2009) , מנתה אוכלוסיית מחוז המשנה בודה-קושלבו 35,738 בני אדם. ההרכב האתני של האוכלוסייה במחוז היה: 94.5% בלארוסים, ו-3.38% רוסים. שפות הדיבור הנפוצות: בלארוסית (80.3%) ורוסית (16.29%).
תל מחוז

תֵּל מָחוֹז או תל אל-סולטאן (באנגלית: Tel Mahoz או Tell es sultan) הוא אתר ארכאולוגי שהיה מאוכלס בתקופות קדומות ומאוחרות יותר כחלק ממערכת יישובים שבין יבנה ליבנה ים. לדעת כמה חוקרים המקום מזוהה עם העיר מֻאחַזֻ המוזכרת במכתבי אל-עמארנה מכתב 298. במכתב זה כותב יַפַּעוּ מושל גזר לאמנחותפ הרביעי ומתלונן שאחיו הצעיר נכנס למאחז ונתן את ידיו לעפירו וכן כאחת הערים לאורך דרך הים שנכבשו על ידי רעמסס השני
התל נמצא בתחומי גן לאומי נחל שורק, מזרחית לכביש החוף וכ-350 מטר מערבית לנחל שורק, בסמוך לחיבורו של נחל גמליאל עם נחל שורק. באזור שרידים לגשר קדום מעל שורק שכנראה שימש כחלק מהדרך שבין יבנה ליבנה-ים, היום נותרו מהגשר רק כמה אבנים גדולות הפזורות במקום. ב-1952 נסקר התל לראשונה על ידי הארכאולוג משה דותן ונמצאו בו עדויות ליישובים בתקופת הברונזה הקדומה, התיכונה II, המאוחרת, תקופת הברזל I-II, הפרסית וההלניסטית.
לדברי הגאוגרף וחוקר המשנה, בן-ציון סגל, תל מחוז אשר מוזכר כ"מחוז יבנה" במקורות היהודיים מימי בית שני ואילך היה חלק מהעיר יבנה הקדומה - לדבריו "מחוז" מהווה מתקופת המקרא מילה נרדפת ל"נמל", כאשר ערי החוף יישבו בריחוק מסוים משפת הים והנמל של אותן ערים (שהכיל סביבו אזור מגורים ליושבי הנמל) היה בחוף עצמו מבודד מהעיר שאליה התייחס עד שהפך ליישוב נפרד בפני עצמו, כך שלטענתו "מחוז" הייתה הנמל של יבנה העתיקה שבהדרגתיות נהפכה לה לעיר קטנה נפרדת (עליה התייחסו התנאים רבי יוסי, רבי שמעון ורבי יוחנן כמקום מוצאם - "המחוזי").
היום התל מכוסה בחולות נודדים, צמחית חולות, ושרידים לבוסטנים מהעת האחרונה. במקום אחד מהריכוזים הבודדים בישראל של שיטה מלבינה ועץ שיזף שכנראה נשתלו בידי התושבים הקדומים כפי שנעשה לאורך מישור החוף הדרומי.